Så har vi fått igjen litt energi etter en travel helg, så da får jeg vel ta fatt på blogginnlegget..
Klokken 14 på fredag var vi på plass på Gardermoen. God tid til tilvenning og til å roe seg ned. Jeg var ganske stresset, men de som jobbet på spesialbagasje var kjempehyggelige, noe som gjorde meg mye roligere.
1 time før avgang tok de med seg Anton. Jeg fikk sneket meg unna uten at Anton så meg, og han virket rolig da han ble kjørt vekk.
Måtte vente i 35 minutter før han kom ut med spesialbagasjen, noe jeg syns var vel lenge. Anton virket litt stresset, men ble overlykkelig da han så meg, og han roet seg relativt fort, så han hadde nok ikke hatt det helt forferdelig.
Anton fikk hilst på hønsene og gjort seg kjent med mamma Bailey og “schäferstoresøster” Zika. Zika var 1 år da valpekullet ble født, og hun var helt fantastisk med valpene. Det var tydelig at Anton og Zika fikk et sterkt bånd allerede da. Og det var tydelig ikke glemt. Bailey var ganske streng mot sønnen sin, men Zika tok i mot Anton med åpne armer. Zika fulgte med Anton hele tiden og passet alltid på hvor han var. Om natten lå hun foran buret hans, og hvis Bailey ble sur på Anton, gikk Zika i mellom.
Siste dagen delte de også restene fra et rått egg og Zika ga fra seg frokosten sin til Anton. Utrolig herlig å se på 🙂
Klokka halv tolv kom Alea og hennes familie fra Sverige i bobil. Hundene herjet og lekte en god stund, og Anton fikk knapt hvile før resten av søsknene kom klokka ett. Han var med andre ord utslitt før dagen egentlig hadde begynt.
Gutta hilste, Anton ble sinna, og Madelene løp bort for å ta han. Løftet han opp, bar han vekk, snakket hardt til han og ventet til han hadde roet seg ned.
Anton taklet det kjempefint! Han rister alt av seg med en gang og er igjen like fornøyd. Det samme skjedde to ganger til, uten at det ble noe stort ut av det.
Etter en del lek ble det lunsj på de tobente, mens de firbente prøvde å slappe av litt. Det sistnevnte var kanskje ingen stor suksess.
Vi avsluttet med å ta gruppebilde, før Charlotte tok noen behandlinger på hundene (hun er muskelterapaut.) De siste søsknene dro i sekstiden, mens Alea og familien skulle bli igjen til søndag.
Hyggelig å treffe han også, selvom vi måtte holde avstand, siden han selv ikke tåler hannhunder. Vi gikk en tur langs havet og Anton hadde sitt første møte med saltvann. Klokken var rundt 10, men Anton var fortsatt utslitt etter gårsdagen.
Anton måtte “kastes” inn i buret 30 minutter før avgang og jeg måtte løpe til sikkerhetskontrollen mens Anton hylte.
Turen var helt super, men alt det psykiske stresset rundt reisen var utrolig slitsomt og energitappende. Nå begynner vi så smått å få igjen litt energi, men det blir en rolig dag i dag også 🙂
Dessverre ble 24 mars også en trist dag. Bust – min tante og mine kusiners katt ble avlivet, 13 år gammel. Han ble rammet av leversvikt og forfalt voldsomt den siste tiden. På formiddagen holdt jeg han med selskap, så han skulle slippe å være alene. Da min kusine kom hjem fikk jeg tatt noen nydelige bilder av de sammen, som sa alt om forholdet deres.
På kvelden fikk han sovne stille inn. Han er til nå det dyret som har vært lengst i familien vår, så det er veldig trist og rart at han nå er borte.
Anton var litt voldsom og Kaspar var litt skeptisk, men begge var veldig nysgjerrige på den lille jenta, og Kara var veldig nysgjerrig på de store gutta.
Litt slitsomt å styre med to gutter når jeg egentlig bare ville kose og ta bilder, men mamma fikk tatt de med litt unna innimellom, så jeg fikk knipset.
Etterhvert ble Kara varm i trøya, hun spratt rundt, hilste på guttene og kjeftet på Anton når han ble for voldsom 😉 Ikke bare er hun selvsikker, tøff og trygg, hun er også utrolig vakker.
Etter vi kom hjem fikk Anton seg dessverre en trøkk av Kaspar, som gjorde at han begynte å halte. Han viser ikke noe ubehag når jeg undersøker benet, og glemmer seg bort innimellom, så SÅ vondt kan det ikke være. Det går fortsatt litt opp og ned, så jeg ser det ann hver dag.
Den rakk ikke bli ferdig i løpet av dagen, så da måtte jeg ta mamma sin bil oppover. Da ble det en annen løsning på burene. Anton var veldig misfornøyd med dårlig utsikt. Og jeg innså fort hvor mye jeg savnet Variocageburene…