Der du står oppi skråningen og drikker kaffe kikker du både til høyre og venstre. Ingen fare for tribunebråk i dag heller tenker du og må flire litt. Kampen går sin vante gang. Alle er fornøyde etter en 4 måls seier der Johan, den svakeste spilleren klarte å score sitt første mål. Ingen av hans foreldre var der for å oppleve den historiske hendelsen. Heldigvis fikk du filmen en liten snutt som du poster på Facebook veggen til moren hans. Dokumentasjonen er på plass, men vil aldri kunne måle seg med det stolte blikket fra foreldrene rett etter scoringen. Du tar jobben og kjøper is til alle i bilen for å feire Johans scoring, som forøvrig var en perle av et langskudd.
Det er sjelden foreldremøter for laget. De gangene det avholdes er det få tilstede og vanskelig å kunne ta gode beslutninger for fellesskapet. Grunnlaget blir noe tynt når 9 foreldre skal ta en avgjørelse om deltakelse på en utenlandsreise for 30 spillere. Det er du, 3 trenere og 1 lagleder tilstede i rommet og de fire faste du deler tribune med på bortekampene. «The Crew», stiller alltid trofast opp. Hva annet skjer i kveld tenker dere alle sammen høyt. Booket vi klubbhuset på samme dag som et arrangement på skolen? Etter å ha sammenlignet kalendere finner dere ut at denne dagen er helt åpen. Ingen arrangementer, dugnader, spennende kamper på TV, eller lignende skjer denne kvelden. Hvorfor er det ikke flere her? Etter å ha sust igjennom den gode presentasjonen trenerne har laget til liten nytte, går dere hjem.
I gamle dager, vi snakker kanskje 20 år bakover i tiden, var det helt annerledes. Jeg husker selv at det var mye folk på sidelinjen da laget mitt spilte kamp. Jeg kjente fjeset til alle foreldrene på laget og det var ofte en spiller i hver bil. Det er mulig at det var et høydepunkt for foreldrene å møte de andre på kamp for å skravle litt? Det var et bedre fellesskap blant de voksne på sidelinjen. Det var ikke sjelden at vi fikk litt liten tid til kamp fordi de ikke klarte å avslutte praten på oppmøtestedet. Det samme skjedde på parkeringsplassen etter kampene. En annen vesentlig forskjell var at foreldrene fulgte spillerne til oppmøtestedet når de ikke kunne være med selv. De vinket avskjed idét bilene rullet avgårde. De sørget også for å være tilstede når bilene kom tilbake fra kamp. Dette skjedde i tillegg i en tid der vi ikke hadde mobiltelefoner og andre moderne kommunikasjonsformer. Hvordan fikk de det til? Jeg er smått imponert over evnene denne generasjonen hadde i forhold til gjennomføring og samarbeid. Er dette helt umulig å få tilbake? Jeg velger å leve i håpet om en ny generasjon med de samme holdningene.
Du som alltid stiller opp må aldri slutte å gjøre det. Lokalmiljøet er helt avhengig av at du er der. På sikt vil kanskje andre forstå hvilken jobb du gjør og muligens bidra mer for å veie opp for samvittigheten deres etter år med fravær. Vi får ihvertfall forsøke å være så godtroende. Neste gang du starter opp bilen håper jeg at du tar på deg Supermann drakten din. Den har du fortjent kjære mor eller far som alltid er der for barna i gata…