eurovoc_concepts:
EU relations
Türkiye
customs union
financial cooperation
free-trade agreement

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 30. 10. 1996 KOM(96)491 endelig udg. RAPPORT OM UDVIKLINGEN I FORBINDELSERNE MED TYRKIET SIDEN TOLDUNIONENS IKRAFTTRÆDEN (forelagt af Kommissionen) h' :t P \H V •te:' m •'ir f4Vst t a, | s RAPPORT OM UDVIKLINGEN I FORBINDELSERNE MED TYRKIET SIDEN TOLDUNIONENS IKRAFTTRÆDEN INDLEDNING - OPFØLGNING AF KOMMISSIONENS FORPLIGTELSE Kommissionen forpligtede sig til at udsende denne beretning i efteråret 1995 under Europa-Parlamentets debat om den samstemmende udtalelse om toldunionen mellem Tyrkiet og EF. Som nævnt i forpligtelsen er der tale om en "årsberetning om toldunionens iværksættelse herunder og politiske samt om de økonomiske demokratiseringsprocessen og menneskerettighederne i Tyrkiet". aspekter, TOLDUNIONENS FUNKTION Efter positiv afstemning i Europa-Parlamentet trådte toldunionen i kraft den 31. december 1995 og opfyldte således de frister, der er fastsat i tillægsprotokollen til associeringsaftalen mellem EF og Tyrkiet fra 1964. Siden har toldunionen som helhed fungeret tilfredsstillende og i overensstemmelse med Associeringsrådets afgørelser 1/95 og 2/95. Told og afgifter med tilsvarende virkning samt alle kvantitative restriktioner er blevet afviklet (dog undtagen en tyrkisk restriktion på til Fællesskabet). Tekstilaftalerne om frivillige eksporten af rå bomuld begrænsninger, som de tyrkiske eksportører anvendte i samhandelen med Fællesskabet, er til gengæld blevet afskaffet. I industrisektoren findes der således på nuværende tidspunkt ikke længere kvantitative restriktioner og import- eller eksporttold i samhandelen med Tyrkiet. Aftalen om toldunionen er i øvrigt blevet suppleret med en frihandelsaftale undertegnet i juli 1996 for varer, der er omfattet af EKSF-traktaten. Fællesskabet og Tyrkiet har i fællesskab underrettet WTO om de to tekster (toldunion og EKSF). Desuden fortsætter forhandlingerne i overensstemmelse med de forpligtelser, parterne er gået ind på, med henblik på udveksling af gensidigt fordelagtige indrømmelser for landbrugsprodukter. Hvad angår toldunionens funktion, har de to parter ligeledes forpligtet sig til at sikre den på den mest tilfredsstillende måde. Alle planlagte institutionelle ordninger: oprettelse af et blandet udvalg for toldunionen og tyrkiske eksperters deltagelse i visse tekniske udvalg er blevet fastlagt. Udvalget for Toldunionen er trådt sammen flere gange og er i det store hele nået frem til tilfredsstillende løsninger på de forskellige problemer. Problemerne opstår almindeligvis i forbindelse med den aktuelle overgangsperiode, hvor Tyrkiet ganske vist har vedtaget den fælles toldtarif, men endnu ikke indgået handelsaftaler, som kan sammenlignes med EU's aftaler med Østlandene og Middelhavslandene, og heller ikke vedtaget Fællesskabet generelle præferenceordning. Derfor opstår der visse situationer, hvor importørerne fra EU kan have forsyningskilder til nultold for et / givet produkt, medens deres tyrkiske kollegaer må anvende den fælles toldtarif. Disse problemer vil forsvinde, efterhånden som Tyrkiet vedtager hele Fællesskabets præferencepolitik. Landet har 5 år til det. Der er undertegnet en frihandelsaftale med Israel og paraferet en med Ungarn; desuden skulle en aftale med Rumænien følge snarest. Der er forhandlinger i gang om flere andre aftaler med andre lande i Centraleuropa (Tjekkiet, Slovakiet, Polen, Bulgarien), og de første kontakter har rundet sted med Litauen. Tyrkiet har også overholdt iværksætte en udenrigshandelspolitik i tekstilsektoren, som stort set svarer til den, EU anvender. forpligtelser til at sine I forbindelse med Associeringsrådets møde den 30. oktober 1995 kunne Kommissionen notere, at Tyrkiet havde vedtaget det væsentligste af den nødvendige lovgivning for toldunionens korrekte funktion, men også, at der stadig var en række foranstaltninger, som den tyrkiske regering eller det tyrkiske parlament skulle træffe, f. eks. til oprettelse af en myndighed til at føre kontrol med, at konkurrencelovgivningen overholdes eller at det tyrkiske parlament vedtager en ny toldkodeks tilpasset EU's toldkodeks. Disse foranstaltninger skulle have været truffet, inden toldunionen trådte i kraft. Men det har endnu ikke været muligt på grund af den politiske situation i landet. Disse mangler udgør dog ikke en hindring for toldunionens korrekte funktion og er i øvrigt til større skade for tyrkiske erhvervsfolk end for erhvervsfolk fra EU, men Kommissionen beklager situationen. Hvad angår toldunionens økonomiske virkninger, har Kommissionen ligesom de tyrkiske myndigheder endnu ikke tilstrækkelige statistiske oplysninger til rådighed over samhandelen til at kunne fremlægge en underbygget vurdering. Imidlertid tyder de første spredte oplysninger (nogle måneder, nogle europæiske lande) i almindelighed på, at der var en stærk stigning i EU's eksport til Tyrkiet i begyndelsen af 1996 og en mindre stigning i Tyrkiets eksport til landene i EU. Visse EU-lande som Italien, Frankrig, UK og Danmark har øget deres eksport over 50% sammenlignet med samme perioder i 1995. De tyrkiske tjenester anslår det tyrkiske handelsunderskud til 10 mia. US$ for de første 6 måneder af 1996 sammenlignet med 13,2 mia. US$ for hele 1996. Det vil dog være alt for tidligt at fastslå, at denne udvikling alene skulle skyldes virkningerne af toldunionen. Overophedningen af den tyrkiske økonomi i begyndelsen af 1996 er sikkert grunden til en god del af stigningen i den tyrkiske import, sådan som det i øvrigt kunne konstateres i forbindelse med en lignende cyklus i 1993. Samtidig er det for øjeblikket vanskeligt at fastslå, om den konstaterede stigning i Tyrkiets eksport skyldes afviklingen af Fællesskabets tekstilpolitik over for Tyrkiet. H. ANDRE ASPEKTER VED IVÆRKSÆTTELSEN AF AFGØRELSEN FRA 6. MARTS 1995 Afgørelsen fra 6. marts 1995 om Tyrkiet omfattede ikke blot de handelsmæssige aspekter (toldunion, EKSF, landbrug), men også et afsnit om finansielt samarbejde, intensivering af den politiske dialog og udvikling af samarbejdet på en lang række områder. Inden for hvert af disse afsnit er situationen følgende: Finansielt samarbejde: EU's forpligtelser over for Tyrkiet omfattede: en særlig bevilling på 375 mio. ECU i budgetstøtte i henhold til toldunionen, en lånebevilling fra EIB på højst 750 mio. ECU af Bankens egne midler. Fællesskabet havde desuden af samarbejdspolitikken vedrørende Middelhavslandene (hvis omfang og større retningslinjer senere blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Cannes), både i forbindelse med budgetafsnittet (MEDA-bevilling) og afsnittet om EIB-lån. lade Tyrkiet drage forpligtet fordel sig til at Hvad angår den særlig budgetstøtte vedrørende toldunionen til 375 mio. ECU, har Rådet endnu ikke vedtaget udkastet til finansieringsforordning. Rådet nåede ultimo 1995 frem til politisk enighed om teksten til en forordning, som Parlamentet godkendte med visse ændringer, samtidig med at det godkendte toldunionen. Efter hændelserne omkring øen Imia i januar 1996 har Rådet ikke kunnet samle den nødvendige enstemmighed til at vedtage teksten formelt. Af samme grund har EIB ikke været i stand til at gennemføre Rådets opfordring til Banken ultimo 1995 om at yde Tyrkiet lån på op til 750 mio. ECU. i deltagelse i henhold i henhold angår Tyrkiets samarbejdspolitikken med Hvad Middelhavslandene, nævnes Tyrkiet som modtager af den MEDA- finansforordning, som Rådet vedtog i juli. Den finansielle støtte, Tyrkiet skal modtage til denne bevilling, er omfattet af et indikativprogram, der er indgået mellem Kommissionen og Tyrkiet og forelagt medlemsstaterne til forordningen. I medfør af forordningen har Kommissionen undersøgt flere samarbejdsprojekter, og der vil kunne træffes afgørelse om visse af disse inden udgangen af 1996 i overensstemmelse med de vedtagne procedurer i MEDA-forordningen. Formålet med projekterne er i det store hele at gøre det lettere at gennemføre toldunionen og hjælpe små og mellemstore virksomheder i Tyrkiet til at tage konkurrencen op i Europa. I samme forbindelse vil man udbygge Jean-Monnet-programmet for stipendier til tyrkiske studerende, som ønsker at fuldføre deres studier ved europæiske universiteter. Desuden er flere samarbejdsprojekter med sociale formål under forberedelse, herunder projekter sammen med tyrkiske NGO'er. Fællesskabet har forpligtet sig til at yde makro-økonomisk støtte på visse (bl. a. betingelser. Disse betingelser er hidtil konstatering af visse vanskeligheder på betalingsbalancen, eksistensen af et program med Valutafonden). ikke blevet opfyldt Politisk dialog: Siden toldunionens iværksættelse er der taget mange kontakter på forskellige niveauer mellem EU og Tyrkiet. Først blev premierminister Tansu Ciller, siden premierminister Yilmaz inviteret i anledning af Det Europæiske Råds møder i henholdsvis Madrid og Firenze. Premierminister Yilmaz aflagde Europa-Kommissionens formand besøg i juni 1996. Den Blandede Parlamentariske Kommission trådte sammen i Ankara i juni 1996. Der er ligeledes afholdt to møder mellem troikaens politiske direktører. Det er også vigtigt at understrege Tyrkiets rolle i arbejdet omkring Euro-Middelhavskonferencen i Barcelona, hvor der var anledning til mange multilaterale møder, både mellem ministre og administrationerne. Men på grund af begivenhederne i Ægærhavet har det ikke siden været muligt at kalde Associeringsrådet EF-Tyrkiet sammen og organisere ministermøder som fastsat i Associeringsrådets afgørelser fra 1995 mellem europæiske og tyrkiske ansvarshavende fra forskellige sektorer, der har noget at gøre med toldunionens funktion: handel, indre marked, transport osv. Udvikling af samarbejdet: På grund af mangelen på disponible finansielle midler (MEDA- forordningen blev først vedtaget i juli) har afgørelse 1/95 om udvikling af samarbejdet ikke fået nogen virkninger. Kommissionen har dog sendt Rådet og Europa-Parlamentet et forslag, hvorefter Tyrkiet skal indgå i programmerne for udveksling af unge og kulturel udvikling (Leonardo, Sokrates og Unge i Europa). Disse forslag ligger i øjeblikket til behandling i Europa-Parlamentet. ffl. DEN ØKONOMISKE SITUATION I TYRKIET Positive elementer i den økonomiske situation er selve væksten, som efter et tilbageslag i 1994, var på over 7% om året i 1995 og 8% i første kvartal 1996. Både den indenlandske efterspørgsel og eksporten, særlig til landene i Central- og Østeuropa og det tidligere Sovjetunionen, har været meget dynamisk og betød en stigning i BNP i denne periode. En anden positiv faktor er stabiliteten i de pengeforsendelser, som tyrkiske arbejdere i udlandet sender hjem (3 mia. dollars), og stigningen turisme. Valutabeholdningerne er blevet i indtægterne fra genopbygget på et højt niveau (over 15 mia. dollars). Den største kilde til bekymring på området er makro-økonomisk stabilitet, specielt det voksende underskud på budgettet og den stigende realrente. Prognoserne vedrørende underskuddet på den løbende balance er også meget pessimistiske, fordi stigningen i handelsunderskuddet skulle været nået op på 10 mia. dollars for foruroligende aspekt er i 1996. Det mest de budgetunderskuddet som blev holdt under kontrol takket været stand-by-aftalen med Valutafonden (6,6 % i 1995), men som efterhånden som valget nærmede sig seks måneder første i december 1995 igen begyndte at løbe løbsk. Siden det sidste valg har Tyrkiet ikke haft klare retningslinjer for den makro-økonomiske politik. Det er tydeligt, at det ikke er muligt at nå det mål den første koalitionsregering opstillede: et underskud svarende til 7,7 % af BNP. Det ville kræve drastiske foranstaltninger med hensyn til skat, social sikkerhed og privatiseringer. Så mange foranstaltninger er der ikke indgået forpligtelser for til dato. Tværtimod har virkningerne af de første beslutninger truffet af Erbakan/Ciller-koalitionen (50% forhøjelse af tjenestemændenes lønninger og pensioner, 101% forhøjelse af mindstelønnen, forskellige foranstaltninger til fordel for landbrugerne) - hvad der end har været deres politiske og sociale berettigelse - automatisk betydet en alvorlig forøgelse af det offentlige underskud, også når man tager de foranstaltninger, som regeringen gav meddelelse om i juli og september, i betragtning. Det er foranstaltninger, der ikke tager sigte på bedre kontrol med de offentlige udgifter. Det vil således være meget vanskeligt at forvalte den interne gæld med en rentebyrde, som vil kunne nå op på 10% af BNP henimod årets udgang. En mission fra Den Internationale Valutafond haj for nylig været på et nyt besøg i Tyrkiet. Uden interne stabiliseringsforanstaltninger vil de tyrkiske myndigheder måske træffe foranstaltninger til at bremse importen for hurtigt for at få rettet op på udenrigsøkonomien. Mere grundlæggende bringer den makro-økonomiske forværring igen de fordele i fare, som Tyrkiet med rette kan forvente af Toldunionen i økonomisk henseende. Det vigtigste er, at Tyrkiet takket været Toldunionen har mulighed for at fremskynde moderniseringen af industrien og opnå specialiseringer med stærk værditilførsel i den internationale arbejdsopdeling. En sådan udvikling forudsætter, at Tyrkiet både kan mobilisere egne menneskelige og finansielle ressourcer og importere teknologier og know-how, bl. a. i form af udenlandske investeringer. Men skønt de udenlandske investeringer steg stærkt i Tyrkiet i løbet af 1995 i perspektivet af Toldunionen lader det nu til, at tendensen er gået i sig selv igen. Derfor er det efter Kommissionens opfattelse absolut nødvendigt at gøre hurtige fremskridt inden for makroøkonomisk stabilisering og strukturtilpasning, således at Toldunionen kan fungere korrekt, og Tyrkiet kan dække sine grundlæggende interesser i denne union. IV. DEN POLITISKE SITUATION 1. Indenrigspolitik Det sidste valg, som blev udskrevet få dage efter Europa-Parlamentets godkendelse af Toldunionen, var kendetegnet ved en almindelig valgkampagne og almindelig afvikling af valghandlingerne. Der var en massiv valgdeltagelse (85% af de indskrevne). Det islamiske parti Refah bekræftede sin succes fra kommunevalgene i 1993 og gik 3 points frem med 21,5 % af stemmerne og fik således flest stemmer. Tansu Cillers parti (DYP) og Yilmaz' parti (ANAP) fik et lignende antal stemmer, omkring 20%, men uden at vælgerne klart tog stilling. Venstrepartierne fik som helhed langt færre stemmer end forventet, og endelig kom det pro-kurdiske parti Hadep med ca. 3% af stemmerne slet ikke over stemmegrænsen til at kunne blive repræsenteret i Parlamentet. I marts 1996 dannede DYP og ANAP en koalition med støtte fra det socialdemokratiske parti ledet af Btilent Ecevit. Selv om koalitionen havde tilstrækkelig støtte i parlamentet, kunne den ikke holde til rivaliseringen mellem lederne. Efter en måneds regeringskrise kom en ny koalition mellem Necmettin Erbakans parti Refah og DYP til magten i juni 1996 med Erbakan som premierminister og Tansu Ciller som vicepremierminister og udenrigsminister. I regeringens valgprogram forpligtede de to partier sig til fortsat at følge de større retningslinjer i Tyrkiets udenrigspolitik (medlemskab af Nato, forbindelser til EU og særlig Toldunionen med EU). De forpligtede sig også til at fortsætte med at udvikle demokratiet og forbedre menneskerettighedssituationen. Man overvejer bl. a. at ophæve undtagelsestilstanden i det sydøstlige Tyrkiet. Et af de mere problematiske aspekter i den politiske situation i Tyrkiet - allerede nævnt hvad angår den økonomiske situation - er manglen på initiativer fra regeringens side og næsten ophør af lovgivningsarbejdet i parlamentet. I hele perioden med koalitionen mellem DYP og ANAP blev der vedtaget meget fa love og næsten ingen siden etableringen af den nye koalition Refah-DYP. Det har især haft konsekvenser for uddybningen af den demokratiseringsproces, der indledtes i 1995. 2. Situationen i Ægærhavet Siden hændelserne i begyndelsen af 1996 vedrørende øen Imia i Ægærhavet er spændingen fortsat stor i området. Selv om regeringerne fra de to lande har forsøgt at få situationen under kontrol og undgå, at den ikke udarter sig til noget alvorligere, tynger problemet fortsat stærkt i forbindelserne mellem Grækenland og Tyrkiet og i forbindelserne mellem Tyrkiet og EU. EU's italienske formandskab gjorde i første halvdel af 1996 forsøg på at tilnærme parternes synspunkter og forsøgte at skabe et gunstigt klima til et frugtbart møde i Associeringsrådet EU-Tyrkiet. Det irske formandskab overtog disse bestræbelser. Rådet (generelle anliggender) vedtog den 15. juli en principerklæring, hvori det nævnte, at forbindelserne mellem EU og Tyrkiet "skal være baseret på efterlevelse af princippet om overholdelse af folkeretten og internationale aftaler, relevant international praksis samt medlemsstaternes og Tyrkiets suverænitet og territoriale integritet". Rådet nævnte også, at "parterne burde undgå enhver handling, som kan øge spændingerne, især magtanvendelse eller trusler herom". Det understregede at "de tvister, der er opstået på grund af territoriale krav som f. eks. Imia- spørgsmålet bør forelægges for Den Internationale Domstol". Tyrkiet har hidtil ikke tilkendegivet sin stillingtagen til principperne i denne erklæring. 3. Cypern Den politiske kontekst i Tyrkiet siden 1996 og spændingerne i Ægærhavet har desværre ikke været gunstige for en dialog mellem EU og Tyrkiet, som kan skabe fremskridt i bestræbelserne for at finde en global løsning på det cypriotiske problem. Det må dog nævnes, at Tyrkiet er gået ind på at samarbejde med de to formandskabers udsendte i Cypern-spørgsmålet (Di Roberto og Heaslip). Den beklagelige vold på Cypern i august 1996 har alvorligt forværret spændingen på øen og klart haft til formål at søge at overbevise den internationale offentlighed om, at naboskabsforbindelser mellem det græsk-cypriotiske og det tyrkisk cypriotiske samfund i en og samme forbundsstat ville være farlige for de berørte befolkningers sikkerhed. Både Kommissionen og formandskabet har klart fordømt disse hændelser. Disse hændelser må ikke skade forsøgene på at finde en global løsning, som svarer til FN's resolutioner, og heller ikke EU's politiske beslutning om at regeringskonferencen er afsluttet. Kommissionen tilslutter sig EU-formandskabets appel om, at de to samfund skal forpligte sig til at undgå nye sammenstød og samarbejde med UNFICYP om at mindske spændingen. tiltrædelsesforhandlinger seks måneder, indlede efter at V. MENNESKERETTIGHEDSSrrUATIONEN I rapporten til Parlamentet i 1995 understregede Kommissionen i forhold til en meget foruroligende oversigt over menneskerettighedssituationen betydningen af de reformer, der blev iværksat i løbet af 1995, eftersom disse reformer forpligtede Tyrkiet i en positiv retning. Tyrkiet havde faktisk indledt en reform af konstitutionen, den første i lang tid foretaget af en civil regering, en reform som havde til formål at gøre det politiske område større og sikre bedre vilkår for det politiske liv. Desuden var artikel 8 i antiterroristloven blevet ændret i en mere liberal retning i retning af større udtryksfrihed, men var dog stadig med i loven. I den måned, der fulgte efter ændringen, blev 142, som var dømt efter denne artikel, løsladt. Siden er mange sager blevet genoptaget; og som følge heraf er 269 fanger blevet løsladt, 1 408 domme er blevet nedsat, og 4 fængselsdomme ændret til bødestraffe. Opfølgning af de reformer, der iværksattes i 1995 Den generelle politiske situation har betydet, at den demokratiske reformproces ikke er blevet fortsat i 1996. Konstitutionsreformerne er ikke blevet omsat i den tyrkiske lovgivning. Selv ændret ligger artikel 8 stadig til grund for retsforfølgelse af systemkritikere; blandt disse finder man forfatteren Yasar Kemal (også anklaget i henhold til artikel 312 i straffeloven), en udgiver Ozcan Sapan og en tidligere DEP-deputeret Sakik. Desuden er der med genoptagelsen af visse processer på grundlag af den nye artikel 8, som processen vedrørende Mehdi Zana, fare for, at nogle af deløsladte igen vil blive fængslet. Retsforfølgelserne i henhold til artikel 8 er mindre talrige end tidligere og straffene mindre hårde. Men de kan dog vanskeligt anskues på anden måde end at der bliver rejst sag mod folk, som giver udtryk for anden mening. Det bemærkes ligeledes, at andre artikler i straffeloven (særlig artikel 168 og 312) fortsat danner grundlag for at rejse sag i samme type tilfælde, hvilket igen sår tvivl om den nye kurs efter reformen af artikel 8. Krænkelse af menneskerettighederne Den politiske situation i Tyrkiet har heller ikke givet mulighed for at fortsætte aktionerne mod tortur og dårlig behandling, forsvinden og henrettelser uden retssag med den nødvendige beslutsomhed. Under en offentlig debat i det tyrkiske parlament den 28. februar 1996 erkendte den tidligere justitsminister Firuz Cilingiroglu, at tortur var udbredt praksis, særlig i varetægtsperioden (custody), hvor den anholdte ikke nød den nødvendige juridiske beskyttelse. Der bliver i stadig højere grad systematisk rejst sag mod de skyldige i sådanne handlinger. Ministeren nævnte et tal på 252 i 1993 og 224 i 1994. Det Høje Råd for Menneskerettighederne, som blev oprettet i september 1993, anbefalede ultimo 1994 en række reformer med henblik på at bringe sådan praksis til ophør, specielt nedsættelse til fire dage som det længste tidsrum, hvor man kan holde folk i varetægt (det er 15 dage inden for rammerne af antiterroristloven og 30 dage i tilfælde af undtagelsestilstand) samt mulighed for, at alle anholdte kan konsultere en advokat. Forslagene er ikke sat i værk til dato, selv om flere ansvarlige politikere har omtalt dem i offentlige erklæringer. Regeringen har rejst sag mod de ansvarlige, også på højt niveau, i de mest foruroligende tilfælde, som har slået offentligheden, særlig mordet på journalisten Metin Goktepe, medens han var anholdt i et kommissariat i Istanbul, og hvor hans lig blev fundet nogle hundrede meter fra kommissariatet, og på samme måde i tilfælde, hvor der er konstateret tortur mod unge i Manisa (arresteret for formodet tilhørsforhold til det revolutionære venstreparti DHKP/C og deltagelse i visse af partiets aktioner). Efter mordet på Metin Goktepe er 14 politiofficerer, sikkerhedschefen og 3 kommissærer blevet suspenderet fra deres arbejde, og der er rejst sag mod 49 politiofficerer. På samme måde er 10 politiofficerer blevet indbragt for retten i Manisa-sagen. Deres proces genoptages den 6. november 1996. Der forventes domsafsigelse i disse sager. Menneskerettighedssituationen i Tyrkiet var genstand for debat på den 52. samling i FN's Menneskerettighedskommission. Praksis med tortur blev nævnt i EU- formandskabets tale samtidig med situationen i det sydøstlige Tyrkiet, vilkårlige henrettelser og de mange forsvundne. Situationen i de tyrkiske fængsler Sultestrejker i fængslerne i Istanbul har igen rettet opmærksomheden mod fangernes forhold i de tyrkiske fængsler. Den tyrkiske regering har måttet gribe ind over for ikke bare spontane oprør fra fangernes side, men omhyggeligt planlagte aktioner gennemført med stor beslutsomhed af militante revolutionære. Der blev fundet en løsning efter over 60 dages sultestrejke, hvor 12 fanger døde. Ved en mægling med deltagelse af flere kendte personer fra civilsamfundet og repræsentanter for NGO'erne nåede parterne frem til en humanitær løsning på problemet, men man må dog beklage, at det ikke var muligt at løse problemet inden tab af så mange menneskeliv. Kommissionen reagerede med et brev fra kommissær Hans van den Broek til Tansu Ciller med opfordring til at finde en humanitær løsning. I brevet nævnes desuden, at Tyrkiet har accepteret, at situationen i landets fængsler gøres til genstand for en undersøgelse af komitéen for forebyggelse mod tortur under Europa-Rådet. En mission fra denne komité aflagde besøg i Tyrkiet midt i september. Kommissionen vil følge udviklingen på området. Undtagelsestilstand i de sydøstlige provinser I regeringens valgprogram, der blev forelagt det tyrkiske parlament den 3. juli 1996, hed det, at undtagelsestilstanden ville blive ophævet og systemet med landsbyvagter taget op til ny undersøgelse. Dette engagement har endnu ikke haft virkninger. Pres på de ikke-statslige organisationer Flere tyrkiske NGO'er, der er mistænkt for at tale kurdernes sag, har været genstand for pres af forskellig art, især Menneskerettighedssammenslutningen, Menneskerettighedsfonden og de tyrkiske lægers sammenslutning (TMDA). Dette har bl. a. givet sig udslag i arrestationen og siden løsladelse for nylig af formanden for Menneskerettighedssammenslutningen Akin Birdal, retsforfølgelse af de i Adana, arrestation og ansvarlige for rehabiliteringscentret for torturofre domsafsigelse mod formanden for TMDA's afdeling i Diyarbakir. Processen mod medlemmerne af Hadep-partiet Kommissionen vil nøje for følge den proces, Statssikkerhedsretten i Ankara mod 41 personer, fortrinsvis ansvarlige i det pro- kurdiske Hadep-parti. To risikerer dødsstraf på grundlag af artikel 128 i straffeloven. Processen startede den 25. september i mange internationale observatørers tilstedeværelse. Retsmøderne er udsat til den 23. oktober 1996. Kommissionen vil følge udviklingen i processen med stor opmærksomhed. indledes snart som Programmer finansieret af Europa-Kommissionen Takket være en årlig bevilling på 500 000 ECU på en særlig budgetpost for Tyrkiet har Kommissionen i flere år ydet støtte til tyrkiske NGO'er og erhvervsorganisationer til at fremme menneskerettighederne. I 1995 modtog Menneskerettighedssammenslutningen et lån til et projekt til at øge lærernes forståelse af menneskerettighedsspørgsmål. Kommissionen støttede også skrifter om som Menneskerettighedsfonden, menneskerettighedssituationen i Tyrkiet. Mange andre organisationer af sagførere (moderne juristers sammenslutning, juridiske studier, Izmir advokaternes sammenslutning), læger (den tyrkiske lægeforening) og en forening for kvinders rettigheder (kvindernes solidaritetsfond) har modtaget lån til forskellige projekter, som skal fremme menneskerettighederne. Den tyrkiske regering gjorde til Menneskerettighedssammenslutningen. Men Kommissionen fortsætter samarbejdet fremstiller og distribuerer for Kommissionen om indsigelse over fonden støtten for med sammenslutningen. Som en regel yder Kommissionen støtte til de berørte NGO'er alene på grundlag af de enkelte fordele i de foreslåede projekter. Konklusioner 1. 2. 3. Efter det seneste valg i Tyrkiet er der ikke gjort fremskridt i lovgivningsarbejdet for at styrke demokratiet og menneskerettighederne og heller ikke i statuære og lovgivningsmæssige foranstaltninger på mange andre områder. Der er stigende kritik i Tyrkiet mod sikkerhedstjenesternes overtrædelser af disse rettigheder som det fremgår af debatter i pressen og det tyrkiske parlament. Kommissionen er overbevist om, at det er væsentligt, at den tyrkiske regering og det tyrkiske parlament hurtigt træffer foranstaltninger til at styrke den enkeltes frihed og respekten for de grundlæggende rettigheder for at imødekomme tyrkisk og international bekymring og således give et håndgribeligt bevis på, at Tyrkiet er rede til at tage skridt i retning af tættere bånd til EU. EU vil tage hensyn til sådanne skridt i udviklingen i sine forbindelser med Tyrkiet. De tyrkiske myndigheder påpeger, at landet befinder sig på et ganske specielt tidspunkt i sin politiske historie: en terroristbevægelse (PKK) med kriminelle forbindelser (narkotikahandel, pengevaskning, pengeafpresning) har krævet mange ofre og udfordret landets territoriale integritet. Der er taget skridt mod PKK i en række EU-lande (fælles politioperationer i Belgien, Nederlandene, UK og Tyskland, forbud mod PKK i Tyskland og Frankrig osv. ). Kommissionen er klar over situationen, men er ikke desto mindre overbevist om, at bekæmpelsen af terrorisme må gå via overholdelse af de grundlæggende værdier for demokratiet og menneskerettighederne. Foranstaltningerne mod terrorisme må ikke stå i vejen for anerkendelse af rettighederne, særlig de kulturelle, for tyrkiske borgere af kurdisk oprindelse, samtidig med at man stadig respekterer Tyrkiets enhed og integritet. 1996 har været præget af toldunionens ikrafttrædelse og tilfredsstillende funktion, men også af følgerne af lovgivningsvalget ultimo 1995 i Tyrkiet og af spændingerne i Ægærhavet og på Cypern. Disse hændelser sår ikke tvivl om betydningen af forbindelsen med Tyrkiet i EU's politik og heller ikke om nødvendigheden af at fortsætte den strategi, der indledtes den 6. marts 1995, som både omfattede forbindelserne med Tyrkiet og spørgsmålet om Cyperns tiltrædelse. Tyrkiet er fortsat en økonomisk partner af allerstørste betydning, og toldunionen har styrket forbindelserne af gensidige afhængighed med denne partner. Landet er også fortsat en vigtig politisk og strategisk partner i et område, hvis sårbarhed er blevet bekræftet af den seneste tids hændelser. Formålet er at nedbringe spændingerne i Ægærhavet varigt, og skal man nå frem til en retfærdig permanent løsning på Cypern-spørgsmålet, forudsætter det, at EU bestræber sig for at holde alle veje for dialog og samarbejde med Tyrkiet åbne trods de aktuelle vanskeligheder. 10 ISSN 0254-1459 KOM(96) 491 endelig udg. DOKUMENTER DA 11 02 Katalognummer : CB-CO-96-509-DA-C ISBN 92-78-10121-4 Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer L-2985 Luxembourg H


title: RÈGLEMENT (CE) N° 2076/96 DE LA COMMISSION du 30 octobre 1996 fixant le montant maximal de la restitution à l'exportation de sucre blanc pour la treizième adjudication partielle effectuée dans le cadre de l'adjudication permanente visée au règlement (CE) n° 1464/96

eurovoc_concepts:
award of contract
export refund
white sugar


title: ΚΑΝΟΝΙΣΜΟΣ (ΕΚ) αριθ. 2077/96 ΤΗΣ ΕΠΙΤΡΟΠΗΣ της 30ής Οκτωβρίου 1996 για τον καθορισμό των αντιπροσωπευτικών τιμών και των ποσών των πρόσθετων δασμών κατά την εισαγωγή μελάσσας στον τομέα της ζάχαρης

eurovoc_concepts:
CCT duties
import
molasses
representative price


title: Vorschlag für einen BESCHLUSS DES RATES über den Abschluß eines Protokolls über Fragen des Veterinärwesens zur Ergänzung des Abkommens in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra

eurovoc_concepts:
Andorra
EU law
agreement (EU)
protocol to an agreement
veterinary legislation

formats: html pdf pdfa1b print

text: KOMMISSION DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN Brüssel, den 30. 10. 1996 KOM(96) 537 cndg. 96/0262 (ACC) Vorschlag für einen BESCHLUSS DKS RATES über den Abschluß eines Protokolls über Fragen des Veterinärwesens zur Ergänzung des Abkommens in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra (von der Kommission vorgelegt) Begründung Der Rat hat die Kommission zur Einleitung von Verhandlungen mit dem Fürstentum Andorra über den Abschluß eines Protokolls über Fragen des in Luxemburg Veterinärwesens ermächtigt, das das am 28. Juni 1990 unterzeichnete Abkommen zwischen der EWG und Andorra ergänzt. Auf der Grundlage der Verhandlungsdirektiven des Rates wurde am 18. Juni 1996 ein Protokollentwurf paraphiert. Mit diesem Veterinärprotokoll soll sichergestellt werden, daß die traditionellen Handelsströme mit lebenden Tieren und Tierprodukten zwischen Andorra und der Europäischen Gemeinschaft im Einklang mit den Veterinärbestimmungen der Gemeinschaft abgewickelt werden. £ Vorschlag für einen Beschluss des Rates über den Abschluß eines Protokolls über Fragen des Veterinärwesens zur Ergänzung des Abkommens in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION - gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, insbesondere auf Artikel 113, auf Vorschlag der Kommission, nach Stellungnahme des Europäischen Parlaments, unterzeichnete Protokoll über Fragen des in der Erwägung, daß das am Veterinärwesens zur Ergänzung des Abkommens in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra genehmigt werden sollte - BESCHLIESST: Artikel 1 Das Protokoll über Fragen des Veterinärwesens zur Ergänzung des Abkommens in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra wird im Namen der Gemeinschaft genehmigt. Der Wortlaut des Protokolls ist diesem Beschluß beigefugt. Artikel 2 Der Präsident des Rates nimmt die in Artikel 4 des Protokolls vorgesehene Notifikation vor. Artikel 3 3 Dieser Beschluß wird im Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht. Er tritt am ersten Tag des Monats nach seiner Veröffentlichung in Kraft. Geschehen zu Brüssel, am Im Namen des Rates Der Präsident ERGÄNZUNGSPROTOKOLL ÜBER FRAGEN DES VETERINÄRWESENS ZUM ABKOMMEN IN FORM EINES BRIEFWECHSELS ZWISCHEN DER EUROPÄISCHEN WIRTSCHAFTSGEMEINSCHAFT UND DEM FÜRSTENTUM ANDORRA DAS FÜRSTENTUM ANDORRA UND DIE EUROPAISCHE GEMEINSCHAFT GESTÜTZT auf das am 28. Juni 1990 in Luxemburg unterzeichnete Abkommen in Form eines Briefwechsels zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra, IN DEM WUNSCH, die traditionellen Handelsströme zwischen Andorra und der Europäischen Gemeinschaft bei tierischen Erzeugnissen aufrechtzuerhalten, lebenden Tieren und IN ERWÄGUNG NACHSTEHENDER GRÜNDE: Zu diesem Zweck veterinärrechtlichen Vorschriften der Gemeinschaft abgewickelt wird. ist vorzusehen, daß dieser Handel unter Beachtung der Das Abkommen zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra ist daher zu ergänzen. SIND WIE FOLGT ÜBEREINGEKOMMEN : ARTIKEL 1 Das Fürstentum Andorra verpflichtet sich, die vcterinärrcchtlichen Vorschriften Gemeinschaft anzuwenden, insbesondere in den folgenden Bereichen: der l Maßnahmen zur Bekämpfung bzw. für die Meldung von Viehseuchen; II. Tiergesundheit: Handel und Vermarktung (Drittländer ausgenommen); m Maßnahmen zum Schutz der Tiergesundheit im Hinblick auf tierische Erzeugnisse (Drittländer ausgenommen); IV. Maßnahmen zum Schutz der öffentlichen Gesundheit: Regelungen für die Vermarktung (Drittländer ausgenommen); V. Hormone, Rückstände, BST, Zoonose, Tierabfalle, Fütterungsarzneimittel; VI. Einfuhren aus Drittländern; VII. Kontrollen, Kennzeichnung der Tiere, Amishilfe; VIII. Tierzucht (einschließlich der Bestimmungen für Drittländer); IX. Tierschutz; X. Institutionelle Fragen (betrifft hauptsächlich die Modalitäten für die Umsetzung der veterinärrechtlichen Vorschriften der Gemeinschaft in Landesrecht) ARTIKEL 2 Die Liste der von Andorra anzuwendenden vetcrinärrechtlichen Vorschriften der Gemeinschaft wird von dem mit Artikel 17 des Abkommens zwischen der Luropäisehen Wirtschaftsgemeinschaft und dem Fürstentum Andorra eingesetzten Gemischten Aussschuß festgelegt. Im Rahmen des Gemischten Ausschusses wird ein Unterausschuß für Veterinärfragen eingesetzt. Er prüft insbesondere in regelmäßigen Zeitabständen die Entwicklung der Vorschriften der Gemeinschaft, die fur Andorra Anwendung finden. Falls erforderlich richtet der Unterausschuß an den Gemischten Ausschuß Empfehlungen zur Anpassung und Aktualisierung dieser Bestimmungen. C ARTIKEL 3 Dieses Protokoll ist Bestandteil des Abkommens. ARTIKEL 4 Dieses Protokoll wird von den Vertragsparteien nach deren eigenen Verfahren genehmigt. Es tritt am ersten Tag des zweiten Monats in Kraft, der auf den Tag folgt, an dem die Vertragsparteien einander den Abschluß dieser Verfahren notifiziert haben. ARTIKEL 5 Dieses Protokoll ist in zwei Urschriften abgefaßt, jede in dänischer, deutscher, englischer, finnischer, französischer, griechischer, italienischer, niederländischer, portugiesischer, schwedischer, spanischer und katalanischer Sprache, wobei jeder Wortlaut gleichermaßen verbindlich ist. ¥ ISSN 0254-1467 KOM(96) 537 endg. DOKUMENTE DE 03 11 Katalognummer : CB-C0-96-545-DE-C ISBN 92-78- 10695-X Amt für amtliche Veröffentlichungen der Europäischen Gemeinschaften L-2985 Luxemburg S


title: Reglamento (CE) nº 2083/96 de la Comisión de 30 de octubre de 1996 que modifica el Reglamento (CE) nº 2805/95 por el que se fijan las restituciones por exportación en el sector vitivinícola

eurovoc_concepts:
export refund
viticulture
wine

formats: html pdfa1b print


title: COMMUNICATION DE LA COMMISSION AU CONSEIL ET AU PARLEMENT EUROPEEN - ACCORDS DE PÊCHE - Situation actuelle et perspectives

eurovoc_concepts:
common fisheries policy
fishery management
fishery resources
fishing agreement
fishing regulations

text: COMMISSION DES COMMUNAUTES EUROPEENNES Bruxelles, le 30. 10. 1996 COM(96) 488 final COMMUNICATION DE LA COMMISSION AU CONSEIL ET AU PARLEMENT EUROPEEN ACCORDS DE PÊCHE Situation actuelle et perspectives INTRODUCTION La résolution du Conseil du 3 novembre 19761 a ouvert la voie à la conclusion d'accords de pêche. Au terme d'une vingtaine d'années d'expérience dans ce domaine, la Commission estime que le moment est venu de faire le point sur sa politique extérieure en matière de pêche2. CHAPITRE I 1. 1 Évolution des accords de pêche de 1977 à 1996 La politique d'accords de pêche de la Communauté est née officiellement avec la résolution du Conseil du 3 novembre 1976, qui prévoyait notamment l'extension par les États membres des limites de leurs zones de pêche à 200 milles, à compter du 1er janvier 1977, au large de leurs côtes bordant la mer du Nord et l'Atlantique du Nord. Cette décision avait pour but de protéger les intérêts de la Communauté contre la menace de fermeture de pêcheries traditionnelles que plusieurs pays faisaient planer sur les activités des pêcheurs communautaires en portant unilatéralement la limite de leur zone de souveraineté à 200 milles. Dans sa résolution, le Conseil déclarait, d'une part, que l'exploitation par les pêcheurs de pays tiers des ressources de pêche situées dans la zone des 200 milles de la Communauté serait régie par des accords entre cette dernière et les pays intéressés, et, d'autre part, qu'il convenait d'assurer, par des accords communautaires appropriés, le maintien des droits existants et l'obtention de nouveaux droits pour les pêcheurs de la Communauté dans les eaux des pays tiers. tiers Cette politique d'accords est indispensable pour la survie d'une partie importante du secteur de la pêche, dont l'activité économique et l'emploi jouent un rôle primordial dans la Communauté en général et revêtent une importance vitale pour les régions côtières qui en sont largement dépendantes. De surcroît, elle contribue de manière non négligeable à assurer l'approvisionnement du marché communautaire en produits de la pêche. Les accords de pêche communautaires, d'abord limités à la mer du Nord, se sont étendus à d'autres eaux. A ce jour, la Communauté a conclu vingt-six accords : quinze avec des pays d'Afrique et de l'océan Indien, dix avec des pays de l'Atlantique-Nord (dont cinq Etats riverains de la Baltique) et un avec un pays latino-américain. JO n° C105 du 7. 5. 1981 La présente communication a pour complément le document de travail sur les accords de pêche établi par les services de la Commission à l'intention du séminaire du Parlement européen qui s'est tenu à Quimper les 13 et 14 mai 1996. La nature et le contenu de nos accords de pêche n'ont cessé d'évoluer. L'adhésion de l'Espagne et du Portugal, en 1986, qui disposaient de leur propre arsenal d'accords de pêche, puis celle de la Suède et de la Finlande ont donné un nouvel élan à notre politique d'accords. En ce qui concerne les accords de pêche qui imposent un coût financier à la Communauté, le budget des accords internationaux a été porté de 6 millions d'écus en 1981 à 280 millions d'écus en 1996 et les possibilités de pêche y afférentes sont passées de 13 900 à 132 000 tjb (sans compter le quota groenlandais de 130 600 tonnes). De surcroît, le Conseil a dûment mandaté la Commission pour négocier de nouveaux accords avec des pays d'Amérique latine, d'Afrique et d'ailleurs3. 1. 2 Nature des accords Catégories d'accords de pêche Il existe plus d'un "accord-type". En fait, la nature d'un accord traduit les buts et les intérêts économiques de ses parties. Lors de sa conclusion en mai 1994, l'accord CEE-Argentine, qui mettait l'accent sur la promotion de sociétés mixtes et d'associations temporaires, a été considéré comme un accord "de la seconde génération", et tous les accords antérieurs ont reçu l'appellation d'accords "classiques" ou "de la première génération". La Communauté a conclu des accords de différentes catégories dans le cadre de sa politique extérieure de la pêche. C'est ainsi que l'on distingue : la Communauté propose des les accords réciproques, aux termes desquels possibilités de pêche dans les eaux de ses Etats membres aux pays partenaires en échange de possibilités équivalentes dans les eaux de ces derniers pour ses propres pêcheurs (Norvège, îles Féroé, Islande, républiques baltes); les accords qui portent sur l'accès à des stocks excédentaires et permettent aux pêcheurs de la Communauté d'opérer dans les eaux d'un pays tiers (Etats-Unis4, Canada5); les accords qui prévoient l'accès des pêcheurs communautaires à des stocks en échange d'une compensation financière (pays ACP et, dans une certaine mesure, Maroc); les accords qui autorisent compensation financière et d'un accès au marché (Groenland); l'exploitation de ressources en échange d'une Amérique latine : Chili, Pérou, Equateur, Colombie, Venezuela, Uruguay Afrique : Gabon, Afrique du Sud, Mozambique, Namibie Autres régions : Pologne, Russie et États-Unis d'Amérique Mandats de négociation : - - - Accord venu à expiration en 1993. Accord signé en 1992 mais non encore ratifié par le Canada. l'accord conclu avec l'Argentine, qui repose principalement sur la constitution de sociétés mixtes et d'associations temporaires. Chacune de ces catégories d'accords possède sa logique propre, qui répond notamment à une tradition de modèles et d'arrangements de pêche, au stade de développement du secteur de la pêche des pays partenaires ou à la présence de stocks communs dans les zones de pêche de la Communauté et du pays tiers concerné. Le mandat de négociation avec les pays latino-américains adopté par le Conseil en octobre 1990 a marqué le premier grand changement de cap de la politique suivie par la Communauté dans le domaine des accords de pêche puisqu'il s'efforçait de tenir compte des possibilités commerciales que pouvaient offrir des pays qui avaient déjà développé leur secteur de la pêche. La nouveauté de cette approche consistait principalement à fonder l'accès aux possibilités de pêche dans les eaux des pays latino-américains non sur l'octroi de licences de pêche par les pays partenaires, mais sur la constitution de sociétés mixtes et associations temporaires de pêche entre des armateurs de la Communauté et les milieux intéressés de l'autre partie. 1. 3 Principes fondamentaux Les accords de pêche sont négociés conformément aux dispositions fixées par les directives de négociation arrêtées par le Conseil. Ces négociations s'appuient notamment sur les principes énoncés dans la Convention des Nations unies sur le droit de la mer et, pour les pays ACP, respecte, en outre, les dispositions de la Convention de Lomé. Elle prend en compte les droits et obligations des États côtiers et de la Communauté et, en particulier, la nécessité d'une coopération internationale. Un des objectifs est d'assurer la conservation et l'exploitation rationnelle et durable des ressources halieutiques en cause. En ce qui concerne l'exploitation des parts de stocks qui excèdent les besoins et la capacité de pêche des Etats côtiers et riverains, ce sont les dispositions de l'article 62 de la Convention des Nations unies sur le droit de la mer (UNCLOS) et la Convention ACP qui constituent le fil conducteur des accords. Les accords de pêche ont eu d'emblée une vocation commerciale ils devaient assurer des possibilités de pêche à la flotte de la Communauté en échange du versement d'une contribution financière ou de l'octroi de possibilités de pêche à l'autre partie. Toutefois, cet élément commercial n'affecte nullement le souci de la Communauté d'assurer la conservation des ressources dans les eaux des pays partenaires - souci exprimé dans les conditions et volumes de capture, mesures de contrôle et autres dispositions établies dans les accords. Les accords de pêche conclus avec les pays ACP constituent un élément spécifique de la politique générale menée envers ces pays par la Communauté. Et cet élément doit être évidemment en concordance avec la politique communautaire de développement définie dans la Convention ACP et en conformité avec l'Article 130 V du Traité. Ainsi donc, bien que nos accords n'aient pas pour but de développer l'activité de pêche - industrielle ou artisanale - des pays partenaires, la Communauté doit néanmoins s'assurer qu'ils n'entravent ni ne compromettent le développement ou la viabilité de ce secteur. En fait, les accords conclus avec les pays ACP ont une philosophie propre, qui ne repose pas sur des objectifs de développement. Leur volet commercial s'entend comme la définition de concessions mutuelles - en d'autres termes comme un équilibre entre les possibilités de pêche obtenues et la contre-partie accordée au pays tiers en cause par la Communauté. Cette contrepartie est constituée essentiellement de contributions financières payées par la Communauté et par ses armateurs sous la forme de droits de licence, mais aussi d'actions "de développement" telles que le recrutement d'équipages locaux, les obligations relatives au débarquement des captures, la présence d'observateurs à bord, etc. Ces actions, qui sont prises en charge par les armateurs, ont été réclamées expressément par le pays tiers en cause au cours des négociations. Dans le cadre d'une transaction commerciale, le pays partenaire choisit en toute liberté la destination finale de la compensation financière prévue dans l'accord. Le gros de celle-ci est généralement versée au Trésor, le solde étant consacré à des mesures spécifiques relatives au secteur de la pêche, à l'étude scientifique des stocks, ou encore à la formation professionnelle des pêcheurs et inspecteurs. Dans la plupart des pays partenaires, ces programmes scientifiques et de formation ont été très bénéfiques aux secteurs concernés. Ils ont permis à ces pays de former ou de reconvertir un grand nombre de leurs citoyens dans le secteur de la pêche : pêcheurs, inspecteurs, scientifiques, économistes et personnel technique de l'industrie de transformation. Nouveauté bienvenue dans l'allocation des fonds : le nouvel accord CE-Maroc prévoit que 30 % du financement total seront affectés au développement de la pêche marocaine au cours de ses quatre années de vigueur. Les accords mettent de plus en plus l'accent sur la mise en place d'un système de contrôle efficace de l'activité de pêche : programmes d'observation et d'inspection, financement du dispositif d'inspection de nos partenaires et établissement dans les États membres de programmes d'inspection applicables spécifiquement aux pêcheurs qui opèrent en vertu d'un accord. CHAPITRE II ROLE DES ACCORDS DES ACCORDS DE PECHE Objectifs généraux Les objectifs poursuivis par les accords de pêche conformément aux dispositions des directives de négocation adoptées par le Conseil ont conféré à ces derniers un rôle-clé dans la PCP. Ces objectifs portent notamment sur l'emploi direct et indirect du secteur de la pêche, sur la stabilité des possibilités de pêche offertes à la flotte européenne, sur l'approvisionnement du marché de la Communauté en poisson et produits de la pêche provenant de sources communautaires et sur la restructuration de la flotte communautaire. 2. 1 Aspects socio-économiques L'une des principales raisons d'être des accords est d'ordre socio-économique. En défendant ou en développant les possibilités de pêche de la flotte communautaire dans les eaux des pays tiers, ils défendent aussi l'emploi direct à bord des bateaux et l'emploi indirect procuré à terre par la transformation et ses activités connexes. Le maintien des accords est vital pour les collectivités côtières qui dépendent de notre secteur de la pêche - collectivités situées généralement dans des régions défavorisées qui n'offrent guère d'autres possibilités d'emploi. On estime que, dans la Communauté, 20 000 personnes travaillent directement sur les quelque 1 300 bateaux de pêche qui opèrent dans le cadre des accords. En outre, sur base des études socio-économiques régionales, on estime que chaque emploi en mer génère un emploi à terre. En conséquence, l'industrie de la pêche et les services auxiliaires associés directement aux accords procurent 20 000 emplois. L'accord conclu avec le Maroc, qui intéresse à lui seul plus de 8 000 pêcheurs opérant en mer, illustre cette dimension. Les accords de pêche ne se bornent pas à défendre ou à développer l'emploi dans la seule Communauté : ils procurent aussi des possibilités d'emploi dans le secteur de la pêche de nos partenaires. En effet, ils prévoient l'engagement d'un certain nombre de pêcheurs locaux à bord de nos bateaux, en fonction de la taille de ces derniers, et la présence d'observateurs à bord; 1'avitaillement, l'entretien et les autres services requis à bord sont également porteurs d'emploi dans les ports locaux. Et les instituts de recherche et services d'inspection de nos partenaires bénéficient aussi des emplois engendrés directement par la mise en oeuvre des accords. Lorsque les accords de pêche prévoient des obligations de débarquement dans les pays partenaires, ceux-ci contribuent à la création d'emploi dans le secteur de la transformation. 2. 2 Marchés Autre but important des accords : assurer l'approvisionnement du marché communautaire en produits de la pêche d'origine communautaire. La Communauté est le plus grand marché du poisson du monde. En 1993, il a acciieilli plus de 9 millions de tonnes de poisson, dont 3,6 millions de tonnes d'importation d'une valeur de 7 milliards d'écus - valeur supérieure aux 6 milliards d'écus représentés par les 6,7 millions de tonnes de la production communautaire. A cet égard, la Communauté doit utiliser et élaborer des instruments qui soient capables d'assurer le maintien de la part relative des produits halieutiques d'origine communautaire dans l'approvisionnement de son marché. Conjugués aux captures effectuées par nos pêcheurs dans les eaux internationales, les accords de pêche fournissent environ 25 % de la production totale de la Communauté. Ils constituent donc un outil important pour assurer l'approvisionnement du marché communautaire et réduire notre déficit commercial en produits halieutiques. On relèvera que ce déficit s'est creusé considérablement au cours des dernières années, et notamment entre 1988 et 1990, pour atteindre environ 54 % de la valeur des besoins de notre marché. Cette tendance peut s'expliquer par l'expansion du marché lui-même, occasionnée par l'adhésion de l'Espagne et du Portugal en 1986, et par la forte hausse de la demande de produits de la mer, dont la consommation par habitant est passée de 15 kg en 1983 à 22 kg en 1990. La question de l'approvisionnement du marché de la Communauté à partir de sources communautaires acquiert une importance capitale pour notre industrie de transformation (110 000 emplois dans 2 500 à 3 000 entreprises), qui doit se soustraire à toute dépendance excessive vis-à-vis des tiers pour assurer son approvisionnement en matières premières. importations de pays la Communauté a Par ses politiques de la pêche et du développement, institué unilatéralement des régimes préférentiels pour les importations de produits de la pêche originaires du Groenland, du Maroc et des pays ACP. Ce système accorde des avantages commerciaux considérables à certains de nos partenaires de pêche; c'est ainsi que la franchise de droits est accordée aux produits halieutiques des pays ACP qui entrent sur le marché de la Communauté et à la plupart des produits de la pêche marocains. En outre, des concessions tarifaires erga omnes ont été accordées, dans le cadre de l'accord conclu avec l'Argentine et le Groenland, pour les produits de la pêche qui présentent un intérêt particulier pour ces pays. Le démantèlement progressif des barrières tarifaires mondiales consécutif à l'Uruguay Round entraînera évidemment une ouverture progressive des marchés mondiaux et, sur le marché communautaire, permettra à la concurrence étrangère de tirer parti de coûts de production parfois sensiblement inférieurs aux nôtres. Certains accords de pêche prévoient le débarquement obligatoire ou facultatif des captures des pêcheurs communautaires dans les ports des pays où ils opèrent. Ces débarquements obligatoires et facultatifs favorisent le développement de l'activité économique et de l'emploi dans ces pays, nos pêcheurs débarquent, en outre, des espèces de haute qualité leur exportation ultérieure, son qui peuvent, soit être approvisionner le marché local transformées en vue de 2. 3 Ressources halieutiques Un des éléments-clés des accords réside dans l'engagement conjoint d'assurer la conservation et la gestion rationnelle des pêcheries. Conformément au Droit international et à l'UNCLOS, c'est le pays partenaire, et non la Communauté, qui détermine l'existence d'un surplus et qui décide en conséquence des possibilités de pêche et conditions d'exploitation offertes aux différentes flottes, dont celle de la Communauté. L'appréciation de l'état des stocks incombe à l'état côtier et, puisque nos accords encouragent activement la recherche halieutique, la négociation du renouvellement des accords de pêche s'appuie sur des données scientifiques qui ont été souvent recueillies dans le cadre de programmes s'efforce financés par unilatéralement de réduire ses possibilités de pêche dans le cadre de certains accords lorsqu'il importe de sauvegarder des stocks mis en péril par des taux d'exploitation excessifs. la Communauté. Depuis quelques années, la communauté La désignation des zones d'opération de la flotte communautaire exclut toute interférence avec les activités de pêche artisanale des pays en cause, et, lorsqu'un pays partenaire possède une flotte de pêche industrielle, les possibilités de pêche proposées à la Communauté tiennent compte des besoins de cette flotte. Mais, comme la plupart des pays ACP avec lesquels la Communauté a conclu des accords ne possède guère flotte de pêche industrielle, les pêcheurs communautaires capturent des ressources qui, sinon, demeureraient inexploitées ou feraient souvent l'objet d'une pêche illicite pratiquée par des pêcheurs d'autres pays - sans le moindre profit, dans un cas comme dans l'autre, pour les pays ACP. Contrairement à celle de bateaux de pays tiers, la présence d'éléments de la flotte communautaire est réglementée et définie aux termes d'un régime de licences clairement établi et assorti de mesures de contrôle de l'activité de la flotte, de la présence d'observateurs à bord et d'inspections en mer et dans les ports. Les pêcheurs de la Communauté sont tenus de se conformer aux conditions techniques établies qui ont été établies dans les accords, notamment en ce qui concerne les zones de pêche autorisées, les engins et les maillages. La Communauté s'attache de plus en plus à faire appliquer dans ses propres eaux et dans celles de ses partenaires des dispositions qui ont pour objet de contrôler le respect par les pêcheurs communautaires concernés des mesures techniques et de conservation élaborées avec minutie lors des négociations. A cette fin, les accords prévoient l'octroi d'une aide financière qui permette aux pays tiers de renforcer leurs services d'inspection, et les nouveaux moyens d'observation par satellite vont permettre d'intensifier et de perfectionner la surveillance. L'usage de satellites et la présence simultanée d'observateurs à bord des bateaux devraient améliorer sensiblement la qualité des systèmes de contrôle. En outre, les États membre ont mis au point des programmes d'inspection ciblés sur les bateaux qui opèrent sous le couvert de certains accords, et une coopération administrative a été établie avec les services d'inspection des pays partenaires. 2. 4 Utilisation des accords de pêche Les accords de pêche ont pour but de ménager à la flotte communautaire des possibilités d'accès aux eaux d'une série de pays. Leur degré d'exploitation est variable, et ce phénomène peut être considéré sous l'angle des possibilités de pêche et sous celui des volumes de capture. Les possibilités de pêche fixées dans un accord donné sont fonction de nombreux facteurs, dont la politique de la pêche du pays partenaire, l'état des ressources et les besoins des flottes des États membres. L'appréciation du niveau d'exploitation des possibilités de pêche doit tenir compte des espèces recherchées par ies flottes concernées. Deux cas peuvent se présenter. En ce qui concerne les thonidés et l'espadon, les possibilités sont fixées en fonction du nombre de bateaux autorisés à pêcher; sachant qu'il s'agit d'espèces hautement migratrices, les armateurs sollicitent généralement des licences qui leur permettent d'opérer sur l'intégralité de leur itinéraire de migration En revanche, l'exploitation des pêcheries démersales en vertu des accords repose sur un paramètre tout différent, qui est le tonnage de jauge brute de la flotte communautaire autorisé dans les eaux du pays partenaire à un moment donné. Les possibilités de pêche ne sont pas exploitées de manière uniforme pendant la durée de vie d'un accord; leur exploitation dépend de nombreux facteurs comme le montant du droit de licence, les taux de capture, les prix du marché des espèces cibles, l'état de la mer et les conditions météorologiques. On retiendra qu'aucune amende ou pénalité n'est infligée à l'État membre ou à l'armateur qui n'épuise pas les possibilités de pêche qui lui sont offertes - l'armateur acquitte, du reste, généralement son droit de licence par trimestre. Le deuxième aspect concerne la productivité de la pêche elle-même, c'est-à-dire le volume des captures effectuées par les pêcheurs de la Communauté qui opèrent sous le couvert des accords. Pendant des années, la Communauté s'est efforcée d'obtenir des États membres qu'ils lui communiquent le volume des captures effectuées par leurs bateaux dans les eaux des pays avec lesquels elle avait conclu un accord, et notamment les pays ACP. Le règlement (CEE) n° 3151/87 que la Commission avait arrêté à cet effet en 1987 a été annulé en 1989 par la Cour de Justice. Ce n'est qu'en 1993 qu'un nouveau règlement de contrôle (2847/93) a obligé les États membres à exercer un suivi des activités de leurs pêcheurs, notamment dans les eaux des pays partenaires. La Commission ne reçoit donc que depuis peu des données régulières sur ces activités, et elle considère que la régularité et l'exactitude des données de capture communiquées par les pêcheurs qui opèrent en vertu des accords sont susceptibles d'amélioration. La situation est différente en ce qui concerne les captures de thonidés effectuées par notre flotte; celles-ci sont, en effet, soumises à un système de déclaration particulier puisque l'itinéraire de migration des thonidés amène les pêcheurs à opérer aussi bien dans les eaux internationales que dans celles des pays partenaires. Chaque thonier établit une fiche de capture journalière et la transmet à l'institut scientifique national de l'État membre du pavillon. La Commission, elle, reçoit une déclaration annuelle des captures de chaque thonier, et c'est sur la foi de celle-ci que la somme relative à la part de capture effectuée dans ses eaux est payée à un pays partenaire. 2. 5 Flottes de pêche Les activités de pêche déployées dans les eaux de pays tiers en vertu des accords contribuent à atténuer la pression exercée sur les stocks des eaux communautaires. Un millier de bateaux pèchent dans le cadre des accords conclus avec le Maroc et les pays ACP et, en moyenne, trois cents autres opèrent en vertu des autres accords. Grâce aux nombreuses années de présence des pêcheurs communautaires dans les eaux de pays partenaires en vertu des accords "de la première génération", ces pays ont pris conscience des possibilités d'exploitation de leurs ressources par le développement de leurs propres flottes. Il s'est donc produit un transfert de savoir-faire et d'expérience. Cette évolution a parfois entraîné une diminution des possibilités de pêche offertes à la Communauté dans certaines eaux. Avec la création de sociétés mixtes et d'associations temporaires, les accords de la seconde génération ont une incidence plus directe sur la politique de restructuration de la flotte communautaire, puisque la coentreprise implique le transfert définitif de bateaux communautaires à la flotte du pays partenaire en cause. Ces arrangements permettent à nos partenaires de moderniser leurs flottes de pêche et à la Communauté d'opérer une réduction équivalente de sa propre flotte. Lorsqu'une association d'entreprises est constituée afin d'exploiter des stocks excédentaires, le bateau communautaire transféré remplace un bateau déjà engagé dans la pêcherie, sans accroissement de l'effort de pêche. On constatera qu'en général, les accords conclus avec les pays ACP accordent aux pêcheurs de la Communauté l'accès aux ressources qui excèdent la capacité de récolte de inexploitées, ou seraient la flotte nationale - ressources qui, sinon, demeureraient exploitées par des flottes lointaines concurrentes et notamment asiatiques. La plupart des flottes des grandes nations de pêcheurs présentent le phénomène de la surcapacité - trop de bateaux pour les ressources disponibles. On s'efforce aujourd'hui de réduire la taille de ces flottes, et ce processus est appelé à se poursuivre, non seulement dans la Communauté mais dans le monde entier. Cette surcapacité constitue une menace pour l'exploitation durable des stocks et pose aux flottes l'épineux problème de la viabilité économique. Pour assurer l'avenir du secteur de la pêche, il est indispensable de ramener les flottes à des tailles où l'effort de pêche corresponde - sans jamais le dépasser - au rendement durable maximal des ressources halieutiques. Ce mouvement de réduction et l'expansion simultanée des flottes de certains pays en développement se répercutent dans la PCP et dans les accords de pêche. 10 CHAPITRE m Perspectives Avec l'UNCLOS, l'accord sur les stocks chevauchants et les espèces hautement migratrices et le Code de conduite (non contraignant) pour une pêche responsable de la PAO, la pêche mondiale se doté progressivement d'un nouveau cadre juridique international. Comme elle a participé activement au processus d'élaboration de ces instruments, la Communauté se doit, en tant que collectivité de pêche responsable, d'adopter la même attitude volontaire et constructive dans leur mise en oeuvre. Les accords de pêche de la Communauté ne doivent pas ignorer cette évolution; si l'instrument qui constitue un élément essentiel de la PCP veut conserver son efficacité, il doit pouvoir évoluer au rythme du monde et s'adapter au nouvel ordre international. Le public continuera de suivre les mouvements du secteur de la pêche d'un oeil attentif, et les accords de pêche n'échapperont pas à cette surveillance. Ceux-ci doivent prévoir des méthodes de pêche responsables et être équilibrés dans l'intérêt des deux parties - et être perçus comme tels. Cependant, différents facteurs influenceront le cours des accords de pêche. Premièrement, les disponibilités budgétaires seront un élément clé pour la poursuite de cette politique. Actuellement, le coût des accords existants ne laisse guère de marge pour la négociation de nouveaux accords. Deuxièmement, les possibilités de pêche offertes à la flotte communautaire peuvent se voir réduites par de nouvelles orientations et stratégies de gestion internationales axées sur une exploitation durable des ressources halieutiques et par le développement des secteurs de la pêche (flotte, ports, installations de transformation) de nos partenaires. La Commission estime qu'en matière d'accords de pêche, la Communauté doit nuancer sa politique à court et à moyen terme en fonction des différents contextes qui constituent les toiles de fond des accords actuels. En premier lieu, les accords qui prévoient des échanges de quotas, voire une gestion conjointe de stocks, constituent un élément-clé de la gestion de la PCP. Dans ces conditions et étant donné que les échanges de quotas sont équitables, la Commission considère qu'il y a lieu de les conserver. Deuxièmement, en ce qui concerne la conclusion d'accords avec de nouveaux partenaires, la Commission suggère de retenir, en règle générale, l'approche du partenariat qui gouverne le modèle de la seconde génération et qui prévoit, notamment, la création de sociétés mixtes et d'associations d'entreprises. Cette approche pourrait également être appliquée aux renouvellements éventuels des accords existants, si les deux parties en manifestent un accord commun. L'accord avec l'Argentine a mis en lumière l'attrait qu'un tel modèle présente, en particulier, pour les pays qui disposent déjà d'un branche industrielle de la pêche (Amérique latine, Afrique méridionale, Nouvelle-Zélande). Cette insistance sur l'établissement d'un partenariat qui aille au-delà de la phase d'exploitation ou d'extraction du cycle halieutique et s'étende au secteur tout entier traduit la conscience que le fondement véritable de relations de pêche viables, durables et bénéfiques aux deux 11 parties réside dans une intégration de plus en plus poussée des secteurs de la pêche des deux partenaires. Enfin, il y a les accords qui entraînent un coût financier pour la Communauté (Maroc, Groenland, pays ACP). L'importance et l'incidence politiques, sociales et économiques de ces accords pour la Communauté en termes d'emploi ou d'approvisionnement du marché ont déjà été illustrées au chapitre 2. La situation budgétaire du secteur des accords de pêche au sein de la PCP impose, toutefois, de nouvelles conditions pour la conclusion de nouveaux accords, de même que pour le renouvellement des accords existants. Cette réalité financière est aujourd'hui de nature à remettre en question, le cas échéant, le maintien de certains accords afin de concentrer les efforts financiers de la Communauté sur le développement des accords jugés les plus intéressants, en termes d'attractivité, pour les armements communautaires. Le taux d'utilisation des accords, en termes de tirage de licences par les armateurs, constitue un indicateur intéressant à cet égard. Il permet, entre autres, de constater que certains accords, systématiquement sous-utilisés dans une très large mesure, n'ont qu'un intérêt limité pour les pêcheurs de la Communauté. En conséquence, et dans une perspective à court ou moyen terme, la Communauté se doit d'envisager plusieurs hypothèses. a) Favoriser une réduction de sa flotte qui opère dans les eaux extracommunautaires. Une telle action impose des moyens pour absorber la flotte concernée, qui ne peut être abandonnée à son sort. Elle nécessiterait donc des ressources financières additionnelles à celles déjà programmées dans le cadre d'actions structurelles, afin de favoriser la reconversion ou la démolition des unités et de réduire les risques d'un retour des navires dans les eaux communautaires, alors même que la surcapacité actuelle dans ces eaux doit être éliminée. D'autre part, cette réduction entraînerait certainement une augmentation de la dépendance de la Communauté pour son approvisionnement en produits de la pêche, qui, déjà à l'heure actuelle, s'élève à plus de 54 %, et aurait des conséquences négatives très importantes sur le niveau de l'emploi, en particulier dans les régions côtières dépendantes de la pêche dans la Communauté, déjà très défavorisées dans ce domaine. b) Renoncer aux accords les moins "attractifs", en termes d'intérêt pour tout le secteur. Certains accords pourraient de prime abord s'inscrire dans cette catégorie et des économies pourraient ainsi être consacrées à d'autres accords qui présentent une rentabilité économique et sociale apparemment plus élevées. Toutefois, l'examen ne pourra faire abstraction des paramètres non quantifiables et notamment la nature des liens établis entre la Communauté et le ou les pays tiers concernés, ou encore la cohérence de notre politique en matière de gestion et de contrôle des activités de pêche des navires communautaires de pêche lointaines. 12 c) Concentrer les efforts financiers sur les accords les plus attractifs. Cette hypothèse, qui s'inscrit dans la lignée de la précédente, implique une négociation du volet financier des accords à renouveler afin de le dimensionner systématiquement en relation avec l'intérêt réel du secteur. Ce qui signifie que les obligations financières de la Communauté pour les accords futurs se limiteraient au versement de la compensation financière à l'exclusion du financement de toute autre action. Le résultat escompté vise donc également à redistribuer les ressources budgétaires existantes de façon à les concentrer sur les accords existants ou futurs qui offrent le plus de potentialité. d) Modifier la répartition actuelle du coût des accords de pêche Actuellement, la Communauté assure la plus grande part des coûts des accords de pêche. Dans cette hypothèse, les armateurs et/ou les Etats membres pourraient assumer une part plus substantielle du coût des accords. Cet ajustement, outre ses conséquences financières, pourrait avoir des effets sur les taux d'utilisation de certains accords de pêche. 13 BSN 0254-1491 COM(96) 488 final DOCUMENTS FR 03 11 N° de catalogue : CB-CO-96-496-FR-C ISBN 92-78-09795-0 Office des publications officielles des Communauté européennes L-29S5 Luxembourg AH


title: Règlement (CE) nº 2081/96 de la Commission du 30 octobre 1996 concernant l'ouverture d'une adjudication permanente pour la détermination des restitutions à l'exportation d'huile d'olive pour la campagne de commercialisation 1996/1997

eurovoc_concepts:
award of contract
export licence
export refund
marketing
marketing year
olive oil


title: VERORDNUNG (EG) Nr. 2078/96 DER KOMMISSION vom 30. Oktober 1996 über die Erteilung von Ausfuhrlizenzen für Verarbeitungserzeugnisse aus Obst und Gemüse

eurovoc_concepts:
export licence
export refund
fruit product
fruit vegetable
quantitative restriction
vegetable product


title: REGULAMENTO (CE) Nº 2078/96 DA COMISSÃO de 30 de Outubro de 1996 relativo à emissão de certificados de exportação de produtos transformados à base de frutos e produtos hortícolas