title: Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror

eurovoc_concepts:
consumer goods
consumer information
consumer protection
contract
guarantee

formats: html pdf pdfa1b print

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 18. 06. 1996 KOM(95) 520 slutlig 96/0161 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror (framlagt av kommissionen) MOTIVERING I Allmänna synpunkter A. Bakgrund Sedan Europeiska ekonomiska gemenskapens första preliminära program för en konsumentskydds- och konsumentupplysningspolitik(I) har gemenskapens olika institutioner vid ett flertal tillfällen anmodat kommissionen att lägga fram förslag i syfte att få garantier och serviceåtaganden att fungera bättre. Det gradvisa upprättandet av den inre marknaden har endast ökat behovet av en behandling av dessa frågor på gemenskapsnivå. I förslaget till rådets direktiv om oskäliga villkor i konsumentavtal(2) föreslog kommissionen slutligen en harmoni senng av vissa aspekter av de legala garantierna och marknadsgarantierna angående lös egendom och legala garantier vad gäller tjänster. Europaparlamentet stödde dessa förslag. Rådet ansåg emellertid att det var lämpligare att behandla sådana frågor för sig och mer i detalj och ansåg inte att dessa bestämmelser skulle ingå i direktivet om oskäliga villkor, utan anmodade kommissionen att "undersöka formerna för tillnärmning av medlemsstaternas regler vad gäller konsumentavtal, och på grundval av detta, i förekommande fall till rådet lägga fram ett förslag till direktiv för harmonisering av nationell lagstiftning på detta område,,(3). Under tiden har kommissionen genomfört en närmare analys av "nyttan och lämpligheten av en tillnärmning av garantiregler samt av förbättringen av serviceåtaganden för varor och tjänster på den inre marknaden,,(4). Denna analys genomfördes i form av ett utökat samråd som påbörjades i samband med att serviceåtaganden grönboken avseende garantier offentliggjordes(5). Den konsekvensanalys som bilades detta förslag innehåller en översikt av resultaten från detta samråd. för konsumtionsvaror och (1) (2) (3) (4) (5) Rådets resolution av den 14 april 1975, EGT nr C, 25. 4. 1975, s. 1. Ursprungligt förslag EGT nr C 243, 28. 9. 1990, s. 2. Ändrat förslag EGT nr C 73, 24. 3. 1992, s. 7. Rådets förklaring i protokollet vid antagandet av direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal av den 5 april 1993. Kommissionen har redan blivit anmodad att göra detta i rådets resolution av den 13 juli 1992 om frågor som skall prioriteras i framtiden för att utveckla konsumentskyddspoliriken, EGT nr C 186, 23. 7. 1992. KOM(93)509, 15. 11. 1993. i förslag utgör själva verket ett nödvändigt komplement Detta till direktiv 93/13/EEG om oskäliga villkor. Detta direktiv säkerställer ett enhetligt minimiskydd för alla konsumenter i hela unionen vad gäller avtalsvillkor som reglerar alla transaktioner med näringsidkare. Oavsett inköpsställe åtnjuter konsumenter i unionen följaktligen samma skydd överallt vad gäller oskäliga allmänna försäljningsvillkor. Dessa bestämmelser gäller däremot endast de villkor som reglerar transaktionen, medan det inte säger något om konsumentens rättigheter i händelse av ett bristfälligt fullgörande av avtalet. I dagens läge skulle det följaktligen vara omöjligt för konsumenten att motsätta sig villkor i köpeavtalet som utesluter säljarens ansvar vid fel i varan. De konkreta rättigheter denne skulle kunna hävda i ett sådant fall varierar ibland betydligt beroende på i vilket land inköpet gjorts. Detta förslag syftar till att säkerställa ett enhetligt minimiskydd för konsumenterna i hela unionen. Behovet av ett direktiv i detta avseende underströks dessutom i det yttrande som Europaparlamentet avgav om kommissionens grönbok(6). Parlamentet anmodade kommissionen att snarast lägga fram ett förslag till direktiv. De studier som gjorts i de olika medlemsstaterna visar att problem som gäller varors kvalitet och garantier är de huvudsakliga orsakerna till konsumenternas klagomål vad gäller köp av varor(7). Liknande förhållanden visar sig när det gäller utlandsbetalningar. De uppgifter som kommer in till kommissionen, särskilt från de europeiska informationskontor för konsumenter som är verksamma i vissa gränstrakter, visar att konsumenternas klagomål när det gäller köp av lös egendom till största delen beror på svårigheter att åberopa legala garantier och marknadsgarantier. En analys av de 100 senaste fallen som rapporterats till kommissionen från ett av dessa informationskontor gällande tvister vid köp av varor som gjorts över gränserna (Frankrike, Luxemburg, Belgien och Tyskland) visar att omkring 70 % gäller sådana fall. Naturligtvis förvärras konsumenternas svårigheter när det gäller utlandsbetalningar på grund av konfliktens beskaffenhet: svårigheter med tillämplig lagstiftning, skillnader vad gäller nationell lagstiftning, problem med tillämpningen av marknadsgarantierna osv. Resolution av den 6 maj 1994, EGT nr C 205, 25. 7. 1994, s. 562. I detta sammanhang kan man exempelvis nämna den statistik som publicerats av Office of Fair Trading gällande konsumenters klagomål till de statliga myndigheterna i Förenade kungariket. Dessa statistiska uppgifter, som samlas in kvartalsvis och publiceras i tidskriften Fair Trading, visar tydligt att de övervägande problemen gäller felaktiga varor och svårigheter att få dessa reparerade. En beräkning som gjordes på grundval av de klagomål som mottagits under det andra kvartalet 1994 (tidskriften Fair Trading, nr 9, vintern 1994/95) visar följande procentsatser i jämförelse med olika typer av varor: Icke-stoppade möbler 60,6 %, stoppade möbler 75,6 %, radio, TV och liknande elektriska apparater 66,4 %, hushållsapparater 72,2 %, kläder 61,3 %, skor 81,1 %, parfymer och smycken, armbandsur, väggklockor 66,6 %, bilar 59,5 %, begagnade bilar 61,9 %. toalettartiklar 39,9 %, 2. (6) (7) 3. Mot denna allmänna bakgrund år det inte förvånande'* att--'de 'europeiska konsumenterna fortfarande tvekar att verkligen ge sig in på köp över gränserna, trots att de europeiska medborgarna principiellt anser att friheten att köpa varor och tjänster i utlandet är en av de viktigaste fördelar som den inre marknaden medfört. Enligt en Eurobarometer från 1993(8) uppger 52 % av konsumenterna svårigheter att byta ut eller få varor som köpts i andra länder reparerade som det huvudsakliga hindret för köp över gränserna. I vissa länder är till och med procentandelen konsumenter som uppger detta hinder mycket högre (68 % i Danmark, 63 % i Nederländerna och 61 % i Tyskland till exempel). Språkbarriären uppges av 40 % av konsumenterna och, i tredje hand hittar man svårigheter att lösa tvister som uppges av 34 % av konsumenterna. Det är också intressant att konstatera att det hinder som uppges i fjärde hand är osäkerhet vad gäller försäljningsvillkoren. Procentandelen konsumenter som uppger detta hinder har ökat från 24 % 1991 till 31 % 1993. 4. I de allmänna slutsatserna i den grönbok som antogs den 17 maj 1994 bekräftade rådet åter sin övertygelse att "den inre marknadens fördelar skall gynna alla konsumenter, att konsumenterna skall uppmuntras att mer aktivt ta del i denna marknad, att alla insatser i denna riktning skall göras inom ramen för de nödvändiga ansträngningarna att föra Europa närmare medborgarna". Kommissionen underströk redan i sin andra treåriga handlingsplan om konsumentpolitik (1993-1995)(9), att "gränsöverskridande handel kan bara blomstra om konsumenten tillförsäkras att han kan få samma garanti- och servicevillkor oberoende var leverantören har sitt säte", och att för att den inre marknaden skall fungera effektivt är det "nödvändigt att tillförsäkra konsumenten att oberoende av var inköpet av varan skett inom den inre marknaden denne alltid skall kunna få tillgång till effektiv service och kunna reklamera eventuella fel i den köpta varan"(10). Förslag till direktiv ingår i detta sammanhang och syftar till att säkerställa en minimal gemensam grund av rättigheter för de europeiska konsumenterna i hela Europeiska unionen. Detta kan endast göras genom en tillnärmning av befintlig nationell lagstiftning om legal garanti. De legala garantierna utgör i alla medlemsstater konsumentens grundläggande rättigheter vad gäller köpta varors kvalitet och avtalsenlighet. Marknadsgarantierna är i själva verket ett tillägg till dessa grundläggande rättigheter, men kan i allmänhet inte avvika från dessa. Den legala garantin utgör således den bakgrund mot vilken marknadsgarantiema utformas och fungerar. Begreppet "legal garanti" omfattar köparens fullständiga rättsliga skydd enligt lag i köpta varor, såsom sidoeffekt av köpeavtalet. Den när det gäller fel grundläggande beståndsdelen i begreppet legal garanti är att detta syftar till att skydda köparens förtroende inom ramen för köpeavtalet, dennes rättmätiga förväntningar på den köpta varan och att garantin fungerar oberoende av parternas viljeyttringar och ger de effekter som fastställts i lag. Begreppet "marknadsgaranti" (S) (9) (10) Eurobarometer nr 39, september 1993. KOM(93) 378, slutlig, 28. 7. 1993. KOM(93) 509, slutlig, 15. 11. 1993. däremot kräver en viljeyttring från en person, garanten, som själv tar på sig ansvaret för vissa fel som händelsevis skulle visa sig i den sålda varan. I praktiken utgör dessa garantier ett skriftligt löfte som bifogas varan eller som levereras vid köpet, enligt vilket garanten åtar sig att reparera eller att byta ut varan om ett fel skulle visa sig inom en viss tid. Skillnader vad gäller nationell lagstiftning i fråga om legala garantier gäller såväl definitionen av fel som konsumenternas rättigheter och villkoren för att göra dessa gällande. De är särskilt anmärkningsvärda bland annat när det gäller tidsfrister för de legala garantierna. Dessa tidsfrister varierar från en obegränsad, ej fastställd tid (Frankrike, Belgien, Luxemburg, Nederländerna, Finland) till en kort tid på 6 månader (Tyskland, Spanien, Portugal, Grekland, Österrike). Däremellan finns tidsfrister på 6 år (Förenade kungariket, Irland), 2 år (Sverige) och 1 år (Danmark, Italien). Dessutom härstammar en stor del av den nationella lagstiftningen från en tid då villkoren för tillverkning och saluföring av varor var avsevärt annorlunda än idag. De traditionella bestämmelserna i civilrätten som reglerar köpeavtal utformades enligt en grundsyn där två jämlika medborgare sluter ett avtal, genom vilket den förste överlåter äganderätten till en vara som tillhör honom till den andre. Bestämmelserna är följaktligen inte anpassade till nuvarande ekonomiska förhållanden för tillverkning och saluföring i stor skala. Exempelvis visar sig de legala garantiernas tillämpning - rätt att häva avtalet och rätt till prisavdrag - både alltför rigida och otillräckliga, vilket riskerar att varken tillfredsställa konsumenten eller säljaren. I detta sammanhang bör noteras att marknadsgarantiernas traditionella möjligheter - byte eller reparation av varan - endast föreskrivs inom ramen för den legala garantin i hälften av medlemsstaterna, och då ibland även inom vissa bestämda gränser. underhållsservice Medlemsstaterna verkar i övrigt vara medvetna om att det är nödvändigt att modernisera den interna lagstiftningen. Tendenser i denna riktning kan konstateras i flera medlemsstater. Några nya initiativ kan nämnas. I Förenade kungariket har man nyss lagt till några ändringar i den allmänna köplagen så att köpare uttryckligen skyddas mot smärre felaktigheter och mot varors bristande hållbarhet. Grekland har nyligen antagit en ny allmän konsumentskyddslag som innefattar bestämmelser som är särskilt betydelsefulla för serviceåtaganden. Leverantörerna är hädanefter skyldiga att bifoga bruksanvisningar till sina varor och att upplysa konsumenten om varans förutsedda livslängd. Under denna tid skall reparations- och I Finland har konsumentskyddslagen reformerats för att bland annat införa solidariskt ansvar för tillverkarna tillsammans med säljarna vad beträffar de legala garantierna. I Tyskland har inga förslag till reformer påbörjats vad gäller dessa bestämmelser, men ett expertutskott som under flera år arbetat med ett förslag till en omarbetning av obligationsrätten har tydligt gjort klart att nuvarande bestämmelser i tysk rätt är föråldrade. Man har bland annat föreslagit att tidsfristen för de legala garantierna skall fastställas till tre år istället för sex månader som nu är fallet. I Österrike däremot diskuteras för närvarande ett lagförslag som syftar till att ändra de gällande bestämmelserna om legala garantier, bland annat med tanke på att fastställa en tidsfrist på tre år för de legala garantierna. I Sverige verkar man anse att den nu gällande tidsfristen för de legala garantierna på 2 år är otillräcklig. tillhandahållas konsumenterna. 5. I ett lagförslag som nu diskuteras föreslås àtî dëhhà tidsfrist ersätts med en tidsfrist på 5 år. Initiativ inom detta så viktiga konsumentskyddsområde när det gäller köp av varor kan förväntas komma. i andra medlemsstater Detta förslag till direktiv kommer att bidra till en förenkling av befintliga nationella bestämmelser, genom att anpassa dem till gällande internationell rätt om internationella köp av varor mellan näringsidkare (1980 års Wienkonvention) och genom att minska den snedvridning av konkurrensen som kan uppstå ur skillnader i nationell lagstiftning. Förslaget till direktiv ansluter sig även till de tankar som uttryckts av Europaparlamentet om nödvändigheten av att på gemenskapsnivå göra ansträngningar för en tillnärmning av medlemsstaternas privaträtt01}. av ett fastställande Analysen av olika slags klagomål från konsumenterna och av företagens affärsmetoder visar att en minimal harmonisering av den legala garantin bör åtföljas rambestämmelser vad gäller av vissa marknadsgarantier. Alltför ofta medverkar sättet på vilket marknadsgarantierna utformas till att dessa sammanblandas med de legala garantierna, vilket vilseleder konsumenterna beträffande deras rättigheter. Dessutom är marknadsgarantierna alltför ofta inte tillräckligt klart formulerade vad gäller omfattning och innehåll. De kan även föreskriva oskäliga villkor för att göra dessa gällande, vilket på detta sätt gör rättigheterna innehållslösa. I denna motivering kommer för klarhetens skull termerna "legal garanti" och "marknadsgaranti" att användas. I förslagstexten till direktivet kommer dock denna terminologi inte att användas i full utsträckning för att undvika vissa svårigheter i förhållande till vissa rättstraditioner där begreppet "legal garanti" saknas. Termen "garanti" kommer följaktligen endast att vara förbehållet marknadsgarantierna, vilket för övrigt motsvarar den betydelse som konsumenten i allmänhet lägger i denna term. Följaktligen gäller de fyra första artiklarna (tillnärmning av köplagen) den "legala garantin", utan att denna term används, medan artikel 5 gäller "marknadsgarantin", som endast kallas "garanti". 6. 7. B - Förslagets huvudsakliga innehåll Förslaget till direktiv består av två delar. Den första, huvuddelen, avser den legala garantin. Den andra berör marknadsgarantin. När det gäller den legala garantin är tillämpningsområdet för detta förslag till direktiv mycket noga angivet. Det avser att reglera de aspekter som har ett strikt samband med konsumentskydd vid köp av en vara som inte är avtalsenlig. Det avser inte alls att till fullo harmonisera köplagen. I enlighet med denna begränsning behandlas inte alla de frågor som gäller slutande av avtal mellan parterna, brister i avtalet, avtalets verkan samt frågor som hänför sig till fullgörande eller underlåtelse att inte fullgöra avtalet eller olika slag av bristfälligt fullgörande annat än när varan inte är avtalsenlig. Dessa frågor förblir helt och enbart underkastade nationell lagstiftning. (11) Resolutioner av den 26 maj 1989 och den 6 maj 1994. EGT nr C 158, 26. 6. 1989, s. 400 och EGT nr C 205, 25. 7. 1994, s. 518. Förslaget syftar följaktligen bara till att ålägga garanten ansvaret för att det konkreta problemet löses, dvs. återbetalning eller prisavdrag, byte eller reparation av varan. Förslaget till direktiv riktas inte alls in på frågan om ansvar för eventuella direkta eller indirekta skador som orsakats av bristfälligheter. Förutom att säkerställa minimala grundläggande rättigheter för konsumenten i hela Europeiska unionen avses det i texten även att upprätthålla en viss balans mellan varje inblandad parts skyldigheter. Följaktligen föreskrivs de skyldigheter som konsumenten har för att inte gå miste om sina rättigheter. Andra delen av förslaget till direktiv behandlar marknadsgarantin, men avser inte att reglera denna fullt ut. Det uttrycks endast några principer som hänger samman med deras klarhet och med deras förhållande till den legala garantin och vissa bestämmelser fastställs som syftar till att ge marknadsgarantierna en rättslig ram. Det som återstår, och anses vara en del av affärspolitiken och starkt bundet till konkurrenslagar, förblir företagets ansvar. Några skyldigheter att ge marknadsgarantier fastställs följaktligen inte, trots att detta steg redan har tagits i viss nationell lagstiftning. Garantiernas omfattning, giltighetstid och tillämpningssätt lämnas också över till att bestämmas av de som erbjuder garantierna. Serviceåtagandena som sådana, dvs. service som hänför sig till nyttjande, underhåll och reparation av varor, oberoende av utnyttjande av någon som helst legal garanti eller marknadsgaranti, omfattas inte av detta förslag till direktiv, detta med hänsyn till orsaker som hänger samman med tillämpningen av sub si di ari tetsprincip en. Detta område är av komplex karaktär som är mer lämpligt att behandla på gemenskapsnivå genom frivilliga hjälpmedel (etiska regler som exempelvis fastställs sektorsvis) än att bli föremål för en rättslig reglering. C - Samstämmighet med andra gemenskapsåtgärder Med tanke på att konsumenterna och marknadsaktörerna skall kunna lita på att de fullt ut och rättvist kan dra nytta av den inre marknaden, tog rådet tillfället i akt att understryka sin beslutsamhet att säkerställa att den inre marknaden fungerar effektivt för alla medborgares bästa i gemenskapen genom att garantera att de fyra friheterna02) respekteras. På detta sätt erbjuds konsumenterna fördelen av ett större urval av varor och tjänster med hög kvalitet och företagens konkurrenskraft förbättras i gemenskapen03). Dessa förklaringar från rådet påvisar klart samspelet mellan den politik som gäller upprättandet av den inre marknaden och dess funktion med övrig gemenskapspolitik, och generellt med alla de mål som Europeiska unionen eftersträvar. (12) (13) 1 detta sammanhang bör man erinra om att den fria rörligheten för varor enligt domstolen även innebär att "konsumenter som är bosatta i en medlemsstat fritt kan bege sig till en annan medlemsstats territorium för att göra inköp", Dom GB- INNO-BM av den 7 mars 1990, målet C. 362/88, REG 1990, s. 667, punkt 8 Rådets resolution av den 7 december 1992 om möjligheterna att säkerställa att den inre marknaden fungerar på ett riktigt sätt, EGT nr C 334, 18. 12. 1992, s. l. Den betydelse ett förbättrat konsumentskydd kaii fl i detta sammanhang har redan understrukits av kommissionen. Å ena sidan bör det understrykas att den inre marknaden inte endast har skapats för företagen och inte kommer att kunna fungera på ett riktigt sätt utan en aktiv och reell konsumentmedverkan. Å andra sidan kan upplysta konsumenter påskynda de positiva ekonomiska effekterna av en integrerad marknad genom att göra förnuftiga val. (14) Kommissionen anser att detta förslag fullständigt inordnas inom ramen för de mål som hela gemenskapspolitiken eftersträvar, särskilt när det gäller de mål som avser kvalitets- och konkurrenspolitik. U Förslagets berättigande mot bakgrund av subsidiaritetsprincipen a) Vilka mål har den planerade åtgärden med hänsvn till de skyldigheter som åligger gemenskapen? Artikel 129a i fördraget ålägger gemenskapen skyldigheten att bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom åtgärder som skall vidtas i enlighet med artikel 100a inom ramen för förverkligandet av den inre marknaden, och genom särskilda insatser som understödjer och kompletterar medlemsstaternas politik för att skydda konsumenternas hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen och för att ge god konsumentupplysning. Gemenskapsinsatsen gör det möjligt att säkerställa en tillnärmning av viktiga delar i nationell lagstiftning vad gäller försäljning av konsumtionsvaror, så att den inre marknaden fungerar bättre och att snedvridningen av konkurrensen minskar, vilket skillnader i nationell lagstiftning kan framkalla. Detta kan göras genom att tillförsäkra de europeiska konsumenterna ett enhetligt minimiskydd, oberoende av var man köpt varorna. De fördelar den planerade insatsen medför är närmare bestämt följande: Stärker de europeiska konsumenternas tilltro till den inre marknaden. Underlättar köp över nationsgränserna och stärker konsumenternas roll i egenskap av aktiva aktörer på marknaden. - Förenklar befintliga nationella regler. För gemenskapsrätten närmare de europeiska medborgarna genom att ge dem direkta och mycket konkreta fördelar. (14) "Tirer le meilleur parti du marché intérieur : le programme stratégique", KOM(93) 632, 22. 12. 1993. 1 detta dokument hade kommissionen för övrigt redan påtalat att man ansåg att de legala garantierna och marknadsgarantierna var ett prioriterat område för lagstiftningsinsatser på gemenskapsnivå, i syfte att göra unionen till en verklig inre marknad från konsumentens synpunkt. 8 Positiva effekter på konkurrensen, företagens konkurrenskraft och på den europeiska ekonomin. b) Tillhör den planerade åtgärden gemen^frape «f? exklusiva kompetensområde eller ingår den i ett delat kompetensområde tillsammans med medlemsstaterna? Den planerade åtgärden tillhör gemenskapens exklusiva kompetensområde, nämligen upprättandet av den inre marknaden och dess funktion. c) Vilka möjligheter har gemenskapen att göra insatser? Det mål som eftersträvas kan endast uppnås genom ett gemenskapsdirektiv i vilket minimiregler fastställs. Enskilda åtgärder som vidtas av medlemsstaterna kommer varken att kunna säkerställa ett enhetligt minimiskydd för konsumenterna i hela unionen, eller ett adekvat konsumentskydd vad gäller transaktioner över nationsgränserna. Direktivets huvudsakliga mål - en tillnärmning av nationell lagstiftning vad gäller den legala garantin - är oförenligt med lösningar som baseras på "soft-law" eller på etiska regler. Dessutom är de berörda sektorerna alltför heterogena för att man på ett enkelt sätt skulle kunna tänka sig att införa etiska regler. d) Behövs en enhetlig reglering eller är det tillräckligt med ett direktiv som fastställer övergripande mål medan genomförandet lämnas till medlemsstaterna? Om man beaktar de skillnader som finns i nationell lagstiftning, såväl vad gäller principer som lagstiftningsteknik, är det nödvändigt med en partiell harmonisering. Med hänsyn tagen till de krav subsidiaritetsprincipen ställer, begränsas förslaget till direktiv likväl strikt till de huvudsakliga aspekterna av den legala garantin och marknadsgarantierna. Förslaget berör följaktligen endast konsumenternas rättigheter vad gäller direkt "gottgörelse" av bristen. I förslaget överlämnas det helt och hållet åt medlemsstaterna att fastställa ett system för direkt eller indirekt gottgörelse som konsumenten kan erhålla vid köp av en felaktig vara(15). I förslaget till direktiv förbigås även de allmänna regler som är tillämpliga på köpeavtal, såsom de som gäller vid slutande av avtal, brist i viljeförklaring osv. Innehållet i marknadsgarantierna regleras inte och det föreskrivs ingen allmän skyldighet att lämna garantier. I övrigt föreskrivs endast en minimal harmonisering inom ramen för en strikt avgränsad partiell harmonisering. Medlemsstaterna kommer följaktligen att fritt kunna anta eller upprätthålla skydda konsumenterna. Det nationella regler handlingsutrymmet kommer sålunda att vara mycket stort. strängare för att (15) I motsats till det ändrade förslaget till direktiv om oskäliga villkor (KOM(92) 66, 4. 3. 1992, EGT nr C 73, 24. 3. 1992) där denna aspekt uttryckligen innefattas i artikel 6. Avslutningsvis innebär själva textens natur - regler tillämpliga inom ramen för köpeavtal vad gäller konsumtionsvaror - att den praktiska tillämpningen av de flesta av dessa bestämmelser överlämnas till de nationella domstolarna, vilka kommer att tillämpa dessa regler i varje fall för sig. m Närmare förklaringar till artiklarna Artikel 1 I denna artikel avgränsas direktivets tillämpningsområde på ett allmänt sätt genom de definitioner den innehåller. Detta görs genom att man sammanför kriteriet för avtalsparter (avtal som sluts mellan näringsidkare och konsumenter) och kriteriet för avtalets föremål (konsumtionsvaror). Punkt 2 a) Definitionen av en konsument motsvarar de traditionella definitioner som redan återfinns i andra direktiv. All försäljning av konsumtionsvaror av en yrkesutövande säljare till en konsument omfattas följaktligen av tillämpningsområdet för förslaget till direktiv. Punkt 2 b) Såsom föreslogs i grönboken omfattas inte fast egendom. Däremot begränsas inte definitionen av konsumtionsvaror till nya varor och kapitalvaror. I de flesta svar på grönboken ansågs det att en sådan begränsning inte skulle vara lämplig. I nationell lagstiftning görs för övrigt ingen skillnad på dessa typer av varor i de bestämmelser som gäller den legala garantin. Dessutom skulle det innebära stora svårigheter att fastställa vad som är en konsumentkapitalvara. Skulle man definiera den som en vara som förstörs genom användning (helt eller delvis?), en vara som har en (kort?) förutbestämd livslängd osv. De regler som föreskrivs i detta förslag innehåller för övrigt i sig alla möjligheter för att de skall kunna anpassas för en lämplig tillämpning på olika varuslag. Punkt 2 c) Förslaget omfattar endast den försäljning som bedrivs av yrkesutövande säljare. Privat försäljning lämnas följaktligen helt och hållet utanför förslagets tillämpningsområde och förblir i sin helhet underkastad de system som tillämpas nationellt. Punkt 2 d) Denna punkt, som till viss del har tagit intryck av den irländska lagen, syftar till att fastställa det som i grönboken kallades "marknadsgaranti". Den omfattar alla marknadsgarantier för varor oavsett vem som erbjuder dessa. Dessutom omfattas de avgiftsbelagda marknadsgarantierna och de avgiftsbelagda tilläggen för kostnadsfria garantier. Denna definition har direkt samband med artikel S i detta förslag. 10 Artikel 2 1 denna artikel fastställs den för övrigt ganska enkla principen enligt vilken varor måste vara avtalsenliga. Denna utgångspunkt, som fastställs som en allmän princip, gör det möjligt att inbegripa en mängd situationer, utan att väsentligen grunda sig på kriteriet "i enlighet med konsumentens rättmätiga förväntningar", vilket föreslogs i grönboken. Trots att detta mottogs mycket positivt i konsumentkretsar, reste dock näringsidkarna många invändningar mot detta kriterium. Punkt 1 Punkt 2 Punkt 3 Principen om avtalsenlighet kan också anses som en gemensam grund för de skilda nationella rättstraditionerna. Avtalsenlighet är även det kriterium som används i 1980 års Wienkonvention om internationella köp av varor mellan näringsidkare. Begreppet avtalsenlighet härleds inte endast från överensstämmelsen med den uttryckliga ordalydelsen i avtalet, utan även från överensstämmelsen med vissa kriterier som fastställs i punkt 2. Dessa kriterier kan i den kontinentala rättstraditionen anses som tvingande regler som tillämpas på köpeavtal för konsumtionsvaror, och kan integreras i anglosaxisk rättspraxis under begreppet "indispositiva villkor" i avtalet, från vilka parterna inte kan göra avsteg. traditionella åtskillnaden I enlighet med mer moderna rättssystem (den nya civilrätten i Nederländerna, de nordiska ländernas lagstiftning) och Wienkonventionen har den i vissa rättstraditioner mellan leveransplikt och legal garanti mot dolda fel övergivits till förmån för det nya och allmänna begreppet varors avtalsenlighet. De teoretiska och praktiska svårigheter som denna åtskillnad innebär kan för övrigt exemplifieras av den franska rättstraditionen, som under årens lopp alternativt har sammanfört eller åtskilt dessa två begrepp utan att man kan dra en definitiv slutsats av det. I syfte att förklara principen om överensstämmelse har vissa delmoment behandlats i denna punkt mot bakgrund av olika nationella traditioner. Utarbetandet av denna punkt har även i stor utsträckning hämtat inspiration av artikel 35. 2 i Wienkonventionen. I grönboken framlades frågan om en utvidgning av de regler som gäller den legala garantin till serviceåtaganden för varor (installation, reparation, underhåll osv. ). En stor majoritet av svaren på denna fråga var positiva. Kommissionen anser dock att serviceåtagandenas komplexitet och mångfald lämpar sig illa för att helt enkelt utvidga de regler som tillämpas vid försäljning av varor till serviceåtaganden. Vad gäller installation av varor i samband med försäljning kan däremot denna utvidgning göras utan svårigheter. Det är till och med nödvändigt därför att det i praktiken är svårt att skilja näringsidkarens två tjänster åt och att det är nödvändigt att på ett enhetligt sätt skydda konsumenten. 11 Artikel 3 Punkt 1 Punkt 2 Punkt 3 Î första meningen i denna punkt fastställs dels säljarens ansvar för brister i överensstämmelse, dels det tillfälle då varors avtalsenlighet skall i bedömas. Denna mening har direkt Wienkonventionen. I motsats till denna konvention och till vissa medlemsstaters lagstiftning fastställs det emellertid att varors avtalsenlighet skall bedömas då konsumenten tar emot varan och inte när avtalet sluts. Endast denna lösning tycks i själva verket vara lämplig i förhållanden då konsumenter är inblandade. I en överväldigande majoritet av svaren på grönboken uttrycktes liknande ståndpunkter i denna fråga. inspirerats av artikel 36. 1 När konsumenten kände till eller inte kunde ha varit omedveten om (ett tydligt framträdande fel i den vara som konsumenten undersökt innan köpet) den bristande överensstämmelsen vid köpet, skulle detta i egentlig mening inte vara någon bristande avtalsenlighet eftersom konsumenten accepterat varan i befintligt skick. Varan skulle sålunda vara "avtalsenlig". Att utesluta säljarens ansvar i dessa fall skulle följaktligen i princip redan bli följden av att endast tillämpa begreppet avtalsenlighet. Det tycktes dock vara att föredra att uttryckligen fastställa denna lösning. En tidsfrist på två år tycks vara lämplig för att finna en viss kompromiss mellan de tidsfrister som fastställts i de olika medlemssstaterna. I det kriterium för avtalsenlighet som avses i artikel 2. 2 d) begränsas säljarens ansvar när det gäller offentliga varudeklarationer som görs av tredje man. Säljaren befrias från ansvar i alla de fall som föreskrivs i varje strecksats. Att fastställa regler för bevisbördan förblir i allmänhet underkastad nationell lagstiftning. Enligt traditionella regler för bevisning skulle det normalt åligga konsumenten att bevisa att varan inte var avtalsenlig, eller att detta i det närmaste var fallet, redan då varan mottogs. När den bristande överensstämmelsen orsakas av ett fel som inte visar sig förrän senare (och ibland mycket senare), kan det dock visa sig vara ett oöverstigligt hinder för konsumenten att bevisa att ett fel i varan fanns då den togs emot. I själva verket är det i allmänhet mycket enklare för näringsidkaren att påvisa att den bristande överensstämmelsen inte förelåg när varan levererades och att det exempelvis var följden av konsumentens bristfälliga handhavande. Detta är anledningen till att den nationella lagstiftningen i flera länder genom åren utvecklat en praxis som syftar till att överföra bevisbördan vid konsumentköp till näringsidkarna. I denna punkt föreskrivs följaktligen en partiell omkastning av bevisbördan när det gäller den tidpunkt då felet uppkommer till fördel för konsumenten under en kort period på sex månader efter leveransen. Punkt 4 När bristen i överensstämmelse inte är av ringa art har konsumenten rätt att välja bland följande fyra traditionella möjligheter: Hävning av avtalet, prisavdrag, byte eller reparation av varan. Dessa fyra möjligheter återfinns även i Wienkonventionen och i mer modern nationell lagstiftning. Den mer 12 traditionella lagstiftningen omfattar endast de två första begreppen. Att. lägga till de två senare skulle med säkerhet göra att lagstiftningen mer överensstämde med den ekonomiska verkligheten. Den första möjligheten (att häva avtalet samtidigt som varan återlämnas och priset återbetalas) är vanligtvis det som befaras av säljarna, vilka ofta anser att detta inte skall vara möjligt i de fall då varan kan repareras eller bytas ut. Detta motsvarar även den ekonomiska och sociala verkligheten. Konsumenten nöjer sig vanligtvis med att varan byts ut eller repareras, förutom då denne har förlorat förtroendet för produkten eller för säljaren. Det är ändå betydelsefullt att behålla denna möjlighet därför att med hänsyn i överensstämmelse, är denna möjlighet den enda lämpliga i vissa fall, begreppet brister omfattande det till den är för konsumenten ett effektivt påtryckningsmedel för att få varan reparerad eller utbytt så snart som möjligt, den utgör den traditionella möjligheten som är gemensam för alla rättstraditioner. Man behöver inte befara att konsumenterna skulle utnyttja denna möjlighet på ett oskäligt sätt. För det första, om inte återbetalning av priset begärs en kort tid efter köpet, kommer det belopp som återbetalas i normala fall att minskas med hänsyn till det värde som konsumentens nyttjande innebär. För det andra måste konsumenten köpa en ny vara för att ersätta den som lämnats tillbaka till näringsidkaren. Slutligen visar de erfarenheter som gjorts av näringsidkare som säljer på grundval av "nöjd eller pengarna tillbaka" att konsumenterna vanligtvis visar sig vara förnuftiga. I detta sammanhang bör man komma ihåg att till och med bilar har sålts på grundval av "nöjd eller pengarna tillbaka" med en månads tidsfrist. Garantitiden fastställs till två år (punkt 1), vilket även är den tid som föreskrivs i Wienkonventionen. Under denna tid kan konsumenten dock inte göra gällande alla de möjligheter som medges. Rätten att häva köpeavtalet eller att byta varan medges endast under första året efter leveransen. Denna differentierade lösning grundar sig på tanken att hävning av köpet och byte är möjligheter som med tiden blir allt mindre lämpliga med tanke på att den tid då varan nyttjas förlängs. Dessutom syftar den till att fastställa en kompromiss mellan traditionerna i länder med anglosaxisk rättspraxis, som har en ganska lång garantitid (sex år) när det gäller möjligheter att begära skadestånd, men som begränsar möjligheten att återlämna varan och att begära återbetalning av priset till en ganska kort tidsperiod. 13 Punkt 5 Î syfte att finna en kompromiss, och för att göra det möjligt att överföra direktivet på ett sätt som är anpassat till olika nationella traditioner, medges att medlemsstaterna får begränsa konsumenternas valmöjligheter när det gäller smärre fel i överensstämmelse. De nationella bestämmelser som tillämpas på försäljning mellan näringsidkare är vanligtvis inte så stränga som de som tillämpas på försäljning mellan en näringsidkare och en konsument. Säljarna kan följaktligen ganska ofta skriva in villkor i avtalen som befriar dem från ansvar när det gäller den legala garantin. Dessa villkor kommer även att vara giltiga gentemot gemenskapsrätten, eftersom dess tillämpningsområde i direktiv 93/13/EEG om oskäliga villkor begränsas till att gälla avtal som slutits mellan "en näringsidkare och en konsument". Denna situation kan orättmätigt lägga allt ansvar för fel i varan på de slutliga säljarna, vilket när allt kommer omkring beror på en annan persons handlande eller förbiseende. Detta är särskilt fallet vid fabrikationsfel, fel som uppkommit genom ett bristfälligt handhavande av en tidigare mellanhand eller till och med brister i överensstämmelse som orsakas av de varudeklarationer som avses i artikel 2. 2 d. Trots att detta förslag till direktiv inriktar sig på den slutliga försäljningen av konsumtionsvaror, visar det sig även nödvändigt att till säljarens förmån i texten föreskriva en regressrätt mot ansvariga personer, på vilka de skall kunna lägga över de kostnader som uppkommit på grund av de fel som dessa förorsakat. Formerna för denna regressrätt skall fastställas i nationell lagstiftning. Artikel 4 fastställs en tidsfrist räknat från den I artikel 4 tidpunkt då den bristande överensstämmelsen upptäcktes. Att denna tidsfrist följs utgör ett formellt villkor för möjligheten att utöva de rättigheter som medges i föregående artiklar. Punkt 1 (Danmark, Köparens skyldighet att för säljaren reklamera brister i överensstämmelse inom en viss tid efter att felet upptäcks finns redan i viss nationell Italien, Luxemburg, lagstiftning Nederländerna, Portugal) och återfinns även i i artikel 39. 1 Wienkonventionen. En sådan skyldighet stärker rättssäkerheten och uppmuntrar köparen till viss vaksamhet med beaktande av säljaren intressen. Sverige, Finland, Liksom i Wienkonventionen börjar tidsfristen löpa från den tidpunkt när konsumenten konstaterade eller normalt borde ha konstaterat den bristande överensstämmelsen. Den sista meningen hänvisar till en viss, med tanke på omständigheterna, normal plikt som konsumenten har att undersöka varorna efter att de mottagits, utan att någon sträng förpliktelse införs att göra en ytterst noggrann undersökning av varan eller att utföra prov för att uppskatta dess funktion eller prestanda. 14 Punkt 2 Artikel 5 Punkt 1 Punkt 2 Det val som gjorts till förmån för en enda tidsfrist, som till sin natur både är materiell och processuell, gör det nödvändigt att fastställa principen om att preskriptionstiden skall avbrytas när den reklamation som föreskrivs i punkt 1 görs. Att inte fastställa denna princip skulle betyda att man tvingade konsumenterna att gå till domstol för att undvika att de förlorade sina rättigheter. Detta skulle också ta bort förhoppningen om ett snabbt avgörande i godo mellan de ansvariga och konsumenterna. Förfaranden för att avbryta denna preskriptionstid (särskilt vad gäller fastställandet av den tidpunkt då tidsfristen åter skall börja löpa) skall fastställas av nationell lagstiftning. I denna punkt fastställs en till synes självklar princip. Enligt denna skall alla erbjudna garantier binda garanten juridiskt i enlighet med de villkor som fastställs i garantidokumentet. Detta innebär inte att man skall ställa några rättsliga krav på garantin (avtal, ensidiga löften osv. ), vilka för övrigt skulle kunna variera beroende på garant och på de nationella rättstraditionerna. I denna punkt sammanförs dock även reklam som gäller garantier med själva villkoren för dessa. När allt kommer omkring får konsumenten i själva verket aldrig tillgång till garantidokumenten före köpet. Konsumenten får följaktligen endast den kontakt med garantierna som han får genom reklamen. Det är på grundval av reklam om garantierna som konsumentens förtroende och förväntningar skapas. Man måste följaktligen anse att de varudeklarationer som görs i reklamen ingår i garantivillkoren. En liknande princip har för övrigt redan fastställts på gemenskapsnivå i rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. I artikel 3. 2 i detta direktiv fastställs principen enligt vilken "uppgifterna i broschyren är bindande för arrangören eller återförsäljaren. ". I denna punkt fastställs därefter den princip enligt vilken garantierna skall försätta mottagaren i ett mer fördelaktigt läge än det som följer av den ordning som fastställs i föregående artiklar. Alla delar i den erbjudna marknadsgarantin behöver inte gå utöver vad som fastställs i direktivets tvingande bestämmelser. Det är tillräckligt att konsumentens situation på ett eller annat sätt förbättras som en följd av denna. För att säkerställa insyn och adekvat konsumentupplysning skall alla garantier avfattas skriftligen och innehålla vissa minimiupplysningar. När en garanti ges som bryter mot fastställda regler, som i övrigt när en garanti bryter mot artikel 5. 1, skall detta ändå inte få några återverkningar på garantins giltighet. Konsumenten skall alltid kunna åberopa den garanti som givits och kräva att den fullgörs. Medlemsstaterna skall dock föreskriva effektiva medel för att förhindra att sådana garantier erbjuds på marknaden, i syfte att säkerställa att de mål som eftersträvas uppnås och för att minska källorna till möjliga tvistemål. 15 För att säkerställa fullständig insyn fastställs i denna punkt även e« rättighet för de konsumenter som önskar att konsultera garantidokumente" innan varorna köps. Artikel 6 Punkt 1 Detta är en "traditionell" bestämmelse som syftar till att klart fastställa den tvingande karaktären i de regler som fastställs i detta förslag till konsumentens fördel. Inga avsteg kan göras från dessa regler, inte ens med konsumentens samtycke. Punkt 2 En liknande bestämmelse finns redan i direktiv 93/13/EEG (oskäliga villkor) och i direktiv 94/47/EG (fast egendom på tidsdelningsbasis). Artikel 7 Punkt 1 Såsom klart följer av texten i detta förslag och såsom det utförligt har förklarats i motiveringen avser kommissionen att endast täcka in en mycket begränsad del av de frågor som uppkommit i samband med försäljning av konsumtionsvaror. När det gäller brister i överensstämmelse tar kommissionen, med full respekt för proportiorialitetsprincipen och med de möjligheter som fastställs i artikel 4, endast sikte på behovet av att lösa de problem som gäller varorna i sig och som beror på bristande överensstämmelse. De allmänna reglerna (eller särskilda regler naturligtvis) i nationell lagstiftning går vanligtvis mycket längre och utsträcker i vissa fall säljarens ansvar (eller andra personers ansvar, exempelvis tillverkaren) till gottgörelse för annan skada som konsumenten drabbats av till följd av brister i överensstämmelse. Det kan röra sig om en matta som förstörts av en felaktig rengöringsmaskin, kostnaden för att hyra en ersättningsbil osv. Detta förslag hindrar naturligtvis inte att dessa nationella regler tillämpas samtidigt med gemenskapsreglerna. Punkt 2 Detta är en traditionell bestämmelse för konsumentskyddsdirektiv. Artikel 8 Eftersom förslaget till direktiv i huvudsak inriktar sig på den legala garantin och begränsas till att fastställa en minimal gemensam grund av rättigheter för konsumenterna, tycks en tidsfrist på två år för överföring till nationell lagstiftning vara lämplig. 16 Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om upprättandet av den Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 100a, med beaktande av kommissionens förslag(1), med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(2) i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 189b i fördraget(3), och med beaktande av följande: Den inre marknaden omfattar ett område utan inre gränser där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital säkerställs. Den fria rörligheten för varor gäller inte endast för yrkesmässig handel utan även för enskilda personer. Detta innebär att konsumenter som är bosatta i en medlemsstat skall kunna göra inköp med full sakkunskap inom en annan medlemsstats territorium på grundval av en uppsättning skäliga grundregler som reglerar köp av konsumtionsvaror. Medlemsstaternas lagstiftning avseende försäljning av konsumtionsvaror uppvisar ett flertal skillnader med följden att de nationella marknaderna för försäljning av konsumtionsvaror skiljer sig åt och att snedvridning av konkurrensen kan uppstå bland säljarna. Den konsument som söker dra nytta av den stora marknadens fördelar genom att köpa varor i en annan medlemsstat än i hemlandet, spelar en väsentlig roll för fullbordandet av den inre marknaden genom att förhindra ett konstlat återuppbyggande av nya gränser och en uppdelning av marknaderna. Dessa möjligheter utökas i stor utsträckning av ny kommunikationsteknik som medger en enkel tillgång till andra medlemsstaters distributionssystem eller internationella sådana. I avsaknad av en minimal harmonisering av reglerna om köp av konsumtionsvaror riskerar utvecklingen av varuförsäljning genom ny kommunikationsteknik på distans att allvarligt hindras. Införandet av enhetliga minimala grundrättigheter för konsumenter, som gäller oavsett var i gemenskapen varorna köpts, kommer att stärka konsumenternas tilltro och göra det möjligt för dessa att dra större nytta av de fördelar som upprättandet av den inre marknaden medfört. O) (2) (3) 17 DÖ huvudsakliga svårigheter konsumenterna stöter på och åm största källan til! konflikter med säljarna gäller varor som inte är avtalsenliga. I detta avseende bör därför en tillnärmning av nationell lagstiftning ske när det gäller försäljning av konsumtionsvaror, utan att detta står i strid med bestämmelser och principer i nationell lagstiftning avseende regler för avtalsrättsligt och icke-avtalsrättsligt ansvar. Varorna bör framför allt överensstämma med vad som följer av avtalet. Begreppet avtalsenlighet kan anses utgöra en gemensam grund för skilda nationella rättstraditioner. Säljaren bör vara den som är direkt ansvarig gentemot konsumenten för varors avtalsenlighet. Detta är den traditionella lösning som stadfästs i medlemsstaternas lagstiftning. Säljaren bör icke desto mindre kunna vända sig mot sin egen säljare eller mot tillverkaren när den bristande överensstämmelsen beror på deras handlande eller förbiseende. När varan inte är avtalsenlig bör konsumenten medges rätten att antingen få varan reparerad eller ersatt, eller avdrag på det pris som betalats som gottgörelse eller att få köpeavtalet hävt. Det är dock nödvändigt att begränsa tiden för utövandet av dessa rättigheter och att fastställa tidsfrister under vilka rättigheterna får utövas hos säljaren. För att garantera säkerhet i transaktionerna öch lojalitet i förhållandet mellan parterna bör konsumenten åläggas plikten att inom en kort tidsperiod till säljaren reklamera alla konstaterade brister i varans överensstämmelse. För att göra det möjligt för parterna att finna lösningar i godo utan att genast behöva gå till domstol för att värna om sina rättigheter, bör det fastställas att konsumentens reklamation på grund av varans bristande överensstämmelse avbryter preskriptionstiden. När det gäller vissa varuslag är det allmän praxis att säljarna eller tillverkarna erbjuder garantier på sina varor. Garantierna syftar till att skydda konsumenterna mot alla fel som kan komma att visa sig inom en viss tid. Denna praxis kan medverka till att öka konkurrensen på marknaden. Dessa garantier kan dock helt enkelt vara ett reklamtrick och visa sig vara vilseledande för konsumenten. För att säkerställa insynen på marknaden bör vissa gemensamma principer för garantier som erbjuds av marknadsaktörerna fastställas. Det bör inte vara möjligt att göra några avsteg från de rättigheter som medges konsumenterna genom överenskommelser mellan parterna, vilket skulle leda till att innehållet i rättsskyddet urholkas. Konsumenten bör alltid kunna åberopa de rättigheter som följer av detta direktiv eller av all annan tillämplig nationell lagstiftning, även om denne accepterar att garantin skall gälla. Det konsumentskydd som följer av detta direktiv bör inte få vara lägre på grund av att lagen i ett tredje land tillämpas på avtalet. Lagstiftning och rättspraxis på detta område i de olika medlemsstaterna vittnar om en ökad omsorg om att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå. Mot bakgrund av denna utveckling samt den erfarenhet som vinns vid genomförandet av detta direktiv kan det visa sig nödvändigt att gå ännu längre i harmonisering och då genom att särskilt föreskriva tillverkarens direkta ansvar när det gäller fel som denne är ansvarig för. Medlemsstaterna bör på det område som regleras av detta direktiv tillåtas att anta eller upprätthålla en högre nivå på konsumentskyddet. strängare bestämmelser säkerställa för att 18 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE Artikel 1 Tillämpningsområde och definitioner 1. Detta direktiv syftar till en tillnärmning av medlemsstaternas bestämmelser i lagar och andra författningar om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror i syfte att säkerställa en enhetlig miniminivå på konsumentskyddet inom ramen för den inre marknaden. 2. I detta direktiv avses med: a) b) c) d) Konsument: Varje fysisk person som, i avtal som omfattas av detta direktiv, handlar i syften som inte ingår i dennes yrkesverksamhet. Konsumtionsvara: Varje vara som normalt är avsedd för slutligt bruk eller konsumtion, med undantag av fast egendom. Säljare: En fysisk eller juridisk person som säljer konsumtionsvaror inom ramen för sin yrkesverksamhet. i förhållande Garanti: Varje, till gällande konsumentköprättsliga bestämmelser, ytterligare åtagande av en säljare eller en tillverkare att återbetala det pris som betalats, att byta ut, reparera, eller att på något sätt befatta sig med varan, om den inte är avtalsenlig. Artikel 2 Avtalsenlighet 1. 2. Konsumtionsvaror skall överensstämma med köpeavtalet. Varor skall anses vara avtalsenliga när de vid överlämnandet till konsumenten a) b) c) d) överensstämmer med den beskrivning av varan som gjorts av säljaren, och de har de varuegenskaper som säljaren lagt fram för konsumenten genom ett varuprov eller en modell, är lämpliga för de ändamål till vilka varor av motsvarande slag i allmänhet används, är lämpliga för varje bestämt ändamål som eftersökts av konsumenten och som konsumenten har givit säljaren kännedom om när avtalet slöts, utom när det framgår av omständigheterna att köparen inte tog fasta på säljarens förklaringar, och har en kvalitet och prestanda som är tillfredsställande med hänsyn till varornas art och det pris som betalats och med beaktande av de förklaringar avsedda för allmänheten som gjorts angående dessa av säljaren, tillverkaren eller av dennes företrädare. 19 Eo brist i överensstämmelse som beror på att varan installerats felaktigt likställs med varans bristande avtalsenlighet när installationen utförts av säljaren eller under dennes ansvar. Artikel 3 Säljarens skyldigheter 1. Säljaren skall gentemot konsumenten vara ansvarig i överensstämmelse som finns när varan överlämnas till konsumenten och som visar sig inom två år från denna tidpunkt, utom när konsumenten kände till eller inte kunde ha varit omedveten om den bristande överensstämmelsen när köpeavtalet slöts. för alla brister 2. Säljaren skall inte vara ansvarig när varan inte överensstämmer med förklaringar avsedda för allmänheten som gjorts av tillverkaren eller av dennes företrädare om säljaren visar att han inte kände till och inte hade rimlig möjlighet att känna till förklaringen i fråga, säljaren visar att han har rättat berörd förklaring vid tidpunkten för försäljningen, och 3. 4. 5. - säljaren visar att köpbeslutet inte har kunnat påverkats av berörd förklaring. Om annat inte kan bevisas, skall brister i överensstämmelse som visar sig inom sex månader från överlämnandet antas ha funnits vid detta tillfälle, utom när detta antagande är oförenligt med varans eller med den bristande överensstämmelsens art. När en brist i överensstämmelse meddelas till säljaren i enlighet med artikel 4, har konsumenten rätt att begära av säljaren att få varan reparerad utan kostnad inom rimlig tid, att få byta ut varan om detta är möjligt, att få ett lämpligt prisavdrag eller att avtalet hävs. Utövande av rätten att häva avtalet och byta ut varan skall vara begränsad till ett år. I fall av smärre brister i överensstämmelse får medlemsstaterna föreskriva att de rättigheter som nämns i första stycket begränsas. När den slutlige säljarens ansvar gentemot konsumenten görs gällande med anledning av en bristande överensstämmelse som beror på ett handlande eller en underlåtenhet av tillverkaren, en säljare i tidigare led inom samma avtalskedja, eller vilken annan mellanhand som helst, skall den slutlige säljaren ha rätt att vända sig mot den ansvariga personen enligt de villkor som fastställs i nationell lagstiftning. 20 1. 2. 1. 2. Artikel 4 Konsumentens skyldigheter För att kunna utöva de rättigheter som nämns i artikel 3. 4 skall konsumenten reklamera den bristande överensstämmelsen hos säljaren inom en månad från den tidpunkt då konsumenten konstaterade detta fel eller normalt borde ha gjort det. En reklamation som gjorts i enlighet med punkt 1 skall avbryta den preskription av rättigheterna som avses i artikel 3. 4. Artikel 5 Garantier Varje garanti som erbjuds av en säljare eller en tillverkare skall juridiskt binda den person som erbjuder den enligt de villkor som fastställs i garantidokumentet och i den reklam som gjorts för garantin och skall försätta den som erbjuds förmånen i ett mer fördelaktigt läge än det som följer av tillämpliga nationella konsumentköpsrättsliga bestämmelser. Garantin skall finnas i form av ett skriftligt dokument som fritt skall kunna konsulteras före köpet, och som klart fastställer de huvudsakliga element som är nödvändiga för att den skall träda i funktion, särskilt garantins varaktighet och geografiska omfattning samt garantens namn och adress. Artikel 6 Bestämmelsernas tvingande karaktär Avtalsvillkor och överenskommelser med säljaren, innan den bristande överensstämmelsen reklamerats, som åsidosätter eller begränsar de rättigheter som följer av detta direktiv skall inte binda konsumenten. Medlemsstaterna skall, för de fall då avtalet har en nära anknytning till medlemsstaternas territorium, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att konsumenterna inte förlorar det skydd som ges i detta direktiv oavsett vilken lagstiftning som är tillämplig på avtalet. Artikel 7 Nationell lagstiftning och minimiskydd Utövandet av de rättigheter som följer av detta direktiv skall ske utan att det påverkar tillämpningen av övriga rättigheter som konsumenten kan åberopa i enlighet med nationella bestämmelser gällande avtalsrättsligt eller icke- avtalsrättsligt ansvar. Medlemsstaterna får, inom det område som regleras av detta direktiv, anta eller behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget för att säkerställa en högre nivå på konsumentskyddet. 21 Artikel 8 Överförande till nationell lagstiftning 1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast [två år efter det att efter att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning]. De skall genast underrätta kommissionen om detta. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda. 2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. Artikel 9 Ikraftträdande Detta direktiv träder ikraft den tjudonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapemas officiella tidning. Artikel 10 Adressaten Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. Utfärdat i Bryssel den / På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar Ordförande Ordförande 22 KONSEKVENSANALYS Förslag till Europaparlamentets och rådet? direktiv om försäljning och garantier avseende konsumtionsvaror 1. a. Varför krävs det, med hänsyn till subsidiaiitetsprincipen, lagstiftningsåtgärder frän gemenskapens sida och vilka ar deras huvudsakliga mål? tagen Förslagets huvudsakliga mål är följande: - - Att förbättra den inre marknadens funktion. Att stärka konsumentemas tilltro till den inre marknaden och göra det möjligt för dem att dra full nytta av gränsemas avskaffande och att aktivt medverka till en bättre integrering av den europeiska ekonomin. Att för de europeiska konsumenterna garantera minimala grundrättigheter som skall kunna ge dem en hög skyddsnivå när det gäller köp av konsumtionsvaror, oavsett i vilken medlemsstat dessa köp har gjorts. Medlemsstaterna kan inte i tillfredsställande omfattning förverkliga dessa mål. Med tanke på omfattningen och effekterna av den planerade åtgärden kan målen bättre uppnås på gemenskapsnivå genom ett direktiv som syftar till en tillnärmning av befintlig nationell lagstiftning samt till att ge konsumenterna minimala grundrättigheter inom hela unionen. 1. b. Kan forslaget ge ytterligare fordelar eller medföra ölägenheter? Förslaget ger ytterligare fördelar i förhållande till de huvudsakliga syftena. Fördelama innebär en allmän kvalitetsförbättring på de varor som finns på den europeiska marknaden, ökad konkurrenskraft i den europeiska ekonomin och en förlängning av varomas livslängd tillsammans med gynnsamma effekter på miljön (genom en minskad överexploatering av naturresurser och minskade avfallsmängder) och på sysselsättningen (genom ett ökat utnyttjande av reparations- och kontrollservice som definitionsmässigt sysselsätter mycket arbetskraft). Dessutom medverkar förslaget till att förenkla den rättsliga ramen vad gäller försäljning av konsumtionsvaror och marknadsgarantier, vilket kommer att underlätta företagens verksamhet. 23 t. £, ïfer andra lösningar övervägts och med vilka resultat (exempelvis etiska regler, självregiering inom sektorn)? Det huvudsakliga mål som eftersträvas i detta direktiv - tillnärmning av nationell lagstiftning vad gäller den legala garantin - är oförenligt med lösningar som grundas på etiska regler. Dessutom är den berörda sektorn alltför heterogen för att man lätt skulle kunna tänka sig att införa etiska regler på europeisk nivå. De samråd som skett inom ramen för grönboken har för övrigt visat detta. Trots det faktum att kommissionen i grönboken anmodade marknadsaktörerna att lägga fram alla de förslag till självreglering de skulle anse önskvärda och att kommissionen, såsom ett exempel, även offentliggjorde de etiska regler för marknadsgarantier som fastställts av den brittiska detaljhandeln, har hittills inget konkret förslag eller initiativ kommit in till kommissionen. till direktiv lämnar dock ett mycket stort handlingsutrymme åt Förslaget självregleringsinitiativ. De bestämmelser som gäller marknadsgarantiema begränsas för övrigt till att uttrycka vissa grundläggande principer som skulle vinna på att konkretiseras och utvecklas inom ramen för en självreglering. Kommissionen kommer att ge ett starkt stöd till varje initiativ i detta avseende. 2. a. Vem kommer att beröras av förslaget? Vilken verksamhetssektor? Hur stora är företagen och hur hög är den totala sysselsättningen inom sektorn? Den verksamhetssektor som berörs av förslaget är försäljningen av konsumtionsvaror. Företagens storlek varierar naturligtvis i hög grad. Stora företag existerar sida vid sida med medelstora och små företag. b. Kännetecknas denna sektor av något speciellt, exempelvis några få stora företag i dominerande ställning? Nej. c. Vilka konsekvenser kommer förslaget att få för de mycket små företagen, hantverksnäringen och de fria yrkesutövarna? När det gäller de mycket små företagen inom detaljhandeln säkerställer förslaget att de kan vidta åtgärder mot leverantörerna i distributionskedjan. d. Är dessa affärsställen koncentrerade till särskilda geografiska områden i gemenskapen? Nej. 24 3. a. Vilka skyldigheter ålägger förslaget företagen? Vilka kostnader skulle en harmonisering medföra? Kostnaderna för harmoniseringen är obetydliga. Om förslaget förlänger tidsfristerna för den legala garantin i förhållande till lagstiftningen i vissa medlemsstater och underlättar för konsumenten att anföra besvär mot de ansvariga ekonomiska aktörerna när det gäller bristfälliga varor, skulle man eventuellt kunna förvänta sig en viss begränsad ökning av kostnaderna i samband med omhändertagandet av bristfälliga varor. Dessa kostnader är dock mycket begränsade och kan noga uppskattas på förhand på grundval av varomas tillförlitlighet. Man bör komma ihåg att förslaget till direktiv endast inriktar sig på ett omhändertagande av den bristfälliga varan i sig (reparationer, återtagande osv), med undantag av alla andra direkta eller indirekta skador som orsakats konsumenten av den bristfälliga varan. För att undvika en eventuell ökning av dessa kostnader kommer kanske de ekonomiska aktörerna att tvingas förbättra eller anpassa systemen för den allmänna kvalitetskontrollen, vilket skulle göra det möjligt för dem att lokalisera och rätta till de interna källorna till ineffektivitet. Detta skulle i hög grad medverka till att kostnaderna minskade successivt. Enligt specialister kan den minskning av kostnaderna som kan ske genom att man inför en lämplig kvalitetsövervakning uppgå till mer än 10 % av omsättningen. Genom att förslaget klarlägger ansvarsregiema kan det dessutom medverka till att tvister samt kostnaderna i samband med dessa minskas. lagstiftning om försäljning och garantier avseende Tillnärmningen av nationell konsumtionsvaror innebär också en förenkling av den befintliga rättsliga ramen på europeisk nivå och kan på detta sätt allmänt medverka till minskade kostnader för de ekonomiska aktörerna i samband med tolkningen och tillämpningen av de skilda nationella lagar som finns. b. Skall andra administrativa förfaranden följas eller dokument fyllas i? Nej. Nej. Nej. 4. c. Kravs licenser eller tillstånd för saluföring? d. Kommer avgifter att tas ut? a. Vilka är förslagets förutsägbara ekonomiska effekter (kostnader, fördelar osv. ) på sysselsättningen? I den mån som förslaget till direktiv bland annat föreskriver reparation av varor och det kan främja tillverkning av mer hållbara varor, kommer efterfrågan på reparations- och kontrollservice, som definitionsmässigt sysselsätter mycket arbetskraft att öka. 25 b, på investeringarna och bildande eller start av nya företag? På grund av den anledning som anförs i föregående stycke kan förslaget få till följd att det uppmuntrar till nybildning av företag som är inriktade på att tillhandahålla tjänster i samband med reparation och underhåll av varor. c. på företagens konkurrenskraft, såväl på den gemensamma marknaden som på marknader utanför denna? Förslaget får en gynnsam effekt på företagens konkurrenskraft. I första hand kommer förslaget att medverka till en betydande ökning av konsumentemas tilltro till den gemensamma marknaden och kommer att uppmuntra dem att dra största möjliga nytta av den. Intensifieringen av konsumentemas köp över nationsgränserna kommer att medverka till att handelshindren och den konstlade uppdelningen av marknaderna bryts ned. Konkurrensen ökar, vilket kommer att stärka företagens konkurrenskraft. För det andra kommer förslaget att uppmuntra till en förbättring av samarbetet mellan de marknadsaktörer som befinner sig på olika nivåer i saluförandet av varorna, med sikte på att garantera att konsumenterna blir nöjda. För det tredje kan förslaget få till följd att det påverkar marknadsaktörerna, särskilt tillverkarna av konsumtionsvaror, att införa lämpliga system för kvalitetsövervakning som ökar företagens konkurrenskraft. För det fjärde tvingar förslaget marknadsaktörerna att vara mer exakta i sina varudeklarationer och att avlägsna bruket av tvivelaktiga eller till och med osanna påståenden om varorna. Insynen på marknaden kommer att öka och konsumenterna får det lättare att jämföra varorna, vilket med säkerhet kommer att förstärka konkurrensen. Slutligen kommer förslaget att göra det möjligt för konsumenterna att få en klar uppfattning om sina rättigheter vid köp av bristfälliga varor. Förslaget underlättar också konsumentemas tillgång till dessa rättigheter. Genom konsumentens skyldighet att inom en kort tidsfrist påtala varje upptäckt fel (annars förverkas dennes rättigheter), kan dessa spela rollen som den sista länken i kedjan för "kvalitetskontroll", genom att förse marknadsaktörerna med den "feed-back" som krävs för att lokalisera och rätta till källorna till ineffektivitet. d. på de myndigheter som bär ansvaret för tillämpningen av bestämmelserna? Förslaget är inte av den art att det medför särskilda kostnader för de nationella myndigheterna. e. Finns det andra indirekta effekter? Nej. 26 f. Vilka är förslagets kostnader och fördelar? • Kostnaden I vissa fall, särskilt när det gäller lågproduktiva företag i medlemsstater som för närvarande har bestämmelser för den legala garantin som ger ett sämre skydd än de som fastställs i förslaget till direktiv, kan en mindre ökning av de kostnader som hänger samman med omhändertagandet av bristfälliga varor uppkomma. Fördelan Uppmuntran till en förstärkt kvalitetspolitik, vilket kan leda till minskade kostnader, ökad konkurrenskraft. - Förbättring av insynen på marknaden, ökad konkurrens. Konsumentemas ökade nationsgränserna. Ökad ekonomisk konkurrenskraft. tilltro till den inre marknaden. Fler köp över integration. Förstärkt konkurrens och - • 5. Positiva sysselsättnings- och miljöeffekter. Slutsats: Fördelama överväger kostnaderna. a. Konsekvenser för de små och medelstora företagen. Innehåller förslaget åtgärder som beaktar de särskilda konsekvenser för små och medelstora företag, om inte, varför? Är det lämpligt med mindre stränga eller annorlunda krav? Förslaget innehåller inga särskilda åtgärder för de små och medelstora företagen. Med tanke på att en av de små och medelstora företagens svaga punkter består i svårigheten att övervinna den komplexa lagstiftningen, kan förslaget ändå ge en positiv effekt på de små och medelstora företagen genom att den förenklar lagstiftningen. Det klargörande av ansvarsreglerna som görs i förslaget kan även medverka till att tvisterna minskar mellan de små och medelstora företagen och konsumenterna, eftersom dessa bättre kommer att kunna få en uppfattning av den verkliga omfattningen av sina rättigheter och i mindre utsträckning kommer att göra reklamationer utan rättslig grund. Dessutom är det troligt att uppmuntran till bildande av företag inriktade på reparation och underhåll av varor i första hand kommer att gynna de små och medelstora företagen. Det är även troligt att säljarna, och till och med tillverkarna, i allt större omfattning kommer att föredra att lägga ut serviceåtagandena på specialiserade självständiga företag. b. Är det tänkbart med högre krav som utesluter de små och medelstora företagen utan att äventyra åtgärdernas effektivitet? Nej. 27 t a. Samråd, Ange i vilket skede samråd har skett och datum då meddelande om föislag att införa en rättslig reglering offentliggjordes. Under januari och februari 1993 anordnade kommissionen två hearingar, den ena tillsammans med medlemsstaterna och den andra tillsammans med personer i berörda affärsverksamheter. En presentation av pågående arbete, följt av en debatt, ägde också rum i Kommittén för handel och distribution i april samma år. Dessa samråd har följts upp och åtföljts av ömsesidiga kontakter med alla de samhällsaktörer som visat intresse för denna fråga. I den andra treåriga handlingsplanen för konsumentpolitik (1993-1995), med namnet "Att ställa den inre marknaden till de europeiska konsumentemas förfogande" (KOM (93) 378, slutlig, av den 28 juli 1993), tillkännagav kommissionen officiellt det kommande offentliggörandet av en grönbok i ämnet. Den 15 november 1993 offentliggjorde kommissionen grönboken om garantier för konsumtionsvaror och serviceåtaganden (KOM(93) 509). Denna grönbok innehåller en fördjupad analys av gällande rätt i var och en av de tolv medlemsstaterna, och på gemenskapsnivå, i vilken garantier och serviceåtaganden regleras direkt eller indirekt. Där fanns också en undersökning av affärspraxis vad gäller garantier som erbjuds av marknadsaktörerna. I grönboken ges även en översikt över de viktigaste problemen för konsumenterna och marknadsaktörerna på den gemensamma marknaden och en mängd konkreta förslag till gemenskapsinsatser framförs för att lösa dessa problem. Förslagen inriktar sig på en eventuell harmonisering av den legala garantin. Ett komplett särskilt system föreslås i detta avseende. Ett samrådsförfarande var öppet fram till den 30 april 1994. Genom ett meddelande som offentliggjordes i EGT nr C 338 av den 15 december 1993 anmodades alla berörda personer, särskilt de berörda samhällsaktörerna, att till kommissionen överlämna den information eller de uppgifter av ekonomisk, social eller juridisk karaktär som de ansåg relevanta, att föreslå lämpliga åtgärder för att garantier och serviceåtaganden skulle fungera bättre på den gemensamma marknaden, och att särskilt uttrycka sina synpunkter på de lösningar som lades fram i grönboken. Kommissionen tillkännagav även att varje person som hade lämnat in ett skriftligt anbud eventuellt skulle kunna bli inbjuden till en hearing. Dessutom har flera konferenser anordnats i detta ämne. Europeiska kommissionen deltog i en studiedag som organiserades av universitetet i Utrecht i Nederländerna och i en tvådagarskonferens i Storbritannien och som samlade den akademiska världen tillsammans med företrädare för konsumentintressen och berörda marknadsaktörer. i Buxton, vilken organiserades av universitetet i Sheffield Den hearing med de personer som hade svarat på grönboken ägde rum den 18 juli 1994. Ett femtiotal personer som företrädde de huvudsakliga intressegrupperna medverkade vid detta tillfälle. Ett första europeiskt konsumentforum i Bryssel den 4 oktober 1994 hade grönboken som ett av de viktigaste diskussionsämnen. På detta europeiska konsumentforum medverkade 350 deltagare från 19 länder som företrädde skilda yrkeskategorier (tillverkare, distributörer, företrädare för konsumentorganisationer och rättsväsendet, akademiska experter i konsumenträtt, ledamöter från gemenskapens institutioner osv. ). 28 b. Förteckning över de organisationer som efter att de medverkat i samrådet om förslaget närmare har redovisat sin allmänna uppfattning, inklusive farhågor eller invändningar med anledning av det slutliga förslaget Varför är det inte möjligt eller inte önskvärt att tillmötesgå deras krav? De formella svaren på grönboken uppgick till 77 stycken enligt följande fördelning: 5 svar från "institutioner" (Europaparlamentet, Europaparlamentets utskott för rättsliga frågor, Ekonomiska och sociala kommittén, Rådgivande konsumentkommittén och Kommittén för handel och distribution). 36 svar från yrkessammanslutningar. 13 svar från konsumentorganisationer. 12 svar från stater eller statliga institutioner. 1 svar från en universitetsgrupp (E. C. L. G. - European Consumer Lawers Group). 2 svar från enskilda företag. 8 svar från enskilda personer (professorer i juridik eller företagsjurister). c. Medlemsstaterna Endast fyra medlemsstater har lämnat officiella svar genom skrivelser som sänts via den ständiga representationen. Vissa ministerier eller halvstatliga organ från fyra andra medlemsstater har lämnat svar direkt till kommissionen. EFTA-länderna (tre av dessa har under tiden blivit medlemmar i unionen) kom överens om att lägga fram en gemensam ståndpunkt, med undantag av Sverige som föredrog att lägga fram ett eget bidrag. Svaren från medlemsstaterna var i allmänhet ganska positiva och uppmuntrande. Vissa förespråkar uttryckligen att åtgärder från gemenskapen skall vidtas med sikte på en harmonisering av den legala garantin och att en rättslig ram för marknadsgarantierna skall antas inom gemenskapen (detta är även EFTA-länderna ståndpunkt). Andra visar sig vara mer återhållsamma men förklarar sig villiga att stödja initiativ åtminstone på ett av dessa områden (legala garantier och marknadsgarantier). d. Europaparlamentet frågor och medborgarrätt) har De två utskotten i Europaparlamentet som arbetat med detta ärende (ansvarigt utskott: utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd; rådgivande utskott: utskottet för rapporter. rättsliga Europaparlamentet antog sin resolution den 6 maj 1994. Den är ganska detaljerad. I denna anmodas kommissionen att till slutet av 1994 utarbeta ett förslag till direktiv som syftar till att genomföra en minimal harmonisering av den legala garantin och att fastställa en rättslig ram för marknadsgarantiema. I resolutionen anmodas även kommissionen att mer grundligt behandla frågan om serviceåtaganden, vilket inte hade gjorts i grönboken. lämnat mycket positiva 29 e Ekonomiska och sociala kommittén Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande antogs i plenarmöte den 1 juni 1994. Det är en rapport som på det hela taget är mycket positiv, trots att den är mycket allmänt hållen och föga detaljerad. Ekonomiska och sociala kommittén är positiv till en successiv harmonisering av den legala garantin. Man uttrycker sig också positivt om rambestämmelser och om en europeisk konsumentlag för marknadsgarantier. Vad gäller serviceåtaganden förespråkar man att etiska regler införs i stället för en reglering i lag. f. Konsumentorganisationer Dessa ger klart och tydligt stöd till gemenskapsinitiativ. Vid de hearingar och under det forum som hölls försvarade konsumentorganisationerna energiskt och kraftfullt sina ståndpunkter. Vissa av kommissionens förslag i grönboken kritiserades eftersom organisationerna hade önskat att man skulle gå längre beträffande det skydd som erbjuds konsumenterna. Allmänt sett betonade konsumentorganisationerna att de föredrog att gemenskapen skulle prioritera insatser för att harmonisera den legala garantin, samtidigt som man underströk önskemålet om en så omfattande insats som möjligt även vad gäller marknadsgarantier och serviceåtaganden. g. Yrkessammanslutningar De ståndpunkter som intagits av yrkessammanslutningama kan sammanfattas enligt följande tre typer: - Yrkessammanslutningar som förkastar alla gemenskapsinitiativ. Yrkessammanslutningar som stöder en minimal harmonisering av den legala garantin och medger att det skulle vara önskvärt att förbättra situationen vad gäller marknadsgarantierna genom att införa etiska regler. Yrkessammanslutningar som i princip förkastar en harmonisering av den legala garantin, men medger möjligheten av en gemenskapsinsats när det gäller marknadsgarantierna, åtminstone genom att införa etiska regler. De flesta yrkessammanslutningar som motsätter sig gemenskapsinitiativ har grundat sina ställningstaganden på synpunkten att det inte finns några påtagliga problem och att en gemenskapsinsats inte behövs. Föga verklig kritik har dock utvecklats angående de konkreta aspektema av de system som föreslås, och då och då har till och med en allmän enighet i sak kunnat uppnås (detta är fallet vad gäller det system om en rättslig ram för marknadsgarantierna som föreslås i grönboken). Näringslivet visade sig dessutom ha mycket skilda åsikter om kommissionens förslag. Det är intressant att konstatera att de stora övergripande organisationerna som har företrädare på europeisk nivå ofta intog principiella ståndpunkter som i hög grad stred mot en harmonisering av den legala garantin (UNICE - sammanslutning av industri- och arbetsgivarorganisationer i Europeiska gemenskapen, Eurocommerce, Kommittén för handel och distribution, Orgalime), medan de nationella organisationerna, som ofta är medlemmar i dessa europeiska förbund, intog mer nyanserade ståndpunkter eller till och 30 med klart stödde en harmonisering av den legala garantin. Detta var fallet med C N P F. (Confédération Nationale du patronat français), Chambre de commerce et de l'Industrie i Paris, C. G. P. M. E. (Confédération Générale des Petites et Moyennes Entreprises - Frankrike), British Retail Consortium och AMADEA (Association of manufacturers of Electrical Appliances - UK). En positiv och sektoriell tendens visade sig dessutom i de nationella och europeiska yrkessammanslutningarnas ståndpunkter när det gäller harmoniseringen av den legala garantin. Detta var exempelvis fallet hos Fédération de l'Horlogerie (Frankrike), ACEA (Association des constructeurs européens d'Automobiles) -sammanslutningen för den europeiska biltillverkningsindustrin, British Photographic Importers Association, Software Publishers Association Europe (Europeiska sammanslutningen för utgivare av programvaror) och FEDSA (Federation of European Direct Selling Associations). Allmänt sett visade sig yrkessammanslutningama i mycket högre grad vara beredda att acceptera en harmonisering av den legala garantin än en insats i sak från gemenskapens sida vad gäller marknadsgarantier och serviceåtaganden. h. Hänsynstagande till framförda kommentarer och förslag De förslag och påpekanden som framförts av deltagarna i samrådsprocessen har i stor till direktiv utarbetades. Fastställandet av utsträckning beaktats när förslaget tillämpningsområdet, begreppet fel, själva det faktum att direktivet inriktades på den legala garantin, förkastandet av tanken på att införa märkningen "Eurogaranti" osv. kan ges som exempel. i. Har samråd ägt rum med yrkessammanslutningar i små och medelstora företag? Om detta inte är fallet, av vilken anledning? Samråd har ägt rum med yrkessammanslutningar i små och medelstora företag inom den övergripande ramen för grönboken. Före och efter grönbokens antagande har dessutom företrädare för kommissionen diskuterat förslagen med företrädare från små och medelstora som anordnats av kommissionen eller av sammanslutningarna själva. företag vid möten 7. Uppföljning och förnyad behandling. Visa hur en uppföljning och en förnyad behandling av förslaget skall ske beträffande effekter oçh kostnader för genomförandet Kan förslaget lätt andras när det har antagits? Inget formellt förfarande för uppföljning eller förnyad behandling har fastställts. Kommissionen kommer ändå inte att försumma att genomföra de studier och undersökningar som är nödvändiga för att utvärdera direktivets rätta tillämpning när det har antagits. Om inget kommittéförfarande fastställts, kommer alla ändringar av direktivet att ske den normala lagstiftningsvägen. 31 a A. 1*jaL ^à^M&. ^. ^^^^^^>^^. ****—*• T. a j î f c. ' A-. i,*jsi«äaitb=;; ». w i - à s t a -* *•• - TT-. -jÉunihfjw*^"-^^^ Aa^"^^-—^^--'*iia£d- ISSN 1024-4506 KOM(95) 520 slutlig DOKUMENT SV 10 Katalognummer : CB-CO-95-632-SV-C ISBN 92-77-96660-2 Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer L-2985 Luxemburg 32