Gjennom flere tiår har betong som byggemateriale vært gjennom en rivende utvikling. Den virkelig store endringen skjedde på 80- og 90-tallet, da bygging av olje- og gassplattformer i betong var helt avhengig av en betydelig satsing på forskning og utvikling innen betongteknologi. Denne satsingen gav stadig høyere fastheter, bedre bestandighet, nye delmaterialer (sementer, tilsetningsstoffer, tilsetningsmaterialer, tilslag etc.) samt nye/andre flytegenskaper.
Etter «olje-og gass-alderen» har videreutviklingen fortsatt, og vi ser nå en enorm fokus på miljø og CO2-utslipp, i tillegg til betongens materialegenskaper. Utvikling av materialer gir utvikling av utførelse, samt endring av regelverk. Dette gir et stort behov for kompetanseheving i alle ledd i betongbransjen.
Gjennom utvikling av felles-europeiske standarder, NS-EN, samt de nasjonale tillegg, NA, fikk vi nye krav til betongsammensetning, dokumentasjon og utførelse. I tillegg er kravene til kompetanse lagt inn i de nasjonale tillegg for de ulike betongstandardene. Dette betyr at når et prosjekt er beskrevet utført i henhold til f.eks. NS-EN 13670 + NA, gjelder også kompetansekravene beskrevet i det nasjonale tillegget.
De kompetanseordninger som vokste fram på 80- og 90-tallet både hos betongprodusentene og entreprenørene, ble på 2000-tallet koordinert med andre kompetanseområder, som f.eks. sprøytebetong og betongrehabilitering. Betongopplæringsrådet (BOR) ble etablert. BOR er bredt sammensatt av partene i betongbransjen, og utsteder kompetansebevis innen alle «betongområder». Disse kompetansebevisene er mer og mer innarbeidet i bransjen, og vi ser nå at anbud på større og mindre prosjekter blir avvist av byggherren dersom entreprenøren ikke kan dokumentere rett kompetanse.
Det er dog en forutsetning at alle i bransjen støtter opp om denne ordningen, og bidrar til at de nasjonale kravene til kompetanse – beskrevet i standardene – følges opp.