title: Bürger Europas : Studium, Ausbildung und Forschung in einem anderen Land der Europäischen Union: Nützlichen Anschriften" in Belgien.

eurovoc_concepts:
EU programme
educational exchange
scientific exchange
student mobility


title: REGLAMENTO (CE) N° 2082/96 DE LA COMISIÓN de 30 de octubre de 1996 por el que se fija la restitución por la producción de aceite de oliva utilizado para la fabricación de determinadas conservas

eurovoc_concepts:
olive oil
preserved product
production refund


title: Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille - Kalastussopimukset: nykyinen tilanne ja tulevaisuudennäkymät

eurovoc_concepts:
common fisheries policy
fishery management
fishery resources
fishing agreement
fishing regulations

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO •Ù <t * it -tr -tr Bryssel, 3 0. 1 0. 1 9 96 KOM(96) 488 lopull KOMISSION TIEDONANTO NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE KALASTUSSOPIMUKSET Nykyinen tilanne ja tulevaisuudennäkymät JOHDANTO Kalastussopimusten tekemiselle vahvistettiin perusta neuvoston 3 päivänä marraskuuta 1976 antamassa päätöslauselmassa1. Nyt kun takana on 20 vuoden kokemus, komissio katsoo sopivaksi tarkastella uudelleen ulkoista kalastuspolitiikkaansa 2. I JAKSO 1. 1 Kalastussopimusten kehitys 1977 - 1996 Kalastussopimuksia koskeva politiikka luotiin virallisesti 3 päivänä marraskuuta 1976 annetulla neuvoston päätöslauselmalla, jonka perusteella jäsenvaltioiden kalastusalueet laajenivat 1 päivänä tammikuuta 1977 Pohjois-Atlantin ja Pohjanmeren rannikoilla 200 mailiin. Tämä päätös tehtiin yhteisön etujen suojaamiseksi, koska lukuisat maat ilmoittivat yksipuolisesti laajentavansa suvereniteetti ään 200 mailiin rannikoiltaan, mikä uhkasi häiritä yhteisön alusten perinteistä kalastustoimintaa. Päätöslauselmassa määrätään, että kolmansien maiden alusten harjoittamasta kalastuksesta yhteisön 200 mailin kalastusalueella on määrättävä sopimuksella yhteisön ja sopimuksen osapuolena olevien maiden kesken, ja että yhteisön säilyttämisestä ja uusien oikeuksien kalastajien olemassa olevien kalastusoikeuksien myöntämisestä kolmansien maiden vesille on asianomaisen yhteisön kalastussopimuksen puitteissa. sovittava Kalastussopimuksia koskevaa politiikkaa tarvittiin turvaamaan tärkeä kalastusalan osa-alue, joka takaa elinvoimaisen taloudellisen toiminnan, ja sen johdosta edistää työllisyyttä koko yhteisössä ja erityisesti rannikkoalueilla, jotka ovat pääasiallisesti riippuvaisia kalastuksesta. Näiden lisäksi tämä politiikka edistää merkittävästi kalastustuotteiden saatavuutta yhteisön markkinoilla. Yhteisön kalastussopimukset, jotka alun perin koskivat ainoastaan Pohjanmerta, ovat laajentuneet koskemaan myös muita vesialueita. Tähän mennessä yhteisö on tehnyt 26 sopimusta, joista 15 Afrikan ja Intian valtameren maiden kanssa, 10 Pohjois-Atlantin maiden kanssa mukaan lukien viisi Itämeren maata, ja yhden Latinalaisen Amerikan maan kanssa. Sopimusten käyttöön ottamisesta lähtien niiden luonteessa ja laajuudessa on tapahtunut tasaista kehitystä. Espanjan ja Portugalin liittyminen yhteisöön vuonna 1986 ja niiden mukanaan tuoma oma kalastussopimusverkosto antoi merkittävän sysäyksen yhteisön kalastussopimusten liittyminen myöhemmin. Yhteisölle kehittymiselle, kuten myös Ruotsin ja Suomen taloudellisia kansainvälisten on kalastussopimusten talousarvio kasvanut 6 miljoonasta ecusta vuonna 1981 280 miljoonaan 13 900 ecuun vuonna 1996, ja vastaavat kalastusmahdollisuudet ovat lisääntyneet kustannuksia aiheuttavien sopimusten osalta EYVLN:oC 105,7. 5. 1981 Tätä tiedonantoa täydentää komission yksiköiden Euroopan parlamentin Quimperissä 13. ja 14. toukokuuta 1996 pidettyä seminaaria varten tekemä kalastussopimuksia käsittelevä työasiakirja. bruttorekisteritonnista (bit) 132 000 bruttorekisteritonniin (jossa ei ole mukana Grönlannin 136 600 tonnin lisäkiintiötä). Lisäksi neuvosto on valtuuttanut komission neuvottelemaan uusista sopimuksista Latinalaisen Amerikan, Afrikan ja muiden valtioiden kanssa3. 1. 2 Sopimusten luonne Kalastussopimusten tyypit Ei ole olemassa yhtä vakiosopimusta, vaan yksittäiset sopimukset heijastavat pikemminkin sopimuspuolten tavoitteita ja taloudellisia etuja. Kun Argentiinan kanssa tehtiin toukokuussa 1994 sopimus, johon liittyi yhteisyritysten ja yhteishankkeiden edistäminen, sitä kutsuttiin "toisen sukupolven sopimukseksi" ja kaikkia aikaisemmin tehtyjä sopimuksia kutsuttiin "klassisiksi" tai "ensimmäisen sukupolven sopimuksiksi". Yhteisö on tehnyt ulkoiseen kalastuspolitiikkaansa liittyen useita eri tyyppisiä sopimuksia kolmansien maiden kanssa. Näitä ovat: vastavuoroisuussopimukset, joiden nojalla yhteisö tarjoaa sopimuksen osapuolena oleville maille kalastusmahdollisuuksia jäsenvaltioidensa vesillä korvaukseksi vastaavista kalastusmahdollisuuksista kyseisten maiden vesillä (Norja, Färsaaret, Islanti ja Baltian tasavallat), sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalakantojen ylijäämää kolmannen maan vesillä (Yhdysvallat4, Kanada5), sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalavaroja rahallista korvausta vastaan (Afrikan ja Intian valtameren AKT-maat ja Marokko joiltakin osin), sopimukset, joiden nojalla yhteisön alukset voivat hyödyntää kalavaroja lisenssi- ja yhteishankejärj estelyjen mukaisesti rahallista korvausta ja markkinoille pääsyä vastaan (Grönlanti), ja Argentiinan kanssa tehty sopimus, johon liittyy yhteisyritysten ja yhteishankkeitten perustaminen. Kaikilla näillä sopimusmalleilla on oma erillinen perustansa, joka voidaan ymmärtää ennen muuta suhteessa historiallisiin kalastustapoihin ja -järjestelyihin, sopijamaiden kalastusalan kehitystasoon ;J yhteisön ja kolmannen maan kalastusalueilla oleviin yhteisiin kalakantoihin. Valtuudet uusiin sopimuksiin: Latinalainen Amerikka: Chile, Peru, Ecuador, Kolumbia, Venezuela, Uruguay Afrikka: Muut alueet: Päättyi vuoden 1993 lopussa. Kanada ei ole vielä ratifioinut vuoden 1992 sopimusta. Gabon, Etelä-Afrikka, Mosambik, Namibia Puola, Venäjä, USA Neuvoston lokakuussa 1990 hyväksymä valtuutus Latinalaisen Amerikan maiden kanssa käytäville neuvotteluille oli ensimmäinen suuri muutos yhteisön kalastussopimuksia koskevassa politiikassa, koska siinä pyrittiin ottamaan huomioon kaupankäyntimahdollisuudet maissa, joiden kalastusala oli jo kehittynyt. Tämän näkemyksen merkittävin uudistus oli, että Latinalaisen Amerikan vesien kalastusmahdollisuuksien hyödyntäminen perustuisi yhteisön alusten omistajien ja kolmansien maiden kalastusyritysten välisiin yhteisyrityksiin ja yhteishankkeisiin kalastusalalla, eikä sopimuksen osapuolena olevien maiden myöntämiin kalastuslisensseihin. 1. 3 Perusperiaatteet Kalastussopimuksista neuvotellaan neuvoston antamiin neuvotteluohjeisiin sisältyvien suuntaviivojen mukaisesti. Kalastussopimuksia koskevat neuvottelut perustuvat ennen muuta periaatteisiin, jotka sisältyvät Yhdistyneiden kansakuntien merioikeusyleissopimukseen lisäksi AKT-EY-yleissopimusta. (UNCLOS), Rannikkovaltioiden ja yhteisön oikeudet ja velvollisuudet, erityisesti kansainvälisiin asioihin liittyvä yhteistyön tarve on otettu huomioon. Pääasiallisena tavoitteena on taata kyseisten kalavarojen säilyttäminen sekä järkevä ja kestävä käyttö. ja AKT-maiden osalta noudatetaan Rannikkovaltioiden vaatimusten ja pyyntikapasiteetin mukaisesti yli jäävien kantojen kalastuksen osalta sopimusten johtavana periaatteena ovat UNCLOS:in 62 artiklan asianomaiset määräykset sekä ATK-EY Lomen yleissopimus. alusten kalastusmahdollisuuksista Kalastussopimukset ovat alusta alkaen olleet luonteeltaan kaupallisia, eli niissä määrätään yhteisön sopimusten osapuolten vastaavia mahdollisuuksia tai rahallisten korvausten maksamista vastaan. Tämä kaupallinen piirre ei kuitenkaan mitenkään vaikuta yhteisön sitoumuksiin kalavarojen säilyttämiseksi toisen sopimuksen osapuolen vesillä, mikä näkyy esimerkiksi kalastusmääriä ja -edellytyksiä sekä valvontajärjestelyjä koskevissa sopimusten määräyksissä. joko AKT-maiden osalta kalastussopimukset ovat vain yksi erityinen tekijä yhteisön näitä maita koskevassa politiikassa. Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 130 v artiklan mukaisesti tämän tekijän on tietysti oltava yhdenmukainen yhteisön kehityspolitiikan kanssa, josta määrätään AKT-EY-yleissopimuksessa. Siksi, vaikka sopimusten tavoitteena ei olekaan kehittää sopimuksen toisena osapuolena olevien maiden kalastuselinkeinoa tai pienimuotoista kalastusta, yhteisön on kuitenkin varmistettava, ettei sopimus estä näiden alojen kehitystä tai toimintakykyä. AKT-maiden kanssa tehdyillä sopimuksilla on itse asiassa oma filosofiansa, joka ei perustu kehitystavoitteisiin. Näiden maiden kohdalla kaupallisuuden käsite on ymmärrettävä sopimuksen osapuolten molemminpuolisten myönnytysten määrittelynä, toisin sanoen tasapainona sen välillä, mitä yhteisö kalastusmahdollisuuksina saa ja mitä se maksaa sopimuksen osapuolena olevalle kolmannelle maalle. Kokonaiskorvaus muodostuu pääasiassa rahallisista korvauksista, joita yhteisö maksaa ja joita alusten omistajat maksavat lisenssimaksuina, mutta joita saadaan myös kolmannen maan sopimusneuvotteluissa erityisesti esittämistä "kehitykseen tähtäävistä" toimista, joita alusten omistajat tukevat, kuten AKT-maiden omien kansalaisten palkkaaminen miehistöön, saaliiden purkamista koskevat velvoitteet tai tarkkailijoiden asettaminen aluksille. Korvausten suorittamisen osalta sopimuksen osapuolena oleva kolmas maa saa täysin vapaasti valita, mihin sopimuksen mukainen rahallinen korvaus osoitetaan. Yleensä suuri osa korvauksesta maksetaan valtion kassaan, ja osa tästä määrästä osoitetaan muun muassa tutkimustoimintaan, kansallisen kalastusalan erityistoimiin, kalakantojen koulutukseen kalastusalalla ja tarkastusyksikköjen toimintaan. Näiden tieteellisten ja koulutusohjelmien avulla sopimuksen osapuolena olevat maat ovat pystyneet kouluttamaan tai uudelleenkouluttamaan suuren määrän kansalaisiaan kalastuksen eri alojen taitajiksi: kalastajiksi, tarkkailijoiksi, tiedemiehiksi, taloustieteilijöiksi jateknikoiksi jalostusteollisuuteen. Varojen jakamiseen liittyvä tervetullut kehitys on, että Marokon kanssa tehdyssä uudessa sopimuksessa edellytetään, että 30 prosenttia kokonaistuesta käytetään Marokon kalastusalan kehittämiseen niiden neljän vuoden aikana, jotka sopimus on voimassa. tieteelliseen Sopimuksissa painotetaan nyt entistä enemmän kalastustoiminnan tehokkaan valvonnan edistämistä tarkkailu-ja tarkastusohjelmien avulla, rahoittamalla tarkastuksen infrastruktuureja sopimuksen osapuolina olevissa kolmansissa maissa sekä perustamalla jäsenvaltioihin sopimusten piiriin kuuluvien alusten erityisiä tarkastusohjelmia. II JAKSO KALASTUSSOPIMUSTEN ROOLI Yleistavoitteet Kalastussopimuksille neuvoston antamissa neuvotteluohjeissa asetettujen tavoitteiden ansiosta sopimuksilla on merkittävä osa yhteisön yhteisessä kalastuspolitiikassa. Nämä tavoitteet koskevat erityisesti kalastustoimintaan liittyvää suoraa ja välillistä työllistämistä, yhteisön laivastolle tarjoutuvien kalastusmahdollisuuksien tasoa ja jatkuvuutta, yhteisön markkinoille hankittavia yhteisön kalavaroista peräisin olevia kaloja ja kalatuotteita sekä sopimusten roolia yhteisön koko laivastoa koskevassa rakennepolitiikassa. 2. 1 Sosioekonomiset näkökohdat Yksi näiden sopimusten olemassaolon tärkeimmistä syistä on luonteeltaan sosiaalinen ja taloudellinen. Ylläpitämällä laivaston kalastusmahdollisuuksia kolmansien maiden vesillä tai laajentamalla niitä sopimukset turvaavat yhteisössä suoran työllisyyden kalastusaluksilla sekä välillisen työllisyyden maissa tapahtuvan jalostuksen ja siihen liittyvän teollisuuden avulla. Näin ollen näiden sopimusten jatkuminen on elintärkeää kalastusalastamme riippuvaisille rannikon yhteisöille, koska ne sijaitsevat yleensä taloudellisesti epäsuotuisilla alueilla, joilla ei juuri muita työllistämismahdollisuuksia ole. Arviolta noin 20 000 yhteisöön kuuluvaa ihmistä on suoraan työssä 1 300:11a yhteisön ja tekemien kalastussopimusten piirissä sosioekonomisiin alueellisiin tutkimuksiin perustuen voidaan laskea, että yksi merellä oleva työpaikka luo yhden maalla olevan työpaikan. Näin ollen kalastusala ja sen liitännäispalvelut, joita sopimukset suoraan koskevat, työllistävät lisäksi 20 000 muuta ihmistä. Tätä ulottuvuutta kuvastaa parhaiten Marokon kanssa tehty sopimus, jonka osuus yksistään on yli 8 000 aluksille suoraan työllistettyä kalastajaa. toimivalla aluksella. Varovaisesti arvioiden Kalastussopimuksiin liittyvän työllisyyden turvaaminen ja/tai luominen ei rajoitu ainoastaan yhteisöön, sillä sopimukset synnyttävät työmahdollisuuksia myös sopimusten osapuolina olevien AKT-maiden kalastusaloilla. Sopimusten mukaan tietty määrä kolmansien maiden kalastajia voidaan palkata yhteisön aluksille näiden koosta riippuen. Aluksille sijoitettavat tarkkailijat sekä yhteisön alusten korjausten, tavarantoimitusten ja muiden palveluiden tarve luovat lisää työpaikkoja sopimusten osapuolina olevien maiden satamissa. Myös sopimusten osapuolena olevien maiden tutkimuslaitokset ja tarkastusyksiköt hyötyvät uusista työpaikoista, joita sopimusten täytäntöönpano tuo suoraan mukanaan. Jos sopimuksissa määrätään yhteisön tämä vaikuttaa myönteisesti alusten suorittamista pakollisista saaliiden purkamisista, työllisyyteen kalanjalostusteollisuuden alalla kyseisissä maissa. 2. 2 Markkinat Toinen yhteisön sopimusten tärkeä tavoite on yhteisön kalavaroista peräisin olevien kalastustuotteiden saatavuus yhteisön markkinoilla. Yhteisöllä on maailman suurimmat kalamarkkinat, yli 9 miljoonaa tonnia vuonna 1993. Samana vuonna tuonnin arvo oli 7 miljardia ecua, joka määrällisesti ilmaistuna on 3,6 tonnia. Tuonnin arvo ylitti yhteisön tuotannon arvon, joka oli 6 miljardia ecua, ja määrällisesti 6,7 miljoonaa tonnia. Tämän perusteella on tärkeää hyödyntää ja kehittää välineitä, joilla taataan, että yhteisön kalavaroista peräisin olevien tuotteiden saatavuus yhteisön markkinoilla säilyy yhtä merkittävänä. Kalastussopimukset yhdessä yhteisön alusten kansainvälisillä vesillä saamien saaliiden kanssa vastaavat noin 25:ta prosenttia yhteisön kokonaistuotannosta. Näin ollen sopimukset ovat tehokas keino, kun pyritään takaamaan tuotteiden saatavuus yhteisön markkinoilla ja pienentämään yhteisön kalastustuotteiden kaupan alijäämää. On syytä huomata, että tämä alijäämä on kasvanut huomattavasti viime vuosina, erityisesti vuosien 1988 ja 1990 välillä, ja on nyt 54 prosenttia yhteisön markkinatarpeista. Tämä suuntaus voidaan selittää Espanjan ja Portugalin liittymisestä 1986 aiheutuneena markkinoiden laajentumisena sekä kalastustuotteiden kysynnän voimakkaana kasvuna, jolloin kulutus henkilöä kohti on lisääntynyt 15 kilogrammasta 22 kilogrammaan 1983 - 1990 välisenä aikana. Kysymys yhteisöstä peräisin olevien tuotteiden saatavuudesta yhteisön markkinoilla on erityisen tärkeä yhteisön 110 000 ihmistä 2 500 - 3 000 yrityksessä työllistävälle kalanjalostusteollisuudelle, riippuvainen kolmansien maiden varoista peräisin olevasta tuonnista. jottei se raaka-ainehankinnoissaan olisi liian takaavat huomattavan markkinaedun Yhteisö on kalastus- ja kehitysyhteistyöpolitiikoillaan toteuttanut yksipuolisesti erityisiä tullietuusmenettelyjä, jotka koskevat kalastustuotteiden tuontia AKT-maista, Marokosta ja Grönlannista. Nämä myönnytykset tietyille kalastussopimusten puolille, koska AKT-maista peräisin olevat kalastustuotteet tuodaan yhteisön alueelle tullitta, kuten myös suurin osa Marokosta peräisin olevia kalastustuotteita. Lisäksi Argentiinan ja Grönlannin kanssa tehdyissä sopimuksissa myönnettiin tietyille kyseisten maiden kannalta tärkeille tuotteille tariffimyönnytyksiä, mutta nämä ovat luonteeltaan kaikkia koskevia. Kuitenkin Uruguayn kierrosta seuranneen maailman tariffiesteiden asteittaisen purkautumisen johdosta maailmanmarkkinat ovat vähitellen avautumassa, ja yhteisön markkinoille pääsevät kilpailemaan ulkomaiset kilpailijat, joiden kustannustaso joissakin tapauksissa on selvästi alhaisempi kuin kustannustaso yhteisön alueella. Joissakin kalastussopimuksissa määrätään yhteisön alusten vapaaehtoisesta tai pakollisesta saaliin purkamisesta niiden maiden satamissa, joissa yhteisön laivasto toimii. Sekä vapaaehtoiset että pakolliset purkaukset lisäävät taloudellista toimintaa ja työllisyyttä näissä maissa. Lisäksi aluksista puretaan korkealaatuisia lajeja, joita voidaan käyttää joko jalostukseen ja sen jälkeiseen vientiin tai toimitettaviksi paikallisille markkinoille. 2. 3 Kalavarat ja järkevään hallintoon kalavarojen sitoutuminen säilyttämiseen Yhteinen on kalastussopimuksissa avainasemassa. Kansainvälisen oikeuden ja UNCLOS:in mukaisesti sopimusten osapuolena oleva kolmas maa, ei yhteisö, päättää ylimääräisten kantojen olemassaolosta ja näin ollen eri laivastoille yhteisön laivasto mukaan lukien myönnettävistä kalastusmahdollisuuksista ja kalastusedellytyksistä. Kalakantojen tilan arviointi kuuluu kyseisen rannikkovaltion vastuualueeseen, ja koska yhteisön tekemät kalastussopimukset kannustavat kalakantojen tutkimiseen, neuvottelut kalastussopimusten uusimisesta perustuvat tutkimustuloksiin, jotka on usein saatu yhteisön rahoittamien ohjelmien avulla. Koska viime vuosina joidenkin sopimusten tiettyihin kalakantoihin liittyvissä pyyntimäärissä on esiintynyt ongelmia, yhteisö on ryhtynyt yksipuolisesti pienentämään kalastusmahdollisuuksiaan suojellakseen näitä kalakantoja. Yhteisön laivaston kalastusalueet on osoitettu siten, että niiden toiminta ei häiritsisi kyseisten maiden pienimuotoista kalastusta, ja jos maalla on teollinen kalastuslaivasto, on yhteisölle tarjotuissa kalastusmahdollisuuksissa otettu sen tarpeet huomioon. Suurimmalla osalla AKT- maista, joiden kanssa yhteisöllä on kalastussopimus, ei kuitenkaan ole merkittävää kotimaista teollista laivastoa. Tästä johtuen yhteisön alukset pyytävät kalavaroista, jotka muuten saattaisivat joko jäädä hyödyntämättä tai joista muiden maiden alukset kalastaisivat usein laittomasti, jolloin kumpikaan näistä tapauksista ei olisi kyseisen AKT-maan eduksi. Yhteisön laivaston läsnäolo, verrattuna yhteisön ulkopuolisten alusten läsnäoloon, on hyvin säädeltyä sekä AKT-maissa selkeiden lisenssimenettelyjen ansiosta määriteltyä, minkä lisäksi yhteisön laivaston toimintaa valvotaan, aluksille sijoitetaan tarkkailijoita ja merellä ja satamissa tehdään tarkastuksia. Yhteisön alusten on noudatettava sopimuksissa vahvistettuja teknisiä edellytyksiä, jotka liittyvät muun muassa hyväksyttyihin kalastusalueisiin, pyydyksiin ja silmäkokoihin. Komissio on entistä enemmän ottanut tavoitteekseen toteuttaa sekä sopimusten osapuolina olevien AKT-maiden että yhteisön vesillä toimenpiteitä, joilla taataan, että kyseessä olevat yhteisön alukset noudattavat neuvotteluissa huolellisesti laadittuja säilyttämis- ja teknisiä toimenpiteitä. Tätä varten on sopimusten mukaisesti olemassa rahoitusmahdollisuus, joilla kolmas maa voi vahvistaa tarkastusyksiköltään, ja uudet valvontajärjestelmät (satelliitit) mahdollistavat tehokkaamman ja tarkemman valvonnan. Satelliittien yhdessä aluksille sijoitettavien tarkkailijoiden kanssa pitäisi parantaa huomattavasti valvontajärjestelmiä. Lisäksi jäsenvaltiot ovat kehittäneet erityisiä tarkastusohjelmia, jotka kohdistuvat tiettyjen sopimusten mukaisesti toimiviin aluksiin, ja kolmansien maiden tarkastusyksiköiden kanssa on tehty hallinnollista yhteistyötä. 2. 4 Kalastussopimusten hyödyntäminen Kalastussopimuksista käytyjen neuvottelujen tarkoituksena on mahdollistaa yhteisön laivaston pääsy tiettyjen maiden vesille. Sopimusten hyödyntämistaso vaihtelee sopimuksesta riippuen ja sitä voidaan tarkastella parhaiten kahdesta eri näkökulmasta, eli kalastusmahdollisuuksien tai pyyntimäärien kannalta. Jossain tietyssä sopimuksessa vahvistetut kalastusmahdollisuudet riippuvat monista tekijöistä, erityisesti sopimuksen toisena osapuolena olevien maiden kalastuspolitiikasta, kalavarojen tilasta ja yhteisön jäsenvaltioiden aluksilleen tarvitsemista mahdollisuuksista. Näiden kalastusmahdollisuuksien hyödyntämistasoa arvioitaessa olisi otettava huomioon kyseessä olevien laivastojen pyytämät kohdelajit, joihin liittyen on olemassa kaksi eri tilannetta. Ensinnäkin, tonnikalan ja miekkakalan kalastusmahdollisuudet sovitaan kalastamaan oikeutettujen kalastusalusten lukumäärän mukaan. Ottaen huomioon näiden lajien runsaasti vaeltavan luonteen alusten omistajat tavallisesti anovat lisenssiä, joka sallii kalastuksen näiden lajien koko vaellusalueella. Sitä vastoin sopimusten mukainen pohjakalastus perustuu eri tekijään, nimittäin yhteisön alusten sallittuihin bruttorekisteritonneihin kolmansien maiden vesillä määrätyllä hetkellä. Voidaan todeta, että kalastusmahdollisuuksien hyödyntäminen vaihtelee sopimuksen lisenssimaksujen tasosta, voimassaolon aikana monista tekijöistä kuten esimerkiksi pyyntimääristä, lajien markkinahinnoista tai ilmasto- ja meriolosuhteista johtuen. Olisi huomattava, että jäsenvaltiot ja alusten omistajat eivät saa sakkoa, vaikkeivat ne täysin hyödynnäkään käytettävissä olevia kalastusmahdollisuuksia sopimuksen voimassaolon aikana, erityisesti koska alusten omistajat yleensä maksavat lisenssinsä neljännesvuosittain. Toinen näkökulma liittyy kalastussopimusten mukaisesti toimivien yhteisön alusten saaliiden määrän. Komissio yritti usean vuoden ajan saada jäsenvaltiot ilmoittamaan niiden maiden ja erityisesti AKT-maiden, joiden kanssa yhteisöllä oli sopimus, vesillä toimivien alustensa pyyntimäärät. Vuonna 1987 komissio antoi tähän liittyvän asetuksen (3151/87). Tuomioistuin kumosi saman asetuksen vuonna 1989. Vasta vuonna 1993 annetussa uudessa valvontaa jäsenvaltiot velvoitettiin valvomaan alustensa koskevassa asetuksessa kalastustoimintaa etenkin sopimusten osapuolena olevien kolmansien maiden alueilla. Tämä merkitsee sitä, että kalastustoimintaa koskevia säännöllisiä tietoja on saatu vasta viime vuosina, ja komissio katsookin, että sopimusten piirissä toimivien yhteisön alusten saaliiden ilmoittamisen tarkkuutta ja säännöllisyyttä on parannettava. (2847/93) Tilanne yhteisön laivaston tonnikalan pyynnin osalta on erilainen, sillä tonnikalasaaliista ilmoitetaan eri järjestelmällä, koska tonnikalaa kalastetaan lajin vaellusalueen takia sekä kansainvälisillä vesillä että sopimusten osapuolena olevien kolmansien maiden vesillä. Jokainen tonnil: Jaa pyytävä alus täyttää päivittäin pyyntikaavakkeen, jonka se toimittaa oman maansa kansalliselle tiedelaitokselle. Komissiolle lähetetään vuosittain ilmoitus jokaisen aluksen pyynnistä. Tämän ilmoituksen perusteella sopimusten osapuolina oleville maille suoritetaan lopullinen maksu siitä osasta pyyntiä, joka on saatu sen vesiltä. 2. 5 Kalastuslaivasto Sopimusten mukainen kalastustoiminta kolmansien maiden vesillä vaikuttaa osaltaan yhteisön vesien kalakantoihin kohdistuvan paineen laskemiseen. Marokon ja AKT-maiden kanssa tehtyjen sopimusten mukaisen kalastuksen piiriin kuuluu 1 000 alusta, ja keskimäärin 300 alusta toimii Norjan, Grönlannin ja muiden maiden kanssa tehtyjen sopimusten piirissä. Jo monta vuotta jatkunut "ensimmäisen sukupolven sopimusten" mukainen yhteisön laivaston laivaston läsnäolo kolmansien maiden vesillä on osoittanut näille maille niiden oman kehitysmahdollisuudet kalavarojensa pyynnissä, toisin sanoen niille on siirtynyt taitotietoa ja kokemusta. Tämä kehitys on joskus johtanut tietyillä vesialueilla yhteisön käytössä olevien kalastusmahdollisuudet supistumiseen. joihin sukupolven sopimukset", liittyy yhteisyritysten "Toisen ja yhteishankkeitten perustaminen, vaikuttavat yhteisön laivastoa koskevaan rakennepolitiikkaan. Yhteisyrityksissä kalastusaluksia on lopullisesti siirretty yhteisön laivastosta sopimuksen osapuolena olevan maan laivastoon. Tällaisella järjestelyllä sopimusten osapuolena olevat maat uudenaikaistavat kalastuslaivastojaan ja yhteisön laivasto vastaavasti pienenee. Jos yhteisyrityksiä perustetaan tapauksissa, joissa ei ole kysymys ylijäämäisistä kalakannoista, yhteisön laivastosta siirretty alus korvaa olemassa olevan kalastusaluksen, eikä pyyntiponnistus näin ollen kasva. sellaisten kalavarojen Yleensä AKT-maiden kanssa hyödyntämiseen, jotka ovat kyseisen kansallisen laivaston pyyntikapasiteettiin nähden ylijäämäisiä ja jäisivät muuten joko hyödyntämättä tai niitä hyödyntäisivät kilpailevat, erityisesti aasialaiset, valtamerilaivastot. sopimukset oikeuttavat tehdyt Useilla maailman kehittyneillä kalastusmailla on kuitenkin ylikapasiteettia, eli niillä on liian laivastojen koon monta alusta suhteessa käytettävissä oleviin kalavaroihin. Näiden pienentämiseksi ponnistellaan ja tämä kehitys epäilemättä jatkuu ei vain yhteisön alueella, vaan maailmanlaajuisesti. Ylimääräinen kalastuskapasiteetti on uhka kalakantojen kestävälle hyödyntämiselle pitkällä aikavälillä, ja se luo vakavia vaikeuksia laivastojen taloudelliselle toiminnalle. Kalastusalan tuleva kehitys riippuu laivastojen koon pienentämisestä tasolle, jolla pyyntiponnistuksen taso vastaa kalavarojen mahdollisimman suurta ja kestävää tuottoa. Tämä suuntaus yhdistettynä joidenkin kehittyvien maiden laivastojen kasvuun vaikuttaa yhteisön kalastuspolitiikkaan ja kalastussopimuksiin. 10 III JAKSO Tulevaisuudennäkymät Maailman kalastusalalla on hahmottumassa uusi kansainvälinen oikeudellinen kehys, joka kansakuntien merioikeusyleissopimuksesta, Yhdistyneiden muodostuu Yhdistyneiden kansakuntien hajallaan olevia kalakantoja ja laajasti vaeltavia kalakantoja koskevasta sopimuksesta sekä F A On vastuullisen kalastuksen ohjesäännöstä, joka ei ole luonteeltaan velvoittava. Yhteisö on ollut tärkeä tekijä näiden välineiden kehittelyssä, ja tästä johtuen sen on vastuullisena kalastusyksikkönä oltava rakentava myös niiden täytäntöönpanovaiheessa. aktiivinen ja Yhteisön kalastussopimuksissa ei voida olla ottamatta huomioon tätä kehitystä. Tämän välineen, joka on olleet avainasemassa yhteisessä kalastuspolitiikassa, on pystyttävä mukautumaan uusiin kansainvälisiin tosiasioihin ja oikeudelliseen kehykseen. Kalastusala on jatkossakin julkisen tarkastelun kohteena, eivätkä kalastussopimuksetkaan välty tältä. Näiden sopimusten on oltava, ja niiden on myös osoitettava olevansa, molempien sopimuspuolten etujen kannalta tasapainossa, ja niissä on otettava vastuu kalastuskäytännöistä. Eri tekijät vaikuttavat kuitenkin kalastussopimusten tulevaisuuteen. Ensinnäkin saatavilla olevien talousarviomäärärahojen taso muodostaa ratkaisevan tekijän päätettäessä kalastuspolitiikan kehityksestä. Tämänhetkinen talousarviota koskeva tilanne on sellainen, että olemassa olevien sopimusten kulut jättävät vain vähän liikkumavaraa uusista sopimuksista neuvottelemiseksi ja saatavat jopa vaarantaa uudelleen neuvottelemisen muista sopimuksista tulevaisuudessa. Toiseksi uudet kansainväliset johtamista koskevat suuntaviivat ja strategiat kalavarojen kestävää hyödyntämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi sekä kolmansien maiden kotimaisten kalastusalojen kehittäminen (laivastot, jalostusmahdollisuudet ja satamat) saattavat johtaa yhteisön laivastolle tarjolla olevien kalastusmahdollisuuksien vähenemiseen. Komissio katsoo, että lyhyellä ja keskipitkällä aikavälillä toteutettavaa kalastussopimuksiin liittyvää politiikkaa on eriytettävä vastaamaan nykyisiin sopimuksiin liittyviä erilaisia kalastusolosuhteita. Ensinnäkin sopimukset, joissa edellytetään molemminpuolista kiintiöiden vaihtoa ja joissakin tapauksissa kalakantojen yhteistä hallintoa, ovat yhteisen kalastuspolitiikan avaintekijöitä. Ottaen huomioon tämän ja sen tosiseikan, että kiintiöiden vaihto on tasapainossa, komissio katsoo, että sormukset olisi säilytettävä. Toiseksi uusien kolmansien maiden kanssa mahdollisesti tehtävien sopimusten osalta komissio katsoo, että nämä sopimukset tulevat pääosin perustumaan "toisen sukupolven sopimuksista" peräisin olevaan malliin, mikä edellyttää yhteisyritysten ja yhteishankkeiden perustamista, ja riippuen molempien sopimuspuolten yhteisistä kiinnostuksen kohteista tätä lähtökohtaa voitaisiin myös soveltaa nykyisten sopimusten mahdolliseen uusimiseen. Argentiinan kanssa tehty sopimus on osoittanut, että tämä sopimusmalli houkuttelee erityisesti sellaisia kolmansia 11 maita, joiden kalastusala on kehittynyt, kuten Latinalaisen Amerikan ja Afrikan eteläosan maat sekä Uusi-Seelanti. Tämä yhteisön ja kolmansien maiden välisen kumppanuuden painotus, joka ei rajoitu ainoastaan kalavarojen käyttöön, on osoitus siitä, että pitkäaikaiset ja molempia sopimuspuolia hyödyttävät kalastussuhteet voivat perustua kunkin sopimuspuolen kalastusalan tiiviimpään yhdentymiseen. Lopuksi tulevat kysymykseen erityisesti Marokon, Grönlannin ja AKT-maiden kanssa tehdyt sopimukset, jotka aiheuttavat kustannuksia yhteisölle. Näiden sopimusten poliittista, sosiaalista ja taloudellista merkitystä ja vaikutusta yhteisöön, mikä näkyy muun muassa työllisyytenä ja saatavuutena markkinoilla, on jo käsitelty II jaksossa. Kalastussopimusten alan talousarviotilanne yhteisen kalastuspolitiikan yhteydessä asettaa kuitenkin uusia edellytyksiä uusien sopimusten tekemiselle sekä olemassa olevien sopimusten uudistamiselle. Tämä rahoitusta koskeva tosiasia on nykyisin omiaan mahdollisesti asettamaan kyseenalaiseksi joidenkin sopimusten jatkamisen, jotta voitaisiin keskittää yhteisön rahalliset ponnistukset hyödyllisimpinä pidettyjen ja yhteisön varustajien kannalta houkuttelevimpien sopimusten kehittämiseen. Sopimusten käyttöaste alusten omistajien saamien lupien osalta on tässä suhteessa kiinnostava osoitin. Sen avulla voidaan muun muassa todeta, että tietyt sopimukset, joita hyödynnetään järjestelmällisesti aivan liian vähän, tarjoavat vain vähäistä hyötyä yhteisön kalastajille. Siitä syystä mahdollisuuksia: lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä yhteisön on tarkasteltava useita eri a) Nopeuttaa yhteisön ulkopuolisilla vesillä toimivan laivastonsa pienentämistä. Tällainen toiminta edellyttää keinoja kyseisen laivaston sulauttamiseksi, koska sitä ei voida hylätä. Tarvittaisiin siis lisärahoitusvaroja niiden lisäksi, joita on jo suunniteltu rakenteellisten toimien yhteydessä, jotta voitaisiin suosia yksiköiden muuttamista tai romuttamista ja vähentää laivojen yhteisön vesille palaamisen vaaraa, samalla kun nykyinen ylikapasiteetti näillä vesillä on poistettava. Toisaalta tämä vähennys aiheuttaisi varmasti kalastustuotteiden hankkimisen osalta yhteisön riippuvuuden lisääntymisen, joka jo nykyisin nousee yli 54 prosenttiin. Vähennyksellä olisi erittäin merkittäviä kielteisiä seurauksia työllisyyden tasoon, erityisesti yhteisön kalastuksesta riippuvaisilla rannikkoalueilla, jotka ovat jo hyvin epäsuotuisia tällä alalla. b) Luopua koko alan edun kannalta vähiten kiinnostavista sopimuksista. Tiettyjen sopimusten voitaisiin ensi silmäyksellä katsoa kuuluvan tähän luokkaan, ja saavutetut säästöt voitaisiin kohdentaa muihin sopimuksiin, jotka ovat taloudellisesti ja yhteiskunnallisesti tarkasteltaessa ei pitäisi kuitenkaan jättää huomiotta muuttujia, joita ei voida mitata, ja erityisesti yhteisön ja kolmannen maan tai kolmansien maiden välisiä vakiintuneita suhteita tai yhteisön politiikan johdonmukaisuutta yhteisön alusten kaukaisilla vesillä harjoittaman kalastustoiminnan hallinnon ja valvonnan osalta. selvästi kannattavampia. Asiaa 12 c) Keskitetään taloudelliset voimavarat kaikkein houkuttelevimpiin sopimuksiin. Tämä edellisen kohdan kanssa samansuuntainen vaihtoehto merkitsisi neuvottelemista uudistettavien sopimusten rahoituksellisista kohdista, jotta ne voitaisiin sovittaa suoraan alan todellisiin kiinnostuksen kohteisiin. Tämä merkitsisi sitä, että tulevissa sopimuksissa yhteisön taloudelliset velvoitteet rajoittuisivat taloudelliseen korvaukseen, jolloin kaikkien muiden toimien rahoittaminen jäisi ulkopuolelle. Toivotun tuloksen tarkoituksena on siis myös jakaa uudelleen olemassa olevat talousarviovarat siten, että tarjoavat ne keskitetään niihin olemassa oleviin tai tuleviin sopimuksiin, jotka suurimmat mahdollisuudet. d) Muutetaan kalastussopimuksista aiheutuvien kustannusten nykyistä jakoa suurimmalta osin kalastussopimuksista Nykyään yhteisö vastaa aiheutuvista kustannuksista. Tämä vaihtoehto merkitsisi sitä, että alusten omistajat ja/tai jäsenvaltiot ryhtyisivät vastaamaan nykyistä suuremmassa määrin sopimuksista aiheutuvia kustannuksia. Taloudellisten seurausten lisäksi tämä tarkistus parantaisi myös tiettyjen kalastussopimusten käyttöastetta. 13 ISSN 1024-4492 KOM(96) 488 lopuUinen ASIAKIRJAT FI 03 11 Luettelonumero : CB-CO-96^96-FI-C ISBN 92-78-09799-3 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto L-2985 Luxemburg ^


eurovoc_concepts:
Andorra
EU law
agreement (EU)
protocol to an agreement
veterinary legislation

formats: html pdf pdfa1b print

text: COMMISSIE VAN DE EUROPESE GEMEENSCHAPPEN Brussel, 30. 10. 1996 COM(96) 537 def. 96/0262 (ACC) Voorstel voor een BESLUIT VAN DE RAAD betreffende de sluiting van een protocol inzake veterinaire vraagstukken, als aanvulling op de overeenkomst in de vorm van een briefwisseling tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Prinsdom Andorra (door de Commissie ingediend) TOELICHTING 1. De Raad heeft de Commissie gemachtigd onderhandelingen te openen met het Prinsdom Andorra met het oog op het sluiten van een protocol inzake veterinaire vraagstukken, als aanvulling op de in Luxemburg op 28 juni 1990 gesloten overeenkomst tussen de EEG en Andorra. 2. Op basis van de door de Raad gegeven onderhandelingsrichtsnoeren werd op 18 juni 1996 een ontwerpprotocol geparafeerd. 3. Doel van dit veterinair protocol is om mogelijk te maken dat de traditionele handelsstromen van levende dieren en dierlijke produkten tussen Andorra en de Europese Gemeenschap plaats hebben met inachtneming van de communautaire voorschriften op veterinair gebied. £ VOORSTEL VOOR EEN BESLUIT VAN DE RA At) betreffende de sluiting van een protocol inzake veterinaire vraagstukken, als aanvulling op de overeenkomst in de vorm van een briefwisseling tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Prinsdom Andorra DE RAAD VAN DE EUROPESE UNIE. Gelet op het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, inzonderheid op artikel 113, Gezien het voorstel van de Commissie, Gezien het advies van het Europees Parlement, Overwegende dat het protocol inzake veterinaire vraagstukken, als aanvulling op de overeenkomst in de vorm van een briefwisseling tussen de Europese Economische. moet worden Gemeenschap en het Prinsdom Andorra, ondertekend op goedgekeurd, BESLUIT : Artikel 1 Het protocol inzake veterinaire vraagstukken, als aanvulling op de overeenkomst in de vorm van een briefwisseling tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Prinsdom Andorra wordt namens de Gemeenschap goedgekeurd. De tekst van het protocol is aan dit besluit gehecht. Artikel 2 De Voorzitter van de Raad verricht de in artikel 4 van het protocol bedoelde kennisgeving. Artikel 3 Dit besluit wordt bekendgemaakt in het Publikatieblad van de Europese Gemeenschappen. Het treedt in werking op de eerste dag van de maand volgende op die van zijn bekendmaking. Gedaan te Srussel, V<MW de «Raad, Pc ViMMïétkjr 3 A A N V U L L E ND P R O T O C OL INZAKE VETERINAIRE VRAAGSTUKKEN, BIJ DE OVEREENKOMST IN DE VORM VAN EEN BRIEFWISSELING TUSSEN DE EUROPESE ECONOMISCHE GEMEENSCHAP EN HET VORSTENDOM ANDORRA HET VORSTENDOM ANDORRA, en DE EUROPESE GEMEENSCHAP, Gelet op de overeenkomst in de vorm van een briefwisseling tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Vorstendom Andorra die op 28 juni 1990 in Luxemburg is ondertekend; Wensend de instandhouding van het traditionele handelsverkeer van levende dieren en dierlijke produkten tussen Andorra en de Europese Gemeenschap mogelijk te maken; Overwegende dat daartoe dient te worden bepaald dat bij dit handelsverkeer de communautaire voorschriften op veterinair gebied in acht moeten worden genomen; Overwegende dat te dien einde de overeenkomst tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Vorstendom Andorra dient te worden aangevuld; HEBBEN OVEREENSTEMMING BEREIKT OMTRENT DE VOLGENDE BEPALINGEN: ARTIKEL f Het Vorstendom Andorra verbindt zich ertoe de Gemeenschapswetgeving op veterinair vlak toe te passen, met name op de volgende gebieden : I. Maatregelen betreffende de bestrijding/kennisgeving van ziekten; II. Het welzijn van de dieren : handelsverkeer en het op de markt brengen (behalve derde landen); III. Maatregelen ter bescherming van het welzijn van dieren, voor dierlijke produkten (behalve derde landen); IV. Maatregelen ter bescherming van de volksgezondheid : voorschriften voor het op de markt brengen (behalve derde landen); V. Hormonen, residuen, BST, zoonoses, dierlijk afval, voedermiddelen met medicijnen; VI Invoer uit derde landen; VII. Controle, identificatie van de dieren, wederzijdse bijstand; VIII. Zootechniek (met inbegrip van de bepalingen ten opzichte van derde landen); IX. Dierenbescherming; X. zaken Institutionele voor de voortdurende opneming van communautaire rechtsregels op veterinair gebied in de Andorrese wetgeving). de voorschriften (hoofdzakelijk betreffende ARTIKEL 2 De lijst van de door Andorra toe te passen communautaire bepalingen op veterinair gebied wordt opgesteld door het Gemengd Comité, ingesteld bij artikel 17 van de Overeenkomst tussen de Europese Economische Gemeenschap en het Vorstendom Andorra. Zij onderzoekt op geregelde In het kader van het Gemengd Comité wordt een subgroep Veterinaire Aangelegenheden opgericht. tijdstippen de ontwikkeling van de Indien nodig doet de communautaire wetgeving die op Andorra van toepassing is. subgroep aanbevelingen aan het Gemengd Comité met het oog op de aanpassing en bijwerking van die bepalingen. ARTIKEL 3 Dit Protocol maakt een integrerend deel uit van de Overeenkomst. 5" ARTIKEL 4 Dit Protocol wordt door de overeenkomstsluitende partijen goedgekeurd overeenkomstig hun eigen procedures. Het treedt in werking op de eerste dag van de tweede maand volgend op de kennisgeving van de voltooiing van die procedures door de overeenkomstsluitende partijen. ARTIKEL 5 Dit Protocol is opgesteld in twee exemplaren in de Catalaanse, de Deense, de Duitse, de Engelse, de Finse, de Franse, de Griekse, de Italiaanse, de Nederlandse, de Portugese, de Spaanse en de Zweedse taal, zijnde alle teksten gelijkelijk authentiek. 6 ISSN 0254-1513 COM(96) 537 def. DOCUMENTEN NL 03 11 Catalogusnummer : CB-C0-96-545-NL-C ISBN 92-78- 10700-X Bureau voor officiële publikaties der Europese Gemeenschappen L-2985 Luxemburg V


title: Verordening (EG) nr. 2080/96 van de Commissie van 30 oktober 1996 tot wijziging van de Verordeningen (EEG) nr. 2213/76 en (EEG) 3398/91 met betrekking tot de verkoop van magere-melkpoeder uit openbare opslag en van Verordening (EEG) nr. 2315/76 met betrekking tot de verkoop van boter uit openbare opslag

eurovoc_concepts:
award of contract
butter
intervention agency
public stock
sale
skimmed milk powder

formats: html pdfa1b print


title: VERORDENING (EG) Nr. 2075/96 VAN DE COMMISSIE van 30 oktober 1996 tot wijziging van de restituties bij uitvoer van witte en ruwe suiker in onveranderde vorm

eurovoc_concepts:
export refund
raw sugar
white sugar


title: RAPPORT SUR L'ÉVOLUTION DES RELATIONS AVEC LA TURQUIE DEPUIS L'ENTRÉE EN VIGUEUR DE L'UNION DOUANIÈRE

eurovoc_concepts:
EU relations
Türkiye
customs union
financial cooperation
free-trade agreement

text: COMMISSION DES COMMUNAUTES EUROPEENNES •it •it it * Bruxelles, le 30. 10. 1996 COM(96)491 final RAPPORT SUR L 'ÉVOLUTION DES RELA TIONS A VEC LA TURQUIE DEPUIS L'ENTRÉE EN VIGUEUR DE L'UNION DOUANIÈRE (présenté par la Commission) RAPPORT SUR L 'ÉVOLUTION DES RELA TIONS AVEC LA TURQUIE DEPUIS L'ENTRÉE EN VIGUEUR DE L'UNION DOUANIÈRE INTRODUCTION - Rappel de l'engagement de la Commission Le présent rapport répond à l'engagement pris par la Commission en automne 1995 lors du débat au PE sur l'Avis conforme sur l'Union douanière Turquie CE-Turquie. Conformément à cet engagement, il s'agit d'un "rapport annuel sur la mise en oeuvre de l'Union douanière, ainsi que sur les aspects économiques et politiques, y compris le processus démocratique et la situation des droits de l'homme en Turquie. " I. LE FONCTIONNEMENT DE L'UNION DOUANIÈRE Après le vote positif du PE, l'Union douanière est entrée en vigueur au 31 décembre 1995 respectant ainsi les délais fixés dans le Protocole Additionnel à l'Accord d'Association CE-Turquie de 1964. Depuis cette date, l'Union douanière fonctionne dans l'ensemble de manière satisfaisante et conforme aux Décisions 1/95 et 2/95 du Conseil d'Association. Les droits de douane et les taxes d'effet équivalent ont été abolis de même que les restrictions quantitatives (à l'exception toutefois, côté turc, d'une restriction à l'exportation de coton brut vers la Communauté). Dans l'autre sens, les accords autolimitation textile appliqués par les exportateurs turcs vers la Communauté ont été éliminés. Si bien que dans le secteur industriel il n'existe actuellement plus de restrictions quantitatives ni de droits à l'importation ou à l'exportation dans les échanges avec la Turquie. L'Accord d'Union douanière a été d'ailleurs complété par la signature en juillet 1996 d'un accord de libre échange pour les produits couverts par le Traité CECA. Les deux textes (Union douanière et CECA) ont été conjointement notifiés à l'OMC par la Communauté et la Turquie. Par ailleurs, conformément aux engagements pris s*ar les parties, les négociations se poursuivent en vue d'un échange de concussions mutuellement avantageuses dans le domaine des produits agricoles. ont 8'agissant du fonctionnement de l'Union douanière, les deux parties - également attachées à l'assurer de la manière la plus satisfaisante possib Les arrangements institutionnels prévus : création d'un Comité mixte de l'Union do ;nière, / participation d'experts turcs à certains comités techniques ont été respectés. Le Comité de l'Union douanière s'est réuni à plusieurs reprises et est parvenu dans l'ensemble à dégager des solutions satisfaisantes aux problèmes qui se sont posés. Ces problèmes viennent généralement de la situation de transition actuelle où la Turquie, bien qu'ayant adopté le Tarif Douanier Commun, n'a pas encore conclu des accords commerciaux comparables à ceux de l'UE avec les pays de l'Est et de la Méditerranée et n'a pas adopté non plus le Système de Préférences Généralisées de la Communauté. D'où certaines situations où, pour un produit donné, les importateurs de l'UE peuvent disposer de sources d'approvisionnement à droit nul alors que leurs homologues turcs doivent acquitter le Tarif Douanier Commun. Ces problèmes devraient s'estomper au fur et à mesure que la Turquie adoptera l'ensemble de la politique préférentielle communautaire. Elle dispose de 5 années pour le faire. Un accord de libre échange a été signé avec Israël et paraphé avec la Hongrie, la Roumanie devrait suivre prochainement. La négociation de plusieurs autres accords avec d'autres Pays d'Europe centrale (République tchèque, Slovaquie, Pologne, Bulgarie) est en cours. Des premiers contacts ont eu lieu avec la Lituanie. Il faut également souligner que la Turquie a respecté ses engagements concernant la mise en oeuvre d'une politique commerciale extérieure dans le secteur textile similaire en substance à celle appliquée par l'UE. A l'occasion du Conseil d'Association du 30 octobre 1995, la Commission Européenne, tout en notant que l'essentiel des législations nécessaires au bon fonctionnement de l'Union douanière avaient été adoptées par la Turquie, avait cependant indiqué qu'un certain nombre de mesures restaient à adopter par le Gouvernement ou le Parlement îure. par exemple l'installation d'une autorité en charge de faire respecter la législation sur la concurrence ou encore l'adoption par le Parlement turc du nouveau code des douanes adapté à celui de LUE. Ces mesures auraient dû être adoptées avant l'entrée en vigueur de l'Union douanière. La situation politique en Turquie ne l'a pas permis jusqu'ici. Bien que ces lacunes ne constituent pas un obstacle au bon fonctionnement de l'Union douanière et soient d'ailleurs plutôt préjudiciables aux opérateurs turcs qu'aux opérateurs communautaires, la Commission regrette cette situation. S'agissant de l'impact économique de l'Union douanière, la Commission comme les autorités turques ne disposent pas encore de données statistiques suffisantes sur les échanges mutuels pour permettre de formuler un diagnostic étayé. les premières données fragmentaires (quelques mois, quelques pays Cependant, européens) montrent en général une forte croissance des exportations européennes vers la Turquie au début de 1996 et une croissance moins forte des exportations de la Turquie vers les pays de ITJH. Certains pays européens : Italie, France, UK, Danemark ont accru leurs exportations de plus de 50% comparées aux mêmes périodes de l'année 1995. Les services turcs estiment que le déficit commercial turc aurait atteint 10 milliards d'US$ pour les 6 premiers mois de 1996 comparés à 13,2 milliards d'US$ pour l'ensemble de l'année 1996. Il serait cependant prématuré d'attribuer ces évolutions au seul impact de l'Union douanière. La surchauffe de l'économie turque au début de 1996 explique certainement, pour une bonne part, la croissance des importations turques comme on l'avait d'ailleurs constaté lors d'un cycle comparable en de 1993. De même, il est difficile pour l'instant d'attribuer la croissance observée des exportations turques à la levée de la politique textile communautaire à l'égard de la Turquie. II. AUTRES ASPECTS DE LA MISE EN OEUVRE DE L'ACCORD DU 6 MARS 1995 L'accord du 6 mars 1995 avec la Turquie portait non seulement sur les aspects commerciaux (Union douanière, CECA, agriculture) mais comportait également un volet de coopération financière, une intensification du dialogue politique et en règle générale un développement de la coopération dans un grand nombre de domaines. Sur chacun de ces volets, la situation est la suivante : Coopération financière : Les engagements de l'Union vis-à-vis de la Turquie concernaient : une enveloppe spécifique de 375 Mécus d'aide budgétaire au titre de l'Union douanière, une enveloppe de prêts de la BEI d'un montant maximum de 750 Mécus sur ressources propres de la Banque. En outre, la Communauté s'était engagée à faire bénéficier la Turquie de la politique de coopération avec les pays méditerranéens (dont le volume et les grandes orientations furent ultérieurement arrêtés par le Conseil Européen de Cannes) tant en ce qui concerne le volet budgétaire (enveloppe MEDA) que le volet prêts de la BEI. S'agissant de l'aide budgétaire spéciale Union douanière de 375 Mécus, le projet de règlement financier n'a pas encore été adopté par le Conseil. Un accord politique était intervenu au Conseil fin 1995 sur le texte d'un règlement que le Parlement avait approuvé, avec quelques amendements, en même temps qu'il approuvait l'Union douanière. Suite aux événements d'Imia en janvier 1996, le Conseil n'a pas été en mesure de réunir l'unanimité nécessaire pour l'adoption formelle de ce texte. Pour les mêmes raisons, la BEI n'a pas été en mesure de mettre en oeuvre l'invitation qui lui avait été adressée par le Conseil fin 1995 d'octroyer des prêts à la Turquie jusqu'à la hauteur de 750 Mécus. S'agissant de la participation de la Turquie à la politique de coopération avec les pays méditerranéens, la Turquie est citée comme pays bénéficiaire dans le Règlement financier MEDA adopté en juillet par le Conseil. L'aide financière à recevoir par la Turquie au titre de cette enveloppe a fait l'objet d'un Programme Indicatif convenu entre la Commission et la Turquie et présenté aux Etats membres conformément au Règlement. Au titre de ce Règlement la Commission a instruit plusieurs projets de coopération dont certains pourraient être décidés avant la fin de l'année 1996, conformément aux procédures adoptées dans le Règlement MEDA. Ces projets visent dans l'ensemble à faciliter la mise en oeuvre de l'Union douanière et à aider le secteur des petites et moyennes entreprises turques à affronter la concurrence européenne. Il est également prévu dans le même contexte, de développer le "programme Jean Monnet" d'octroi de bourses à des étudiants turcs souhaitant compléter leurs études dans des universités européennes. En outre, plusieurs projets de coopération à vocation sociale y compris avec des ONG turques sont actuellement à l'étude. Pour mémoire, la Communauté s'était également engagée à faire bénéficier la Turquie, sous certaines conditions, d'une assistance macro-économique. Ces conditions (notamment constat de difficultés de balance des paiements, existence d'un programme avec le Fonds monétaire) n'ont pas été réunies à ce jour. Dialogue politique : Depuis la mise en oeuvre de l'Union douanière, les contacts se sont développés à différents niveaux entre l'UE et la Turquie. Les Premiers Ministres successifs, Mme Ciller à Madrid, M. Yilmaz à Florence, ont été invités à l'occasion du Conseil Européen. M. Yilmaz a rendu visite au Président de la Commission Européenne en juin 1996. La Commission Parlementaire Mixte s'est réunie à Ankara en juin 1996. Deux rencontres au niveau de la Troïka des Directeurs Politiques ont également eu lieu. Il faut également souligner le rôle majeur que la Turquie a joué dans le processus euro-méditerranéen de Barcelone qui a donné lieu à de nombreuses rencontres multilatérales tant au niveau ministériel qu'au niveau des administrations. Cependant, du fait des événements de Mer Egée, il a été impossible depuis de réunir le Conseil d'Association CE-Turquie ni d'organiser, comme cela avait été prévu dans les résolutions de 1995 du Conseil d'Association, les rencontres au niveau ministériel entre les responsables européens et turcs de différents secteurs liés au fonctionnement de l'Union douanière : commerce, marché intérieur, transports, etc. Développement de la coopération : Faute de ressources financières disponibles (le règlement MEDA n'a été adopté qu'en juillet), la résolution 1/95 du Conseil d'Association sur le développement de la coopération est largement restée lettre morte. Cependant, il faut noter que la Commission a transmis au Conseil et au PE une proposition visant faire bénéficier la Turquie des programmes d'échanges déjeunes et de développement culturels (Leonardo, Socrates et Jeunesse pour l'Europe). Ces propositions sont actuellement sur la table du PE. III. SITUATION ÉCONOMIQUE EN TURQUIE Les éléments positifs de la situation économique concernent la croissance elle-même qui, après la récession de 1994, avait dépassé 7% annuel en 1995 et 8% au premier trimestre 1996. La demande interne ainsi que les exportations, notamment vers les pays d'Europe centrale et orientale et les pays de F ex-Union soviétique ont été extrêmement dynamiques et ont tiré la croissance du PIB au cours de cette période. Autre facteur positif : la stabilité des rapatriements de salaires par les travailleurs turcs à l'étranger (3 milliards de dollars) et la croissance des revenus du tourisme. Les réserves en devises étrangères ont été reconstituées à un niveau élevé (plus de 15 milliards de dollars). La principale préoccupation dans ce domaine concerne la stabilité macro-économique et en particulier le déficit croissant du budget et la montée des taux d'intérêts réels. Les prévisions concernant le déficit de la balance courante sont également plus pessimistes du fait de la croissance du déficit commercial qui aurait atteint 10 milliards de dollars pour les six premiers mois de 1996. L'aspect le plus préoccupant concerne le déficit budgétaire qui, avait été tenu sous contrôle grâce à l'accord stand-by avec le Fonds Monétaire (6,6% en 1995) mais qui, à l'approche des élections de décembre 1995, avait recommencé à dériver. Depuis les dernières élections, la Turquie est restée sans ligne directrice claire quant à la politique macro-économique. Il est clair que l'objectif affiché par le premier Gouvernement de coalition, d'un déficit égal à 7,7% du PNB est hors d'atteinte. Il aurait nécessité des mesures drastiques en matière fiscale, en matière de sécurité sociale et de privatisations. Autant de mesures qui n'ont pas été engagées ce jour. Au contraire, les premières décisions prises par la coalition Erbakan/Ciller (augmentation de 50% des salaires et des pensions des fonctionnaires, augmentation de 101% du salaire minimum, diverses mesures en faveur des agriculteurs) quelle que soit leur opportunité politique et sociale, ont pour effet mécanique d'accroître très gravement le déficit public, même si l'on tient compte des mesures annoncées en juillet et septembre par le Gouvernement. Ces mesures ne visant pas une meilleure maîtrise des dépenses publiques. La gestion de la dette interne s'en trouve d'autant plus difficile avec une charge d'intérêt qui pourrait atteindre 10% du PNB vers la fin de l'année 1996. Une mission du Fonds Monétaire International a récemment effectué une nouvelle visite en Turquie. la modernisation de son En l'absence de mesures internes de stabilisation, les autorités turques pourraient être conduites à prendre des mesures de freinage des importations en vue d'un redressement des comptes extérieurs. Plus fondamentalement, la détérioration macro-économique remet en cause les bénéfices que l'économie turque est légitimement en droit d'attendre de cette Union douanière. Pour l'essentiel, grâce à l'Union douanière la Turquie a l'opportunité d'accélérer industrie et d'acquérir des spécialisations à plus forte valeur ajoutée dans la division internationale du travail. Cette évolution suppose qu'outre la mobilisation de ses propres ressources humaines et financières, la Turquie puisse importer des technologies et savoir-faire notamment sous forme d'investissements extérieurs. Or, si l'investissement étranger a très fortement augmenté en Turquie au cours de l'année 1995 dans la perspective de l'Union douanière, il semble que le mouvement se soit essoufflé depuis. C'est pourquoi la Commission considère qu'un progrès rapide dans la stabilisation macro-économique et l'ajustement structurel est indispensable au bon fonctionnement de l'Union douanière et aux intérêts fondamentaux de la Turquie dans cette Union. IV. SITUATION POLITIQUE 1. Politique intérieure Les dernières élections, convoquées quelques jours après l'approbation par le PE de l'Union douanière, avaient été marquées par une campagne électorale et un déroulement réguliers du scrutin. La participation au vote a été massive (85% des inscrits). Le parti islamiste Refah y a confirmé le succès qu'il avait remporté aux élections municipales de 93, en progressant de 3 points avec 21,5% des suffrages et en arrivant en tête du scrutin. Les partis respectivement dirigés par Mme Ciller (DYP) et M. Yilmaz (ANAP) avec des scores voisins, autour de 20% n'ont pas été clairement départagés par les électeurs. Les partis de gauche ont dans l'ensemble réalisé des scores très inférieurs à leur attentes et la rivalité entre enfin le parti pro-kurde Hadep, avec environ 3% des votes, a été loin de franchir yz seuil requis pour être représenté au Parlement. En mars 1996, les partis DYP et ANAP ont constitué une coalition soutenue de l'extérieur par le parti socialiste dirigé par M. Ecevit. Bien que disposant d'un soutien parlementaire suffisant, cette coaiition n'a pas résisté au climat entretenu par leurs dirigeants. Après un mois de crise gouvernementale, une nouvelle coalition entre le parti REFAH de M. Erbakan et le parti DYP arrivait au pouvoir en juin 1996 avec M. Erbakan comme Premier Ministre et Mme Ciller comme Vice-Premier ministre et ministre des Affaires étrangères. Dans la plate forme gouvernementale, les grandes orientations de la politique extérieure de la Turquie (appartenance à l'OTAN, liens avec l'UE et notamment l'Union douanière). Elles s'engageaient également à poursuivre l'approfondissement de la démocratie et l'amélioration de la situation des droits de l'homme. La levée de l'état d'urgence dans le Sud-Est y est envisagée. les deux parties s'engageaient à poursuivre Un des aspects les plus préoccupants de la situation politique en Turquie, déjà signalé pour ce qui concerne la situation de l'économie est l'absence d'initiative législative par le Gouvernement et le quasi arrêt du travail législatif au Parlement. Pendant la durée de la coalition DYP-ANAP, très peu de lois ont été adoptées et pratiquement aucune depuis la constitution de la nouvelle coalition REFAH-DYP. Ce qui a eu notamment des conséquences sur l'approfondissement du processus de démocratisation engagé au cours de l'année 1995. 2. La situation en Mer Egée Depuis les événements du début de l'année 1996 concernant les îlots d'Imia en Mer Egée, la tension reste encore vive dans la région. De fait, bien que les Gouvernements des deux pays se soient efforcés de contrôler la situation et d'éviter qu'elle ne dégénère en incidents plus graves, le problème continue de peser lourdement sur les relations entre la Grèce et la Turquie comme sur les relations entre celle-ci et l'UE. La Présidence italienne de l'UE, au cours du premier semestre de 1996, s'est efforcée de rapprocher les points de vue et de rétablir les conditions propices à la tenue d'un Conseil d'Association UE-Turquie fructueux. Ces efforts ont été repris par la Présidence irlandaise. Le Conseil Affaires générales du 15 juillet a notamment adopté une déclaration de principe dans laquelle il rappelait que les relations entre l'UE et le Turquie devaient "se fonder sur le respect des lois et accords internationaux, des pratiques internationales pertinentes et de la souveraineté et de l'intégrité territoriale des Etats membres et de la Turquie ". Le Conseil appelait également à "éviter toute action susceptible d'accroître la tension et notamment l'usage ou la menace de l'usage de la force ". Il soulignait que les "différends portant sur des revendications territoriales comme celui des îlots d'Imia devraient être soumis à la Cour Internationale de Justice ". La Turquie n'a jusqu'ici pas fait connaître sa position quant aux principes énoncés dans cette déclaration. 3. Chypre Le contexte politique qu'a traversé la Turquie depuis 1996 et la tension en Mer Egée, n'ont malheureusement pas été favorables à un dialogue entre l'UE et la Turquie de nature à faire progresser la recherche d'un règlement global de la question chypriote. 11 faut cependant relever que la Turquie a accepté de coopérer avec les envoyés successifs des deux Présidences pour la question de Chypre (MM. Di Roberto et Heaslip). Les violences déplorables intervenues en août 1996 à Chypre ont lourdement aggravé la tension dans l'île et ont clairement pour objectif d'essayer de convaincre l'opinion internationale que la cohabitation des deux communautés chypriote-grecque et chypriote- turque au sein d'un même Etat fédéral serait dangereuse pour la sécurité des populations concernées. La Commission comme la Présidence a clairement condamné ces incidents. Elle considère que ces incidents ne sont pas de nature à remettre en cause la recherche d'un règlement global conforme aux résolutions des Nations Unies, ni la décision politique de l'Union d'engager des négociations d'adhésion six mois après la conclusion de la CIG. Elle se joint à l'appel de la Présidence de l'Union qui engage instamment les deux communautés à éviter de nouveaux affrontements et à coopérer pleinement avec l'UNFICYP en vue de désamorcer les tensions. V. SITUATION DES DROITS DE L'HOMME la mesure où ces Dans le rapport adressé au Parlement en 1995, la Commission soulignait, par rapport à un tableau général très préoccupant de la situation des droits de l'homme, l'intérêt des réformes entreprises au cours de l'année 1995 dans réformes engageaient la Turquie dans une direction encourageante. La Turquie avait en effet entrepris une réforme constitutionnelle, la première engagée depuis longtemps par un gouvernement civil, réforme qui avait pour ambition d'ouvrir plus largement l'espace politique et d'assurer de meilleures conditions de fonctionnement de la vie politique. En outre, quoique maintenu dans la législation, l'article 8 de la loi anti-terreur avait été révisé dans un sens plus libéral élargissant ainsi la liberté d'expression. Dans le mois qui avait suivi l'amendement, 142 détenus condamnés au titre de cet article avaient été libérés. Par la suite, ne nombreux dossiers ont été réexaminés;, en conséquence de quoi, 269 détenus ont été libérés, 1. 408 condamnations ont été réduites, 4 peines de prison transformées en amende. Suites des réformes engagées en 1995 Du fait de la situation politique générale, le processus de réformes démocratiques n'a pas été poursuivi au cours de F année 1996. Les réformes constitutionnelles n'ont pas été traduites dans la législation turque. L'article 8, même réformé, a continué à fonder des poursuites pour délit d'opinion : parmi celles-ci, celle concernant l'écrivain Yasar Kemal (également poursuivi au titre de l'article 312 du code pénal), celle d'un éditeur, M. Ozcan Sapan, et d'un ancien Député DEP, M. Sakik. En outre, la révision de certains procès sur la base du nouvel article 8, comme celui de Mehdi Zana, risque de renvoyer en prison certains de ceux qui avaient bénéficié d'une mesure de mise en liberté. Les poursuites au titre de l'article 8 sont moins nombreuses qu'auparavant et que les peines encourues sont moins graves. Il reste néanmoins que ces poursuites peuvent difficilement être considérées autrement que des poursuites pour délit d'opinion. On note également que d'autres articles du code pénal (art. 168 et 312 notamment) continuent à fonder le même type de poursuites, ce qui jette un doute sur la nouvelle direction engagée par la réforme de l'article 8. Violations des droits de l'homme La situation politique en Turquie n'a pas non plus permis de poursuivre avec la détermination nécessaire l'action contre la pratique de la torture et des mauvais traitements, des disparitions, ni contre les exécutions extrajudiciaires. Au cours d'un débat public au sein du Parlement turc le 28 février 1996, le Ministre de la Justice du Gouvernement précédent (M. Firuz Cilingiroglu) avait reconnu que la torture était une pratique répandue, en particulier pendant les périodes de garde à vue (custody) où la personne détenue ne bénéficiait pas de la protection juridique nécessaire. Les poursuites sont de plus en plus systématiquement engagées contre les coupables de tels actes. Le Ministre citait un nombre de 252 personnes poursuivies en 1993, 224 en 1994. Le Haut Conseil pour les Droits de l'Homme qui avait été instauré en septembre 1993 avait recommandé, fin 1994, un certain nombres de réformes en vue de mettre un terme à ces pratiques, notamment la réduction à 4 jours de la durée maximale de la garde à vue (qui est de 15 jours dans le cadre de la loi anti-terroriste et de 30 jours au titre de l'état d'urgence), ainsi que la possibilité pour tous les détenus de consulter un avocat. Ces propositions n'ont pas à ce jour été mises en oeuvre, bien que certains responsables politiques aient relayé cette proposition dans des déclarations publiques Dans les cas les plus troublants qui ont frappé l'opinion publique, notamment le meurtre au cours de sa détention dans un commissariat d'Istanbul du journaliste Metin Goktepe, dont le corps a été retrouvé à quelques centaines de mètres du commissariat, de même que dans les cas avéré de torture exercée à {'encontre d'adolescents à Manisa (arrêtés pour leur appartenance présumée au parti de la gauche révolutionnaire DHKP/C et participation à certaines de ses opérations), le Gouvernement a engagé des poursuites contre les responsables, y compris à un niveau élevé. Après le meurtre de M. Goktepe, Î4 officiers de police, le Chef de la sécurité et 3 commissaires ont été suspendus de leur fonction et des poursuites sont engagées contre 49 officiers de police. De même l'affaire de Manisa a conduit 10 officiers de police devant la Cour. Leur procès devrait reprendre le 6 novembre 1996. Les jugements pour ces affaires sont attendus. La situation des droits de l'homme en Turquie a fait l'objet de débats lors de la 52ème session de la Commission des droits de l'homme des Nations Unies. La pratique de la torture a été mentionnée dans le discours de la Présidence de l'UE en même temps que la situation dans le Sud-Est de la Turquie, les exécutions extrajudiciaires, les disparitions forcées. La situation dans les prisons Les grèves de la faim dans les prisons d'Istanbul ont à nouveau attiré l'attention sur les conditions de détention dans les prisons turques. Le Gouvernement turc a eu à y affronter non pas une révolte spontanée de prisonniers mais une action soigneusement planifiée et conduite avec détermination par des militants révolutionnaires. Une solution est intervenue après plus de 60 jours de grève de la faim entraînant la mort de 12 prisonniers. La médiation à laquelle ont participé des personnalités de la société civile et des représentants d'ONG a permis de dégager une solution humanitaire à ce problème dont on peut cependant regretter qu'il n'ait pas pu être résolu avant la perte de tant de vies humaines. La Commission était intervenue par lettre du Commissaire van den Broek à Mme Ciller pour qu'une solution humanitaire intervienne. Elle note également que la Turquie a accepté que la situation dans ses prisons fasse l'objet d'un examen par le Comité pour la prévention de la torture du Conseil de l'Europe. Une mission de ce Comité s'est rendue en Turquie vers la mi-septembre La Commission suivra les développements dans ce domaine. L'état d'urgence dans les provinces du Sud-Est La plate-forme gouvernementale présentée le 3 juillet 1996 au Parlement turc indiquait que l'état d'urgence serait levé et que le système de garde villageoise serait réexaminé. Cet engagement n'a pas encore été suivi d'effets. Pressions sur les Organisations Non Gouvernementales De nombreuses ONG turques soupçonnées de militer pour la cause kurde ont été l'objet de pressions de diverse nature, notamment l'Association des droits de l'homme, la Fondation des droits de l'homme et la Turkish Medical Doctors Association (TMDA). Ceci s'est traduit notamment par l'arrestation puis la libération récente du Président de l'Association des droits de l'homme (M. Akin Birdal), l'engagement de poursuites judiciaires contre les responsables du centre de réhabilitation des victimes de la torture à Adana, l'arrestation et la condamnation du Président de la section de Diyarbakir de la TMDA. Procès des membres du parti Hadep La Commission suivra attentivement le procès qui devrait s'ouvrir prochainement devant la Cour de Sûreté de l'Etat d'Ankara de 41 personnes, pour la plupart responsables du parti Hadep pro-kurde. Deux des personnes poursuivies risquent la peine de mort sur la base de l'article 128 du code pénal. Le procès a commencé le 25 septembre en présence de nombreux observateurs internationaux. Les audiences ont été ajournées au 23 octobre 1996. La Commission suivra attentivement le déroulement de ce procès. Programmes financés par la Commission Européenne Depuis plusieurs années, dans le cadre d'un crédit annuel de 500. 000 écus sur une ligne budgétaire spécifique à la Turquie, la Commission soutient les Organisations Non Gouvernementales turques et associations professionnelles qui promeuvent le respect des droits de l'homme. Au titre de l'année 1995, l'association pour les droits de l'homme (HRA) a reçu une subvention pour un projet de sensibilisation des enseignants à la question des droits de l'homme. La Commission subventionne également la Fondation pour les Droits de l'Homme (HRFT) qui produit et diffuse une documentation régulière sur la situation des droits de l'homme en Turquie. De nombreuses autres organisations de juristes (Contemporary Jurist Association, Foundation for Legal Studies, Izmir Bar Association), de médecins (Turkish Medical Association), ainsi qu'une Association pour le droit des femmes (Women's solidarity Foundation) ont reçu des subventions pour différents projets visant à promouvoir les droits de l'homme. A noter que l'appui Je la Commission à l'Association pour les Droits de l'Homme a fait l'objet de démarches de la part du Gouvernement turc auprès de la Commission. La Commission a cependant poursuivi sa coopération avec l'Association. De manière générale, la Commission accorde son appui aux ONG concernées sur la seule base de l'intérêt des projets qui lui sont proposés. CONCLUSIONS Après les dernières élections en Turquie, les progrès dans le travail législatif concernant le renforcement de la démocratie et des droits de l'homme ont cessé dans la même mesure qu'ont été pratiquement interrompus les travaux législatifs et réglementaires dans beaucoup d'autres domaines. Les atteintes aux droits de l'homme par les services de sécurité sont de plus en plus critiquées en Turquie, comme en témoignent les débats dans la presse et au Parlement turc. La Commission est convaincue qu'une action décisive du Gouvernement et du Parlement turc pour renforcer les libertés individuelles et le respect des droits fondamentaux est essentielle à la fois pour répondre aux préoccupations de l'opinion turque et internationale et pour donner une preuve tangible de la volonté de la Turquie de contribuer au renforcement de ses relations avec l'Union européenne. Pour sa part, l'Union européenne tient compte de ces avancées dans la conduite de ses relations avec la Turquie. Les autorités turques soulignent que leur pays est confronté, dans une période particulièrement tendue de sa vie politique, à un mouvement terroriste, le PKK, dont l'action a provoqué de très nombreuses victimes, qui remet en cause l'intégrité territoriale du pays et dont les connections criminelles (trafic de drogue, blanchiment d'argent, racket, etc:) sont établies. L'activité du PKK est d'ailleurs combattue dans plusieurs Etats-membres (opérations policières conduites conjointement en Belgique, Pays-Bas, UK, Allemagne, interdiction du PKK en Allemagne et en France etc. ). La Commission est consciente de cette situation mais est néanmoins convaincue que la lutte contre ce mouvement doit se conduire dans le respect des valeurs fondamentales de la démocratie et des droits de l'homme et ne doit pas être un obstacle à la reconnaissance, dans le respect de l'unité et de l'intégrité de la Turquie, des droits, notamment culturels, des citoyens turcs d'origine kurde. L'année 1996 a été marquée par l'entrée en vigueur et le fonctionnement satisfaisant de l'Union douanière mais aussi par les conséquences des élections législatives de fin 1995 en Turquie et par la tension en Mer Egée et à Chypre. La Commission souligne la nécessité de poursuivre la politique initiée le 6 mars 1995 concernant les relations avec la Turquie et l'adhésion de Chypre. La Turquie l'Union demeure un partenaire de toute première importance avec lequel douanière a renforcé les liens d'interdépendance. Elle reste également un partenaire politique et stratégique majeur dans une région dont les événements récents ont confirmé la vulnérabilité. L'objectif de réduire durablement la tension en Mer Egée conformément aux principes du droit international et celui de parvenir à un règlement juste et durable de la question de Chypre implique que l'Union européenne s'attache à garder ouvertes, malgré les difficultés actuelles, toutes les voies de dialogue et de coopération possibles avec la Turquie. 10 ISSN 0254-1491 COM(96) 491 final DOCUMENTS FR 11 02 N° de catalogue : CB-CO-96-509-FR-C ISBN 92-78-10125-7 Office des publications officielles des Communautés européennes L-2985 Luxembourg