Uttrykket, Flink pike, er velkjent, men spørsmålet er vel om det har gått ut på dato. Det er vel i dag minst like mange gutter/ menn som kan gjøre seg fortjent til denne karakteristikken. Kanskje det derfor er like greit å kalle en spade for en spade. Flink gutt. Flink mann.
Jeg hadde i utgangspunktet ingen andre ambisjoner enn å bli en del av koret, og gjøre så godt jeg kunne. Det viste seg at det var mye vanskeligere å synge i kor enn jeg hadde forestilt meg, men jeg ble da gradvis flinkere.
Jeg følte likevel at jeg måtte øve for meg selv, mellom de ukentlige korøvelsene, dersom jeg skulle klare å henge med resten av koret. Jeg gikk derfor til anskaffelse av et el-piano. I begynnelsen var denne ekstra innsatsen bare lystbetont. Etter hvert fikk imidlertid den selvpålagte øvingen mer karakter av plikt. Noe jeg måtte gjøre for å kunne synge stemmen min så feilfritt som mulig gjennom en hel sang.
Sist høst skjedde det imidlertid en endring i mitt forhold til deltakelse i koret. Jeg følte korøvelsen på tirsdagskvelden ble en ekstra belastning i livet mitt. Den tok uforholdsmessig mye tid, tenkte jeg. Jeg hadde mange andre gjøremål som også måtte finne sted på kveldstid, og min deltakelse i koret kom stadig mer i veien for disse.
Jeg begynte å få dårlig samvittighet hvis jeg ikke hadde fått øvd nok før en øvelse, og jeg kunne møte opp i øvingslokalet med betydelig prestasjonsangst. Jeg syntes sangene ble stadig vanskeligere, og jeg kjente jeg reagerte med skuffelse og selvbebreidelser hvis jeg ikke fikk dem til.
Alt håp var i realiteten ute, og jeg måtte bare erkjenne at det bare var et tidsspørsmål før fienden fant meg. Men hvem dukket ikke da opp i drømmen, og tilbød seg å hjelpe meg? Jo, et kor! Jeg ble reddet av et kor! Tenk, det!
Jeg bestemte meg for å slutte i koret, men først etter at julekonserten var unnagjort. Jeg valgte å trekke meg ut via en permisjon. Planen var at jeg bare skulle la være å møte opp igjen når permisjonstiden var over. Ingen ville savne meg likevel. Jeg regnet med å være glemt i løpet av få uker.
Etter noen uker ble jeg oppfordret av min datter til å ta opp igjen korsangen. Hun mente jeg hadde vært en gladere far den tiden jeg sang i koret. Jeg må innrømme at jeg ble litt overrasket over å høre dette, men jeg var likevel fast bestemt på at min karriere som korsanger var historie.
En dag fikk jeg - helt uventet - en telefon fra et av kormedlemmene, som oppfordret meg til å komme tilbake. Jeg var savnet, fikk jeg høre. Selv om jeg hadde vanskelig for å tro akkurat det, fikk denne telefonsamtalen meg til å reflektere over mitt forhold til videre kordeltakelse. Hadde beslutningen om å slutte i koret, vært noe forhastet?
Jeg bestemte meg for å gjøre et siste forsøk, og møtte opp til neste korøvelse. Det viste seg å være en klok beslutning. Jeg fikk en varm velkomst, og følte meg virkelig ønsket tilbake.
Så hva var det egentlig som skjedde med meg? Jeg begynte opprinnelig i koret fordi jeg tenkte dette var en aktivitet som ville gjøre meg godt. Men selv om jeg i utgangspunktet ikke hadde andre ambisjoner enn å skulle være med, meldte det seg snart et behov for å være flink. Eller en frykt for ikke å være flink nok.
I kraft av mitt yrke gir jeg ofte råd til mennesker som lider under egne forventninger om hele tiden å skulle være flinke. Nå fikk jeg altså kjenne på denne følelsen selv. Eller mer korrekt: Denne gangen var følelsen bevisst. Erfaringen var nyttig, men samtidig litt foruroligende; selv det å gjøre noe så sosialt og hyggelig som å synge i et kor, hadde trigget prestasjonsangsten min.
I stedet for å senke skuldrene, nyte fellesskapet, og glede meg over det vi fikk til sammen, hadde jeg hatt fullt fokus på mine egne mangler. Jeg gikk med høye skuldre, og fikk etter hvert en musikalsk mindreverdighetsfølelse i forhold til resten av medlemmene.
Forventningene jeg hadde skapt for meg selv, lot seg til slutt ikke forene med en videre kordeltakelse. Det som skulle vært en berikelse i livet mitt, var blitt til en psykisk belastning.
Når flinke piker, gutter, kvinner eller menn kommer til dette punktet, velger de enten å stå på videre til det en dag stanser av seg selv. Eller de slutter. Flykter. Gjemmer seg. Avviser.
Jeg har lenge lurt på hvorfor jeg nå har fått et mye mer avslappende forhold til deltakelsen min i koret. Kan det ha vært pausen i seg selv som fremkalte den nye innstillingen min? Kanskje var livet mitt sist høst så tettpakket av gjøremål at det rett og slett ikke var tid og anledning til korsang?
Det ble derfor så viktig for meg å være flink. På det ubevisste planet måtte jeg øve mye mellom øvelsene for å lære sangene, slik at jeg ikke ødela for koret. Jeg følte jeg måtte fortjene å være med.
Selv i situasjoner hvor det kan være nødvendig å bruke vold for å forsvare sitt eget liv, er denne lærdommen med oss. Jeg visste selvfølgelig det var galt å utøve vold, men jeg hadde ikke noe annet valg.
Man kan heller ikke skylde på at man var påvirket av rusmidler, for også i en slik tilstand vet man at voldsutøvelse er en gal ting å gjøre.
De aller fleste av oss er ikke voldelige. Likevel skjer det voldhendelser hele tiden. Siden alle mennesker innerst inne vet at det er galt å utøve vold, betyr dette at noen velger å se bort fra sine etiske og moralske grunnregler. Hvem er disse menneskene som velger å uttrykke seg gjennom voldsatferd? Er det mulig å identifisere dem, slik at man kan forhindre fremtidig vold?
Vurdering av voldsrisiko er en ganske ung disiplin innen psykiatrien. Når man vurderer risiko for at et menneske kan utøve vold i fremtiden, benytter man seg av ulike verktøy for å kartlegge forekomsten av kjente risikofaktorer. Risikofaktorer er egenskaper, særtrekk, holdninger, erfaringer eller sykdommer man har funnet går igjen hos voldelige mennesker. Risikofaktorene har blitt identifisert gjennom studier av grupper med mennesker. Faktorene gir altså økt risiko for vold på gruppenivå.
Da man eksempelvis fant at rusmisbruk var et slikt særtrekk, ble rusmisbruk definert som en risikofaktor for vold. På samme måte ble tidligere bruk av vold funnet å være en risikofaktor for fremtidig vold.
Men selv om rusmisbruk er definert som en risikofaktor på gruppenivå, er det ikke gitt at denne kunnskapen automatisk kan overføres til et enkeltindivid. Mange rusmisbrukere er nemlig ikke voldelige. Heller ikke ligger det noen automatikk i at en person som tidligere har vært voldelig, også kommer til å utøve vold i fremtiden.
Hypotesen har likevel vært at jo flere risikofaktorer for vold en person besitter, jo større er risikoen for at personen igjen kommer til å bli voldelig. Dette har vært tankegangen bak de ulike verktøyene man har benyttet for å vurdere voldsrisiko. Ett av disse verktøyene er HCR-20 (Historical-Clinical-Risk-20).
HCR-20 ble utarbeidet i Canada på 1990-tallet, og tok for seg 20 antatte risikofaktorer for vold. I den nye versjonen av HCR-20 (versjon 3) opererer man fortsatt med 20 risikofaktorer, men man har gjort visse endringer i innhold og formuleringer. Den viktigste endringen er likevel at man nå ikke bare skal kartlegge en eventuell forekomst av risikofaktorer, men man skal også ta stilling til om det er spesielle særtrekk ved personens historie, personlighet eller livssituasjon som gjør det sannsynlig at personen under gitte betingelser igjen vil kunne utøve vold.
Hva er det som kan motivere personen til å bli voldelig? Ulike mennesker kan ha ulike motivasjonskilder. Føler man seg i fare, vil kanskje bruk av vold ses på som en hensiktsmessig handling for å forsvare seg. En psykotisk person som har vrangforestillinger om at alle rundt ham egentlig er CIA-agenter som har planlagt å drepe ham, kan være et slikt eksempel.
Er man i en situasjon hvor man føler seg ydmyket eller trakassert, kan motivet for vold være å gjenopprette sin tapte ære. Mannen som etter tyve år på en arbeidsplass plutselig får sparken, med familiære og økonomiske vanskeligheter som resultat, kan ha et slikt motiv.
Det å ta tilbake - eller opprettholde - kontroll over andre mennesker, kan også være et motiv for bruk av vold. Slik som for ektemannen som føler sin autoritet og lederrolle truet, og som bestemmer seg for å benytte voldelige virkemidler mot sin kone.
Men en ting er å ha et motiv for en voldelig handling, noe helt annet er det å gjennomføre handlingen. Vi har alle hemninger i oss, som vil virke mot en voldsutøvelse. Frykten for de konsekvenser handlingen vil få for oss, gjør at motivene før eller siden feies til side.
Eller man kan føle seg helt alene - fremmedgjort - i samfunnet, slik at andres reaksjoner på volden man planlegger å gjennomføre, er helt irrelevant.
For noen vil tilstedeværelsen av slike hemningsreduserende faktorer være tilstrekkelig til at en voldshandling blir en realitet. For andre vil det fortsatt være noe som holder en igjen, noe i en selv som stiller spørsmålet: Er det virkelig verdt det?
Skal volden kunne gjennomføres, vil det derfor kunne være nødvendig med et tillegg av det vi kaller destabiliserende faktorer. En destabilisator er noe som virker forstyrrende på kognitive prosesser, og som gjør det vanskelig for en person å evaluere sine egne beslutninger underveis. Dette vil igjen gjøre det vanskelig å se alternative løsninger eller responser.
Bruk av rusmidler er et god eksempel på en slik destabilisator. Et høyt alkoholinntak vil kunne svekke personens dømmekraft og hans oppfattelse av virkeligheten på en slik måte at naturlige sperrer mot voldsbruk forsvinner.
La meg bruke den overnevnte ektemannen som et eksempel: Hans motiv for å bruke vold mot sin kone er å gjenopprette kontrollen over henne, skremme henne til videre underdanighet. Hemningene mot å gjennomføre volden er allerede redusert, da han mangler empatiske evner, og aldri plages av dårlig samvittighet. Hans konstant lave selvfølelse bidrar også til svekke hemningene mot vold.
Skal man ha en mulighet til å gjøre noe med en persons voldsatferd, hjelper det selvfølgelig å identifisere de aktuelle risikofaktorene for fremtidig vold. Enda bedre er det om man også kan forsøke å forstå hvorfor denne personen er voldelig; hva som motiverer personen, hvilke hemningsreduserende faktorer som spiller inn, og hvilke destabilisatorer som gjør seg gjeldende.