Første gang jeg fikk diagnosen emosjonelt ustabil personlighetsforstyrrelse, type borderline, ble jeg egentlig ganske lettet. Jeg kjente meg igjen i symptomene på sykdommen, i hva som er den vanligste årsaken til at noen utvikler lidelsen, og i beskrivelsene av hvordan en person med denne diagnosen kan ha det.
Opplevelsen jeg satt igjen med, var at det rett og slett ikke er plass til en person som meg i samfunnet. Den måten jeg ble behandlet på bekreftet min følelse av at det ikke fantes noe håp. Jeg hadde allerede opplevd overgrep i livet, og var ekstremt sårbar for avvisning. Da blir det et paradoks at jeg som pasient skulle oppleve avvisning gang på gang, og at jeg nå vil beskrive deler av erfaringen derifra som nettopp overgrep.
For omtrent to år siden fikk jeg også diagnosen bipolar affektiv lidelse, men jeg tror ikke selv at jeg var feildiagnostisert da jeg først fikk personlighetsforstyrrelsen. Jeg tror heller at jeg skulle hatt både personlighetsforstyrrelsen og den affektive lidelsen den gangen da jeg ble syk, og at jeg i dag har blitt frisk av personlighetsforstyrrelsen.
Innenfor psykisk helsevern er behandlingene jeg får for de to diagnosene, forskjellige som himmel og helvete. Bipolar lidelse er tydeligvis en diagnose med en relativt høy status i systemet, mens emosjonelt ustabil personlighetsforstyrrelse, type borderline, befinner seg nederst på «rangstigen». Jeg er så heldig at jeg nå har fått en diagnose som gjør det lettere å få hjelp, og som gjør at jeg blir møtt på en mer human måte i helsevesenet. Det er jeg selvfølgelig glad for, men jeg synes det er utrolig skremmende at man blir behandlet såpass forskjellig på bakgrunn av hvilken diagnose noen tilfeldigvis har satt på deg.
I dag bebreider jeg systemet fordi jeg ikke ble sett, hørt, tatt på alvor eller tilbudt den hjelpen jeg ønsket og trengte da jeg ble syk for 20 år siden. Min mening er at hvis jeg hadde blitt møtt med aksept, rettferdighet, trygghet, forståelse, empati og, viktigst av alt, medmenneskelighet, så hadde både min historie og mitt liv i dag vært helt annerledes.
Hedda Abel har tilbrakt halve livet med alvorlige psykiske lidelser – og til sammen nesten ti år på institusjoner. Hun er levende opptatt av åpenhet rundt eget liv og sykdom, og hun er aktiv i organisasjonen Mental Helse og Bipolarforeningen. Hun har egen blogg og blogger i tillegg på Mental Helses nettside.