Foran oss sto en ydmyk, takknemlig og stor artist. En artist med livserfaringer som kunne knekt de fleste av oss. Han hadde hele publikum med seg fra første stund. Settet han serverte besto av en god blanding låter fra både årets fantastiske album, Willow Springs, og fra tidligere album. Mine favorittlåter kom på løpende bånd utover kvelden, den ene etter den andre. Mellom låtene bød han på historier fra eget liv, som gjør tekstene hans, om mulig enda mer troverdige.
At Michael McDermott har blitt nevnt i samme åndedrag som Springsteen, Dylan og Waits, er lett å forstå når du hører han live. Jeg hørte også klare likheter til John Prine i noen av låtene hans. Tekstene til McDermott er til tider så litterære at de fremstår som små noveller – tekster som kun kan skrives av folk som har gått sine blå mil her i livet.