Feilvurdering. Joseph Haydn var 64 år da han begynte å arbeide på Skapelsen i 1796. Det var på tide å sette en krone på verket. Ideen om å skrive Skapelsen har å gjøre med komponistens Londonbesøk i 1791-92 og 1794-95, forteller Sandmo:
– I London oppdaget Haydn en kultur rundt eldre musikk, at man fortsatt dyrket musikk som var skrevet av tidligere og nå avdøde komponister. Dette var faktisk relativt eksotisk på denne tiden, og den som ble dyrket mest i London var Händel, som hadde gått bort over 30 år tidligere. Joseph Haydn ville gjerne blitt sett som en komponist på samme nivå som Händel, han ville også bli husket. Han tenkte seg nøye om, og bestemte seg for å slutte å skrive symfonier. Ut fra ettertidens forhold til Händels oratorium Messias, så Haydn for seg at oratorier kunne være det store som ble stående i historien, og han skrev derfor to: Skapelsen (1798) og Årstidene (1801).
- Ja, vi må vel si at Haydn tok feil her, og at det likevel ble symfoniene hans som først og fremst sto igjen i musikkhistorien. Men når det er sagt: Skapelsen er rett og slett helt knall.
Språkgardering. Haydn ønsket fra første øyeblikk at Skapelsen skulle bli internasjonalt tilgjengelig, verket ble utarbeidet med så vel tysk som engelsk tekst:
– Faktisk er den tyske Die Schöpfung – som vi nok anser som originalteksten – derivert fra det opprinnelige dobbeltarbeidet med tysk og engelsk: Blant inspirasjonskildene er Skapelsesberetningen i 1. Mosebok, men også Salmenes bok i Det gamle testamente og Miltons Paradise Lost. Og det som er fra Bibelen er ikke hentet fra noen anerkjent tysk utgave, men er spesialoversatt fra den engelske Kong James-versjonen.
– Det er lett å tenke seg at dette inngikk i Haydns strategi for å skape forventninger. For se bare på generalprøven, som var åpen, men kun for et musikkselskap. Hele stykket ble nemlig ikke fremført: Noe i åpningen manglet. Det ble spart til premieren. Og det er ett av de aller største øyeblikkene i kunstmusikkens historie, en overgang hvor Gud sier: «Bli lys, og det ble lys». Frem til det øyeblikket har musikken mest svømt på relativt statisk vis, men så kommer denne enorme korinnsatsen, som er lyset. Haydn gjentar faktisk skapelsesakten, og den ville han ikke at noen skulle ha hørt før: Det skulle være en sjokkeffekt.
– Silverstolpe skrev hjem at han så på Haydn mens han dirigerte at noe kom til å hende. Haydn bet seg i leppen og snudde seg mot publikum for å se etter reaksjoner. Og faktisk, skriver Silverstolpe: «Det lyset som var i Haydns øyne da, var det lys Gud hadde da han skapte verden».