I Porsagers kunstnerskap veves ulike kunnskapskategorier sammen i et singulært narrativ som befinner seg «i spenningspunktet mellom alvor og ironi», som det skrives i det omfattende presentasjonsmateriellet som følger utstillingen. Utstillingen består av to store arkitektoniske skulpturer som finnes i Overgadens ytre og bakre sal. Til sammen utgjør disse konstruksjonene et «segl», altså et tilnærmet magisk symbol som skal uttrykke et åndelig eller spirituelt innhold. I dette tilfellet er det slik at utstillingsrommet «fungerer som et segl, der fremkalder fænomenet #PUSSY gjennom den mystiske portalen the H@t».
Gjennom 3D-briller følger betrakteren en film som kanskje er ment å hensette betrakteren selv i en tilnærmet psykedelisk erfaringsmodus, men det blir litt av en tålmodighetsøvelse med 25 minutter film på et såpass abstrahert og fragmentert nivå. Stemmene og de mange små begrepslige hashtags danner åpenbart ikke noe narrativt driv, hvilket nok heller ikke er meningen, da det vel snarere dreier seg om å gjenskape noe av den følelsen av statisk tidløshet enkelte rusformer kan medføre. Men det blir ikke helt det samme. Psykedelika er litt som drømmer, gøy å oppleve selv, ikke så spennende når det gjenfortelles.
Filmens univers kretser rundt tradisjonell teosofi, nyspiritualitet, okkult viten, eksperimentell vitenskapshistorie og referanser til dagsaktuell politikk i en spiral av forvirrende virkelighetsbeskrivelse. Det er dog ikke helt lett å unngå å tenke at det her opereres på et abstraksjonsnivå som gjennom sin tilnærmede uangripelighet gjør det nær sagt umulig å vurdere det på en måte som kan anerkjenne prosjektets intellektuelle innhold og dets – jevnfør informationsmaterialet – «iboende skepsis over for sandhedssøgen».
Skepsis mot sannhet er viktig, særlig dersom den hektes på problemstillinger med konkrete politiske og sosiale implikasjoner, som for eksempel religion i offentligheten, eller hvordan man skal fordele økonomiske goder og belastninger. I prosjekter som Porsagers kan det likevel føles som om referansene til antimodernitet og ikke-rasjonalitet er forsøk på å påberope seg tilgang til en annen rasjonalitet, uten at det fremgår hvorvidt denne alternative rasjonaliteten egentlig eksisterer. Man refererer til eksempelvis Jorge Luis Borges’ kategori av dyr som på lang avstand «ser ut som fluer», eller Aby Warburgs alternative klassifikasjonsmetodikk nærmest som en slags shorthand for vitenskapelig dybde. Det er klart at det finnes mye viktig kunnskap som er generert av spekulativ fabulasjon, men jeg er også usikker på hvorvidt dette egentlig er særlig kontroversielt, aller minst i vitenskapelige miljøer der de harde skillene mellom eksperimentell og instrumentell tenkning for lengst er oppløst i mer glidende overganger.
Det er dessuten verdt å spørre hvorvidt ikke det å «problematisere» kunnskapsbegrepet egentlig bare bidrar til kunnskapshegemoniet, uansett hvor langt man søker seg mot det mer og mer esoteriske, okkulte eller rett og slett nonsensiske. Innenfor en samfunnsorden hvor splitt og hersk, ofte i form av «culture wars», utnyttes som et strategisk våpen i nyliberalismens og markedsøkonomiens tjeneste må vi kanskje nå spørre oss hvilken subversiv kraft som egentlig ligger i dette. Er det en protest som kan lede til noe, eller er det simpelthen en ventilering av kunstfeltets avmaktsfølelse i møte med den nå solid institusjonaliserte New Public Managements krav om «kunnskapsproduksjon»? En pervertering av ulike kunstneriske presentasjonsformer av «researchbasert» dokumentarisk praksis er for så vidt et kjærkomment bidrag til feltet nå mens det ene kunstakademiet etter det andre kappes om å bli godkjent som «vitenskapelig» institusjon.