Han presenterte seg selv som moralfilosof og la til, nærmest i samme åndedrag, at etikk og moral slett ikke bare handler om regler, langtderifra.
Vårt samfunn har noen sterke idealer. Iallfall i teorien. Du skal lete lenge etter noen som på et foreldremøte vil reise seg opp og hevde med tyngde og patos: «Mobbing er en god ting! Mobbing er noe å strekke seg etter. La oss baktale hverandre mer!» For vårt samfunn er det «selvsagt» at det å mobbe, det å baktale, slett ikke er noe ideal, men det motsatte. Det er lett å være enige om dette, – i teorien. Derfor blir det tankefullt å se for seg barnet sitt, eller seg selv, i kø på dagligvarebutikken. Foran kassa finnes et stativ med blader og aviser. Hva er det som lyser mot oss fra førstesidene her? Det er sladder, baktaling og mobbing? Og hva er det som finnes i de mange realityseriene påtv? Kort sagt: Hva er det vi bringer videre av verdier til våre barn, – i praksis?
Etter dette snakket Syse mest om måtehold, noe han mente nærmest var det motsatte av middelmådighet.
Akkurat dette siste satte jeg, for å si det litt ironisk, et utropstegn ved: Hva skjer når man aldri får tid til å stille spørsmål?
Mange opplever å ha dårlig tid. Interessant begrep, synes jeg, med tanke på at man kan se det slik at tid er det stoffet liv er bygget av. Hva da med de som ofte opplever å ha dårlig tid?
Måtehold har med å ta seg tid til å tenke å gjøre. Disse rommene for ettertanke må skapes. Man må rydde tid. Man må krysse ut og sette av tid.
Også når man har det travelt, er det noe som er viktigst. Det viktigst er fortsatt viktigst, selv når man har det travelt. Og det viktigste, det er selve grunnspørsmålene. Når man haster av sted, når man stresser med å få barn av gårde om morgenen, når man har travle og intense dager med viktige møter på jobben, så er det fortsatt det viktigste so mer viktigst. Det kan være sunt å filosofere litt videre på egen hånd over dette punktet.
Den som snakker om moral og etikk, vil i visse kretser og i visse situasjoner bli møtt med at man er ute med en moralsk pekefinger. Av og til kan det være berettiget kritikk. Man bryr seg for mye med en sak eller person, og man bryr seg for lite om en sak eller person. Andre ganger er det vel den som i muntlig eller skriftlig form blir «utsatt» for innspill av moralsk art som for lett stempler noe som «pekefinger».