Denne retningen (Wiener-kretsen) kom til å dominere tenkningen blant norske (såvel som engelske og amerikanske) samfunnsvitere og psykologer fra perioden etter 2. verdenskrig og til langt ut på 1970-tallet. Man forsøkte å etterligne fysikken ved å måle samfunnsmessige og psykologiske "størrelser" og ble etterhvert tiltrukket av statistikk for å få orden på dataene. Statistikk ble på 60-tallet innført som obligatorisk fag for humanister ved norske universitet. Man forsøkte å ta i bruk statistikk for å bli like sikker som naturvitenskapen. Med dette tok man, bevisst eller ubevisst, i bruk en metodikk som lå til grunn for kvantemekanikken og kinetisk gassteori, og altså en metodikk som for den øvrige delen av naturvitenskapen (dvs. makroverden) ansees for å være en før-vitenskapelig tilnærming.
Det utviklet seg til en heftig diskusjon som gikk under betegnelsen positivisme-debatten. Opponentene til positivistene kom fra en annen skole, den såkalte Frankfurter-skolen, også omtalt som "kritisk-teori"-filosofene. Inspirert av disse filosofene, først og fremst Horkheimer og Adorno, og senere Habermas, grep den norske filosofen Skjervheim fatt i synspunktene til Dilthey og Weber og videreutviklet ideene i sine meget velskrevne og lettleste filosofiske analyser av dette (Objectivism and the Study of Man, fra 1957; en norsk utgave kom i 1974; og hans kanskje beste arbeid: Ideologianalyse, dialektikk og sosiologi fra 1973). Sentralt i analysene står kravet til den doble refleksjon:
Så hvordan løser man dette innen de ikke-naturvitenskapelige vitenskapene? Det første man trolig må gjøre er å oppgi å lete etter konstante/uforanderlige, og globalt gyldige lover etter modell av naturvitenskapen og heller søke etter å forstå hvordan teoriene forandrer seg med tiden. Man må altså søke den tidsavhengige, dvs. dynamiske, statusen til lovene/teoriene.
Positivistenes forsøk på å omgjøre samfunnsvitenskapn (metodisk sett) til naturvitenskap slo feil. Det har tilsynelatende ført til en ny taktikk. Post-modernistene forsøker nå å redusere naturvitenskap (metodisk sett) til samfunnsvitenskap. For de mest ekstreme representantene for post-modernismen finnes det ingen objektive størrelser, alt er relativt, dvs. alle utsagn er like "sanne" (og dermed like "usanne"). Mangel på objektive sannheter ("der ute") begrunnes med at virkeligheten er konstruert av oss mennesker og at det ikke er noen grenser for hva vi kan konstruere. Dette synet på naturvitenskap har først og fremst tilhengere blant representanter for de humanistiske fagene.
Det uheldige ved den kritikk som kommer fra noen av post-modernistene, er at den baserer seg på en mangelfull oppfatning av naturvitenskap. Man hevder at "alt er relativt", og viser bl.a. til Einsteins realitivitetsteori. Men det er ikke slik at alt er relativt, ikke engang i relativitetsteorien (slik mange populærvitenskapelige fremstillinger av teorien dessverre har hevdet). Det som er relativt, er hva man observere fordi det er avhengig av hvor man observerer i fra (dvs. hvilket referansesystem man befinner seg i). Unntaket er hastigheten til lyset som alltid måles til å være den samme, det er konstant (i vakuum). Men lovene er invariante, dvs. lovene er uforanderlige/konstante og er altså ikke avhengig av hvor man observerer i fra. I Einsteins egen klare formulering: "de generelle lovene er slik at deres form ikke er avhengige av valg av referansesystem" (min utheving).
Debatten som er dratt i gang av post-modernistene er noe mer en enn akademisk debatt. Den har uheldige moralske og politiske perspektiver. Feilaktige oppfatninger av vitenskap er farlige og kraftfulle redskaper for ytterliggående ideologier. Representanter for ideologiske strømninger griper det som tjener ideologien. Slik Hitler gjorde i sin rasistiske vitenskapeliggjorte ideologi. Slik også Lenin, Stalin og Mao i vitenskapens navn forsøkte å omforme samfunnet - og skapte terror. Det er derfor grunn til å tenke seg grundig om før man fortsetter diskusjonen på de premisser den nå foregår. Man er med på noe som kan komme ut av kontroll (fordi det ikke finnes noe absolutte sannheter). Man kan oppleve at noen uvedkommende inviterer seg selv til selskapet, og tar over hele festen. Da har man plutselig havnet i et selskap man ikke nødvendigvis ønsker å delta i. Det er noe man på tenke på nå. Man kan ikke forvente at selskapet tar slutt selv om man sier fra at man går. Det er ikke en gang sikkert at man får lov til å forlate festen.