Vanligvis har hver linje tre eller fire trykktunge stavelser. Variasjonen innen dette enkle formskjemaet oppnås ved hjelp av skiftende lengde og struktur på omkvedene. Språket er delvis arkaisk, med så sterk bruk av formler at man kan tale om et eget balladespråk.
Det nordiske balladeområdet er delt i et østnordisk og et vestnordisk område. Til det østnordiske hører Danmark, Sverige og Finland. Det har vært sentrum for diktning av ridderviser og historiske viser. Det vestnordiske området omfatter Færøyene, Norge og Island, og særlig på Færøyene og i Norge er det diktet mange kjempeviser og trollviser. Utenom disse balladegruppene finnes naturmytiske viser og legendeviser (religiøse ballader), og som en sen forming dyre- og skjemteviser.
Balladen hører først og fremst hjemme i muntlig tradisjon. I vår tid finnes den bare enkelte steder på Færøyene, hvor den har funksjon som dansevise. En vanlig teori går ut på at færøydans har franske forbilder, og at balladen tidligere ble brukt til rekkedans eller ringdans også i de andre nordiske land.