Det hjelper for øvrig at det i esken følger med en øse som enklere lar deg beregne mengden vaffelrøre. Holder du i tillegg et øye med hvor høyt røren stiger i forhold til taggene i bunnen når du heller i, skal det egentlig ganske mye til for å grise skikkelig her.
Vafler lagd med standard røre stekt på mørkest og lysest innstilling. Sistnevnte holdt ikke sammen da den ble tatt ut av jernet. Det samme problemet fikk vi ikke med vår hjemmelagde belgiske vaffelrøre. Foto: Vegar Jansen, Tek.no
Bruningsnivået ser snarere ut til å ha noe med steketiden å gjøre, ettersom nedtellingsuret legger på eller trekker fra tid dersom vi vrir på knotten under stekingen.
Etter rundt syv minutter vil jernet ha varmet seg opp, og displayet skifter farge fra hvit til oransje. Et pip vil også gjøre deg oppmerksom på at det er klart til dyst.
Deretter er det bare å åpne jernet, ta ut vaflene og helle på mer røre om ønskelig. Jernet har et godt slippbelegg, så her trenger du heller ikke tenke på smøring. Når lokket så går igjen starter nedtellingen på ny – men avhengig av jernets temperatur kan det ta litt kortere eller litt lenger tid enn med forrige vaffel.
Som vi gjorde i vår samletest av doble vaffeljern ble testingen gjort i et vanlig kjøkken, med Toro ferdig vaffelrøre tilberedt med flytende Melange etter oppskrift.
Det viste seg at det siste ikke nødvendigvis var noe særlig smart. Belgiske vafler er jo tykkere enn standardvafler, og en stund inn i testen gikk det opp for oss at selv om jernet har et stekeprogram kalt «Classic», er denne likevel ment å brukes med med selvhevende mel.
Dette er ikke er å få kjøpt i ferdig i butikkene her på berget, og i hvert fall ikke noe som ligger i den nevnte ferdige vaffelrøra.
Resultatet var at uansett hvor mye eller lite vi stekte vaffelen, satt vi alltid igjen med et ganske «deigete» midtparti. Sprøheten og fargen var fin, og smaken var som forventet, men denne litt klissete deigkonsistensen ble vi ikke kvitt.
I vårt neste «heat» valgte vi derfor å snekre sammen belgisk vaffelrøre fra bunnen av. Det inkluderer gjær, pisket eggehvite og resten av pakka. Dette ga oss et ganske annet resultat enn med den tradisjonelle røra. Vaflene ble ikke bare luftigere og smakte bedre, men vi slapp også følelsen av klissete deig.
Sage the Smart Waffle ser altså ikke ut til å være noe førstevalg for deg som liker å kjøpe poserøre – da finnes det både langt rimeligere og bedre alternativer.
I egenskap av å være et vaffeljern av den belgiske typen har vi ikke stort å klage på når det gjelder Sage the Smart Waffle, som bryter noen konvensjoner når det både gjelder utseende og pris.
«Grøfta» rundt stekeplatene forhindrer overskuddsrøre i å grise til jernet og benken, noe som gjør det langt enklere å holde ting rent.
Jernet har god kontroll på varmen og steker jevnt. Knotter og display appellerer til vår indre nerd og gjør det enkelt å stille inn. Etter at stekingen har kommet i gang vet du også nøyaktig hvor lang tid det vil ta før vaflene er ferdige.
Her ligger alt til rette for gode vafler, i hvert fall så lenge du gjør deg flid med å lage en røre som passer til jernet.
For med tanke på at prislappen ligger på nærmere tre tusen kroner, er det så avgjort lov å ønske seg både det lille og litt større ekstra på dette jernet. Sånn sett er nok vår største klage at Sage ikke tar den enda lenger enn noen knotter og et display.
Dette hadde gjort the Smart Waffle både mer anvendelig og mer attraktiv for oss som liker konfigurerbare dingser. Er det mulig å håpe på en ny og «tilkoblet» versjon snart, tro?