title: BERETNING OM KONVERGENS I DEN EUROPÆISKE UNION I 1996 - (udarbejdet i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 1, i traktaten)

eurovoc_concepts:
European Central Bank
European System of Central Banks
European integration
coordination of EMU policies
law of banking

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 06. 11. 1996 KOM(96)560 endelig udg. BERETNING OM KONVERGENS I DEN EUROPÆISKE UNION 11996 (udarbejdet i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 1, i traktaten) (forelagt af Kommissionen) INDHOLDSFORTEGNELSE 1. INDLEDNING 2. DE NATIONALE LOVGIVNINGERS FORENELIGHED MED TRAKTATEN OG MED ESCB-STATUTTEN 2. 1 Tilpasninger af de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten 2. 2 De vigtigste bestemmelser i traktaten og ESCB-statutten 2. 3 Gennemgang af de nationale lovgivninger 2. 4 Aktuelle lovinitiativer Boks: Gennemgang af centralbanklovgivningerne: illustrative eksempler 3. PRISSTABILITET Inflationsudviklingen under anden fase af ØMU 3. 1 Traktatens bestemmelser 3. 2 Prisstabilitet vurderet ved hjælp IlCP'er 3. 3 3. 4 Holdbarheden af priskonvergensen Boks: Beregning af inflationsreferenceværdien Boks: Forskelle mellem IlCP'er og CPI'er 4. DEN OFFENTLIGE BUDGETSTILLING 4. 1 Uforholdsmæssigt store underskud 4. 2 Budgetudviklingen i 1996 4. 3 Budgetkonsolideringen i anden fase af ØMU 4. 4 Budgetkonvergensens holdbarhed Boks: Proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud 5. VALUTAKURS 5. 1 Traktatens bestemmelser 5. 2 Yderligere analyse af valutakursstabiliteten 6. LANGFRISTEDE RENTESATSER 6. 1 Rentekonvergens 6. 2 Den seneste udvikling i de lange renter 6. 3 Forklarende faktorer og vurdering Boks: Data og referenceværdi for rentekonvergenskriteriet 7. SUPPLERENDE OPLYSNINGER side 7 19 32 45 50 59 7. 1 Ecuens udvikling 7. 2 Resultaterne af markedsintegrationen 7. 3 Situationen for og udviklingen i betalingsbalancens løbende poster 7. 4 Undersøgelse af udviklingen i enhedslønomkostningerae og andre prisindeks 8. RESUME 8. 1 Generel vurdering 8. 2 Resumé for hver enkelt medlemsstat 72 TABELLER 3. 1 3. 2 3. 3 3. 4 3. 5 3. 6 Inflationskonvergens Den gennemsnitlige inflationstakt Privatforbrugsdeflator og forbrugerprisindeks Inflationskonvergens i henhold til alternative metoder for beregning af referenceværdien IICP Forskellen mellem IlCP'er og CPI'er Inflationskonvergens ved brug af IlCP'er og CPI'er Det offentlige underskud Den offentlige bruttogæld 4. 1 4. 2 4. 3 Ændringer i forhold til tidligere år i det faktiske og det konjunkturkorrigerede offentlige underskud Konjunkturkorrigerede offentlige underskud i 1996 4. 4 Andre gældsforøgende faktorer end underskuddet (stock/flow-korrektion) 4. 5 Indtægts- og udgiftskvoter, 1993 og 1996 4. 6 4. 7 Offentlige investeringer og offentligt underskud 4. 8 Mål for den offentlige sektors underskud i 1997 6. 1 6. 2 6. 3 Konvergens i medlemsstaternes lange renter Udviklingen i de lange renter Seneste udvikling i de lange renter Betalingsbalancens løbende poster Arbejdskraftomkostninger Importprisintlation Importprisernes bidrag til ændringer i deflatoren for endelig anvendelse 7. 1 7. 2 7. 3 7. 4 7. 5 Ændringer i de nominelle effektive valutakurser i forhold til 23 industrilande Forbrugerprisernes følsomhed over for ændringer i de indirekte skatter 7. 6 8. 1 Udviklingen i medlemsstaterne i relation til konvergensen i 1996 FIGURER IICP for EUR 15 og medlemsstater 3. 1 3. 2 Midlertidige forbrugerprisindekser (IICP) 4. 1 4. 2 4. 3 4. 4 5. 1 5. 2 5. 3 6. 1 6. 2 6. 3 Det offentlige underskud Den offentlige bruttogæld Offentlige underskuds- og gældskvoter, 1993-96 Det faktiske og det konjunkturkorrigerede offentlige underskud - EUR ERM-spænd Udsving inden for ERM-båndet Stabilitet i valutakursen i forhold til DEM Seneste udvikling i de lange renter Konvergens i de lange renter Gennemsnit af statsobligationsafkastet i EU 7. 1 Internationale råvarepriser 1. INDLEDNING Denne beretning er udarbejdet i overensstemmelse med traktatens artikel 109 J, stk. 1, der fastsætter, at Kommissionen aflægger beretning til Rådet om medlemsstaternes opfyldelse af deres forpligtelser med hensyn til virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU). Det Europæiske Monetære Institut (EMI) skal ligeledes aflægge beretning til Rådet. Disse beretninger er de første skridt i proceduren i artikel 109 J, der fører til, at Rådet, i sin sammensætning af stats- og regeringscheferne, med kvalificeret flertal den 31. december 1996 skal afgøre, om et flertal af medlemsstaterne opfylder de nødvendige betingelser for indførelsen af en fælles valuta, og om det er hensigtsmæssigt for Fællesskabet at gå over til tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. I praksis har det været klart i nogen tid, at et flertal af medlemsstaterne, på trods af nogle medlemsstaters betydelige fremskridt med alle aspekter af konvergens og andre forberedelser til ØMU, endnu ikke har nået en tilstrækkelig høj grad af vedvarende konvergens. Dette skyldes navnlig, at mange medlemsstater endnu ikke har nået en tilfredsstillende situation med hensyn til holdbare offentlige finanser. Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995 kom allerede frem til den konklusion, at betingelserne sikkert vil hindre en hurtig start på tredje fase, men bekræftede, at tredje fase af ØMU vil blive indledt den 1. januar 1999. Det Europæiske Råd i Firenze i juni 1996 bekræftede denne aftale om startdatoen. Beslutningerne om, hvilke medlemsstater der vil være med i den første gruppe, som indfører den fælles valuta, vil blive truffet så hurtigt som muligt i 1998. Ud over at opfylde de formelle krav i traktaten er formålet med nærværende beretning således for det første at undersøge den aktuelle konvergenssituation og de nationale lovgivningers forenelighed med traktatforpligtelseme og, for det andet, at gennemgå de fremskridt, der er gjort siden begyndelsen af anden fase af ØMU den 1. januar 1994. Strukturen i beretningen følger den struktur, der findes i artikel 109 J, stk. I. I kapitel 2 undersøges, om medlemsstaternes nationale lovgivninger (herunder de nationale centralbankers statutter) er forenelige med traktatens artikel 107 og 108 samt med ESCB-statutten. I de følgende fire kapitler (kapitel 3-6) undersøges konvergensudviklingen i medlemsstaterne i relation til hvert af de fire kriterier vedrørende prisstabilitet, offentlig budgetstilling, valutakurser og langfristede rentesatser. I kapitel 7 ses på udviklingen på flere andre områder, der skal tages i betragtning i Kommissionens og EMTs beretninger: udviklingen for ECU, enhedslønomkostninger og andre prisindekser. I det sidste kapitel (kapitel 8) gives et resumé af beretningens konklusioner. I Edinburgh-aftalen erklærede Danmark, at det ikke vil deltage i tredje fase af ØMU, men at det fortsat vil deltage fuldt ud i det økonomiske og monetære samarbejde i anden fase af ØMU. På denne baggrund er udviklingen i Danmark medtaget i denne beretning. På lignende måde har Det Forenede Kongerige meddelt Rådet i overensstemmelse med stk. 1 i protokol nr. 11, at det ikke agter at gå over i tredje fase i 1997, men at det kan ske senere, og udviklingen i Det Forenede Kongerige er derfor også medtaget i denne beretning. På grundlag af denne beretning og beretningen fra EMI forelægger Kommissionen særskilt Rådet en henstilling med henblik på Rådets vurdering i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 2. 2. DE NATIONALE LOVGIVNINGERS FORENELIGHED MED TRAKTATEN OG MED ESCB-STATUTTEN Ifølge andet punktum i traktatens artikel 109 J, stk. 1, skal de beretninger, der udarbejdes i henhold til denne artikel, "omfatte en undersøgelse af hvorvidt hver medlemsstats nationale lovgivning, herunder den nationale centralhanks statut, er forenelig med artikel 107 og 108 i denne traktat samt medESCB-statutten". Denne undersøgelse foretages i dette kapitel. Første afsnit giver et sammendrag af tilpasningerne af de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten om Den Europæiske Union i februar 1992. Andet afsnit indeholder en sammenfatning af de relevante bestemmelser i traktaten og ESCB-statutten. Tredje afsnit resumerer resultaterne af en gennemgang af de nationale centralbanklovgivninger i lyset af disse bestemmelser; i afsnittet peges der på de typer af bestemmelser, som stadig anses for at være uforenelige med kravene i traktaten eller statutten, og som forventes at blive ændret inden oprettelsen af ESCB. Fjerde afsnit omhandler de lovgivningsreformer, der planlægges i øjeblikket i lyset af tredje fase. 2. 1 Tilpasninger af de nationale lovgivninger siden undertegnelsen af traktaten Siden undertegnelsen af traktaten om Den Europæiske Union og dens ikrafttræden er statutterne for mange af de nationale centralbanker blevet tilpasset for at komme i overensstemmelse med traktaten. Nogle af disse ændringer sigtede på at opfylde bestemmelserne i artikel 104, der forbyder centralbanklångivning til den offentlige sektor, og med artikel 104A, der forbyder privilegeret adgang for centralregeringer eller andre offentlige myndigheder til finansielle institutioner. Disse regler har været i kraft siden begyndelsen af anden fase. Medlemsstaterne har tilpasset deres regler til disse krav på en tilfredsstillende måde, sådan at der ikke er opstået større vanskeligheder. Statutten for Banque de France blev ændret i 1993. Ansvaret for formuleringen og implementeringen af pengepolitikken er blevet overført til et "pengepolitisk råd", der ikke må søge eller modtage instrukser fra regeringen eller andre organer, mens alt andet ledelsesansvar i banken varetages af et "generelt råd". Bankens hovedopgave, som er at sikre prisstabilitet, er endvidere blevet nyformuleret. Den retlige ramme for Banco de Espana blev tilpasset i 1994. Loven fastsatte prisstabilitet som hovedmålet for pengepolitikken, der formuleres og implementeres af banken. Hverken regeringen eller andre offentlige myndigheder må give instrukser til banken vedrørende målene for eller implementeringen af pengepolitikken. I Belgien blev der i 1993 indført en ændring, der begrænser regeringsrepræsentantens og finansministerens muligheder for at gribe ind i nationalbankspørgsmål vedrørende fastlæggelse og implementering af pengepolitikken, valutapolitiske transaktioner, beholdningen og styringen af udenlandske valutareserver samt fremme afbetalingssystemers smidige funktion. I Italien blev beføjelsen til at bestemme diskontoen overført fra finansministeren til guvernøren for Banca d'Italia i 1992. Banca d'Italia fik desuden ansvaret for at fastsætte reservekrav inden for visse grænser og for at føre tilsyn med betalingssystemer. I Portugal blev der i 1995 foretaget ændringer i loven om Banco de Portugal. Loven omdefinerer bl. a. hovedmålet for banken, dvs. at opretholde prisstabilitet under hensyntagen til regeringens samlede økonomiske politik. 2. 2 De vigtigste bestemmelser i traktaten og ESCB-statutten Artikel 107 i traktaten sikrer, at ESCB gennemfører sine opgaver uden instrukser fra tredjeparter. Den lyder således: "Under udøvelsen af de beføjelser og gennemførelsen af de opgaver og pligter, som de har fået frilagt ved denne traktat og ESCB-statutten, må hverken ECB, de nationale centralbanker eller medlemmerne af disses besluttende organer fra fællesskabsinstitutioner eller -organer, fra medlemsstaternes regeringer eller fra nogen anden side. Fællesskabets institutioner og organer samt medlemsstaternes regeringer forpligter sig til at respektere dette princip og til ikke at søge at øve indflydelse på, hvordan medlemmerne af ECB's eller af de nationale centralbankers besluttende organer udfører deres opgaver. " eller modtage instrukser søge Artikel 108 i traktaten forpligter medlemsstaterne til at tilpasse de nationale lovgivninger i overensstemmelse med ØMU-kravene: "Senest på tidspunktet for oprettelsen af ESCB sørger hver medlemsstat for, at dens nationale lovgivning, herunder statutterne for den nationale centralbank, er forenelig med denne traktat og ESCB-statutten". Artiklen vedrører de nationale i almindelighed. Dette omfatter forenelighed med artikel 105, stk. 1, i traktaten, der definerer målene for ESCB, og hvor de to første punktummer lyder således: traktatbestemmelserne forenelighed med lovgivningers "Hovedmålet for ESCB er at fastholde prisstabilitet. Uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter ESCB de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2". Statutten for ESCB1 indeholder følgende bestemmelser om embedsperioden i artikel 14. 2: Se protokol nr. 3 til traktaten. "Statutterne for de nationale centralbanker skal især tilsikre, at embedsperioden for en chef for en national centralbank er mindst 5 år. En centralbankchef kan kun afskediges, hvis vedkommende ikke længere opfylder de betingelser, som er nødvendigefor udførelsen af dennes pligter, eller hvis vedkommende har begået en alvorlig forseelse. " Hver af disse fire bestemmelser lægger en begrænsning på lovgivningen om de nationale centralbanker: • • • De forbud og forpligtelser, der er formuleret i artikel 107, gælder både ECB og de nationale centralbanker for så vidt angår ESCB-relaterede opgaver. Mens forbuddene i første punktum i artikel 107 er rettet til de nationale centralbanker og til disses besluttende organer, ser det ud til, at tredjeparters rettigheder til at give instrukser i en eller anden form er uforenelige med forbuddene. Nationale bestemmelser, der sigter på eller bevirker, at regeringen skal søge at påvirke medlemmerne af de nationale centralbankers besluttende organer i udførelsen af deres opgaver, skal derfor bringes på linje med andet punktum i artikel 107. Begrebet "besluttende organer" betyder organer under en national centralbank, hvis beslutninger kan påvirke udførelsen af ESCB-relaterede opgaver. Hovedmålet, der er formuleret i artikel 105, stk. 1, vedrører ESCB, som efter artikel 1. 2 i statutten består af ECB og de nationale centralbanker. Derfor skal målet for hvert medlem af ESCB være foreneligt med artikel 105, stk. 1. Artikel 14. 2 i ESCB-statutten er udelukkende rettet til de nationale centralbanker; hvis de heri anførte krav ikke er opfyldt, er det nødvendigt at foretage tilpasninger af de nationale love. Bortset fra disse særlige bestemmelser i traktaten og statutten, som kræver forenelighed, vil der sandsynligvis være en række nationale bestemmelser - ofte af teknisk karakter - som kan vise sig at stride mod ECB's prærogativer over for de nationale centralbanker, og som bør ophæves, således at de nye forenelige bestemmelser træder i kraft ved starten af tredje fase for medlemsstater uden dispensation og ved starten af deres fulde deltagelse i Den Monetære Union for medlemsstater, der oprindeligt havde dispensation eller en særlig status. Det er værd at minde om nogle bestemmelser vedrørende tidsrammen for tilpasning af de nationale lovgivninger og vedrørende den geografiske lovgivning og den nationale dækning af de respektive regler. Allerede fra etableringen i begyndelsen af 1998 skal ECB træffe beslutninger, der forudfastlægger dens pengepolitik fra 1. januar 1999. Artikel 108 fastsætter derfor, at der senest på dette tidspunkt skal være indført forenelighed. Under den anden fase skal hver medlemsstat i givet fald indlede den proces, der skal føre frem til dens centralbanks uafhængighed, jf. artikel 109 E, stk. 5. I relation til anvendelsen af traktatens artikel 107 om centralbankuafhængighed og traktatens artikel 108 om tilpasning af de nationale lovgivninger og de nationale centralbankers statutter gør 10 traktaten ikke nogen forskel mellem medlemsstater med eller uden dispensation (jf. traktatens artikel 109 K, stk. 3). Danmark vil blive behandlet som en medlemsstat med dispensation (artikel 2, protokol nr. 12). Den danske centralbanks reglement skal derfor være foreneligt med artikel 107 og 108. Hvis Det forenede Kongerige ikke deltager i tredje fase, undtager artikel 2 i protokol nr. 11 Det Forenede Kongerige fra at anvende artikel 107 og 108 i traktaten. Indtil det meddeler, at det agter at gå over til tredje fase, er Det Forenede Kongerige derfor på baggrund af artikel 109 E, stk. 5, undtaget fra forpligtelsen til at indlede den proces, der fører til dets centralbanks uafhængighed. Det gøres klart i artikel 107, at kravene om forenelighed med traktaten og statutten kun vedrører ESCB-relaterede opgaver. De grundlæggende opgaver, der skal udføres af ESCB, og som er fastsat i traktatens artikel 105, stk. 2, og statuttens artikel 3. 1, er at formulere og gennemføre Fællesskabets monetære politik, at foretage transaktioner i udenlandsk valuta i overensstemmelse med bestemmelserne i traktatens artikel 109, at besidde og forvalte medlemsstaternes officielle valutareserver og at fremme betalingssystemernes smidige funktioner. 2. 3 Gennemgang af de nationale lovgivninger Centralbankstatutterne afspejler forskellige nationale traditioner og institutionelle rammer og varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat med hensyn til mange af deres karakteristika såsom centralbankens retlige form, definitionen af dens mål og opgaver, pengepolitiske instrumenter, relationerne til det nationale parlament og de socioøkonomiske grupper, strukturen og sammensætningen af de besluttende organer og finansielle regler. I forhold til traktatens artikel 105 og 107 og ESCB-statuttens artikel 14. 2 viser en gennemgang af de nuværende lovgivninger i medlemsstaterne, at mange karakteristika i de nationale lovgivninger ligger inden for EU-reglerne. Men i en række tilfælde er det dog nødvendigt at foretage tilpasninger. Man er allerede kommet langt i flere medlemsstater med lovinitiativerne til disse tilpasninger (jf. afsnit 2. 4). I nogle fa medlemsstater er der lovhjemmel til, at andre organer kan give centralbanken instrukser i pengepolitiske spørgsmål. Dette er uforeneligt med kravet i tredje fase af ØMU. I mange medlemsstater er der andre lovregler, der betyder, at tredjeparter næsten har ret til at give direkte instrukser. Sådanne bestemmelser kan bl. a. være følgende: andre organers ret til at gribe ind i en beslutning, der er truffet af ECB, en ret til at deltage i afstemningen om pengepolitikken, en ret til at blive hørt, inden centralbanken træffer en beslutning, utilstrækkelig finansiel selvstændighed for centralbanken eller medlemskab i centralbankens besluttende organer eller i organer uden for ESCB. I nogle tilfælde er det vanskeligt at drage grænsen mellem forenelige og ikke-forenelige bestemmelser; men det er klart, at hovedparten af de bestående bestemmelser af denne type skal ændres. 11 I nogle få medlemsstater er bestemmelserne om centralbankchefens embedsperiode ikke forenelige med bestemmelserne i ESCB-statuttens artikel 14. 2. I boksen om "Gennemgang af centralbanklovgivningerne: illustrative eksempler" gives eksempler på bestemmelser i de nationale lovgivninger, som tjener til at illustrere problematikken. 2. 4 Aktuelle lovinitiativer I Irland, Luxembourg, Nederlandene, Finland og - med en mere omfattende revision end i 1993 - i Belgien er man godt i gang med det forberedende arbejde i forbindelse med ændringerne af den nationale lovgivning om centralbanken. I Irland indeholder lovudkastet om Central Bank of Ireland bestemmelser om bankens deltagelse i betalingssystemer, indsamling af statistikker, finanstilsyn og den stilling, som medlemmerne i de besluttende organer har, herunder direktørens embedsperiode, der er fastsat til fem år. I Luxembourg blev der i parlamentet i december 1993 fremsat et lovforslag om Institut Monétaire Luxembourgeois om Luxembourgs monetære status. Lovforslaget, der stadig ikke er vedtaget, omfatter bl. a. IML's mål og opgaver. I Nederlandene er man nået langt med diskussionerne mellem finansministeriet og Nederlandsche Bank med henblik på at tilpasse centralbanklovgivningen til kravene i ØMU. I Finland omhandler lovudkastet navnlig parlamentstilsynsrådets fremtidige rolle i pengepolitikken, nationalbankchefens embedsperiode og afskedigelsesgrunde. 1 Belgien planlægger regeringen at fremsætte en omfattende reform af centralbanklovgivningen i den nærmeste fremtid. Lovudkastet tager sigte på forenelighed mellem traktaten og ESCB-statutten på den ene side og statutten for Belgiens nationalbank på den anden side. 12 GENNEMGANG AF CENTRALBANKLOVGIVNINGERNE: [LLUSTRATIVE EKSEMPLER Overensstemmelse med traktatens artikel 107 Følgende rettigheder for tredjeparter ser ud til at stride mod eller kollidere med forbuddene og forpligtelserne i artikel 107: a. En generel ret til at give instrukser Bestemmelser, hvorefter de nationale centralbanker er underlagt instrukser, strider mod den forpligtelse, der er pålagt dem til ikke at søge eller modtage instrukser. Paragraf 4 i Bank of England Ae? "Finansministeriet kan fra tid til anden, efter høring af nationalbankdirektøren, give banken sådanne direktiver, som det finder nødvendige i offentlighedens interesse. " Retten til at give instrukser er også uforenelig med traktaten i den situation, hvor centralbanken kan gøre indvendinger, men til sidst er nødt til at give efter. Artikel 26 i loven om De Nederlandsche Bank "1. Ministeren kan, efter høring af bankrådet, give bankledelsen sådanne direktiver, som han finder nødvendige, for at bankens politik kan blive ordentligt samordnet med regeringens penge- og finanspolitik. Bankledelsen skal efterkomme sådanne direktiver, jf. dog stk. 2 nedenfor. 2. Hvis bankledelsen ønsker at fremsætte indvendinger mod de i stk. 1 nævnte direktiver, kan den fremsende disse indvendinger til regeringen i skriftlig form indenfor en frist af tre dage efter at have modtaget direktiverne. Regeringen træffer beslutning om, hvorvidt direktiverne skal følges. 3. (. ) 2 Som allerede nævnt fritager bestemmelserne i protokol nr. 11 Det Forenede Kongerige fra at anvende artikel 107, medmindre Det Forenede Kongerige meddeler, at det agter at gå over i tredje fase. 13 4. Hvis regeringen beslutter, at direktiverne skal efterkommes, skal bankledelsens indvendinger og regeringens beslutninger offentliggøres i Nederlandsche Staatscourant, medmindre regeringen finder, at dette strider mod den nationale interesse. " Artikel 15 i loven om Finlands nationalbank "Bankens administration og herunder forretningsledelsen er underkastet tilsyn af parlamentstilsynsrådet i overensstemmelse med denne lov og de af parlamentet bekræftede forordninger" Artikel 17 i samme lov "Det er parlamentstiIsynsrådets pligt at fastsætte bankens basisrente og bankens andre rentesatser og grænserne herfor". b. En ret til at godkende, suspendere, annullere eller udskyde en national centralbanks beslutning Sådanne bestemmelser udgør en ret til at give instrukser af en speciel type; vurderingen er den samme som for generelt formulerede rettigheder til at give instrukser. Artikel 13, stk. 2, i loven om Bundesbank "Medlemmerne af forbundsregeringen kan deltage i møderne i centralbankrådet. De har ikke ret til at stemme, men de kan fremsætte forslag. På deres anmodning kan en beslutning udskydes op til to uger. " c. En ret til at bremse beslutninger af retlige grunde En regerings ret til at kontrollere lovligheden af en centralbanks beslutninger ser ud til at være uforenelig med artikel 107. Dette gælder også, når regeringens ret kun kan udøves indirekte. Artikel 43 i loven om organiseringen af Banco de Portugal "1. Nationalbankdirektøren har en afgørende stemme i de møder, hvor han fører forsædet, og kan suspendere gyldigheden af beslutninger, der er truffet af bestyrelsen eller af forretningsudvalg, og som efter hans bedømmelse strider mod loven eller mod landets eller bankens interesser. 2. Suspensionen anmeldes via finansministeren til regeringen og betragtes som opgivet, hvis kabinettet ikke bekræfter den inden femten dage efter dens indførelse. " 14 Ret til at deltage i en national centralbanks besluttende organer med stemmeret. Tredjeparters ret til at deltage i afstemning om afgørelser vedrørende ESCB's opgaver som defineret i artikel 105, stk. 2, er ikke i overensstemmelse med deres forpligtelse til ikke at søge at påvirke sådanne afgørelser. Artikel 14 i Central Bank Act of Ireland "Banken ledes i overensstemmelse med denne lov af en bestyrelse, der består af a) en bankdirektør og b) et sådant antal andre direktører (højst ni og aldrig mere end lo afdelingsdirektører), som ministeren træffer beslutning om Afdelingsdirektørerne udnævnes af ministeren og kan til enhver tid afskediges af ministeren. " Ret til at blive hørt inden en national centralbank træffer beslutning Traktatens artikel 107 udelukker selvfølgelig ikke samarbejde og dialog mellem en national centralbank og regeringen, parlamentet eller andre statslige organer. Faktisk omhandles sådanne kontakter og rapporteringer i en række bestemmelser. Spørgsmålet er, om regeringen benytter sig af en formel mekanisme, som har til formål at påvirke den nationale centralbanks endelige beslutning. En udtrykkelig pligt til at høre politiske organer, inden der træftes beslutning, indebærer en sådan mekanisme og forekommer ikke at være forenelig med andet punktum i artikel 107. Artikel 42 i loven om Sveriges Riksbank "Inden Riksbanken træffer beslutning af større pengepolitisk betydning, skal der ske samråd med den minister, som regeringen bestemmer. Kan et sådant samråd ikke komme i stand, og er der tale om ekstraordinære grunde, træffer Riksbanken beslutning uden samråd " Ret til ex ante at kontrollere centralbankens budget Ligesom for det foregående punkt er grænsedragningen mellem de begrænsninger, som de nationale centralbanker skal underkastes, og forsøgene på at påvirke medlemmerne af deres besluttende organer i udførelsen af deres opgaver vanskelig at foretage i hvert enkelt tilfælde. En national centralbank skal selvfølgelig være finansielt ansvarlig. På den anden side kan kravet om, at budgettet skal godkendes på forhånd, skabe en situation, hvor en national centralbank ikke er i stand til autonomt at udnytte de mest hensigtsmæssige midler til at opfylde sit mandat. 15 Artikel 4. 2 i loven om Banco de Espanas uafhængighed "Bankens forslag til budget for driftsudgifter og investeringer skal, når del er godkendt af bankens styrelsesråd i overensstemmelse med artikel 21. 1 g), forelægges regeringen, som sender det til det spanske parlament til godkendelse. Bankens budget skal have karakter af et overslag og må ikke konsolideres med andre budgetter i den statslige sektor. " g. Situationen, hvor besluttende organers medlemmer er medlemmer i organer uden for ESCB Medlemskab i eksterne organer kan medføre interessekonflikter mellem pligterne over for en national centralbank (for direktører også over for ECB) og den eksterne funktion. Det synes imidlertid at være vanskeligt at opstille en generel regel med hensyn til et sådant medlemskabs forenelighed eller manglende forenelighed med artikel 107. Det relevante spørgsmål er, om medlemmet af centralbankorganet udøver andre opgaver, som kan true hans personlige uafhængighed. Artikel 22 i loven om Ôsterreichische Nationalbank "(3) Kun personer med østrigsk statsborgerskab, som ikke har mistet retten til al blive valgt til nationalrådet (Nationalral), kan blive medlemmer af del almindelige rad. Medlemmerne af det almindelige råd skal være prominente personer inden for forskellige økonomiske sektorer eller jurister eller økonomer. Medlemmerne skal repræsentere følgende: 1. 2. 3. 4. 5. bankvæsen industri handel og små virksomheder landbrug lønmodtagerne. (4) Personer, der gør aktiv tjeneste for forbundsrepublikken eller en delslat, eller som er medlem af Nationalral, forbundsregeringen eller en delstats regering, kan ikke blive medlemmer af det almindelige råd. Begrænsningen med hensyn til personer i aktiv tjeneste for forbundsrepublikken gælder ikke for universitetsprofessorer i jura og økonomi. Højst fire medlemmer af det almindelige råd må som hovedbeskæftigelse være medlemmer af bankdirektioner, og sådanne personer må hverken være formænd eller næstformænd i banken. Overholdelse af artikel 14. 2 i ESCB-statutten Artikel 14. 2 i statutten omhandler centralbankchefers embedsperiode og afskedigelsesbetingelser. 16 a. Centralbankchefernes embedsperiode Artikel 14. 2 i statutten fastsætter en minimumsembedsperiode for centralbankchefer på fem år. Vedtægter, der fastsætter en kortere embedsperiode, skal derfor ændres. Vedtægter, der ikke udtrykkeligt fastsætter en minimumsembedsperiode, opfylder minimumsbetingelserne, såfremt grundene til afskedigelse begrænses til de tilfælde, der er specificeret i staruttens artikel 14. 2, andet stykke (jf nedenfor). Artikel 29 i vedtægterne for den græske nationalbank "Nationalbankchefen og vicenationalbankchefen. udnævnes af regeringen for en periode af fire år efter forslag fra Bankens bestyrelse. " Vedtægten for Banca d'Italia indeholder ikke bestemmelser om centralbankchefens embedsperiode eller afskedigelsesgrunde. Artikel 19 i vedtægten for Banca d'Italia "Bestyrelsen kan udpege og afskedige centralbankchefen, den administrerende direktør og de to stedfortrædende administrerende direktører. " Artikel 7, stk 3, i loven om Bundesbank "Formanden, næstformanden og de øvrige medlemmer af direktionen udnævnes af forbundspræsidenten på forslag af forbundsregeringen. Forbundsregeringen skal i forbindelse med sine forslag høre centralbankrådet. Medlemmerne af direktionen udpeges for otte år og undtagelsesvis for en kortere periode, men dog mindst for to år. " b. Grunde til at afskedige en centralbankchef Artikel 14. 2 i statutten søger at undgå, at de myndigheder, der har været involveret i udpegelsesproceduren, kan foretage en vilkårlig afskedigelse af centralbankchefen. Da statutten indeholder et udtrykkeligt krav om indholdet i de nationale lovgivninger, skal alle bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med statutten, derfor ændres. 17 Artikel 12, stk. 3, i loven om oprettelse af Institut Monétaire Luxembourgeois "Regeringen kan forelægge storhertugen forslag om afskedigelse af ledelsen, hvis der er en fundamental uenighed mellem regeringen og ledelsen om instituttets politik og udførelsen af dets opgaver. Forslaget om afskedigelse omfatter ledelsen kollektivt. Regeringen kan på samme måde forelægge storhertugen forslag om afskedigelse af et medlem af direktionen, som permanent er ude af stand til at udøve sine pligter. Inden et forslag forelægges storhertugen, skal regeringen høre instituttets råd" Artikel 44 i vedtægterne for Belgiens nationalbank "Nationalbankdirektøren udnævnes og kan afskediges eller suspenderes af kongen. " Overensstemmelse med traktatens artikel 105 Kravet om, at målene for alle ESCB's medlemmer skal være i overensstemmelse med artikel 105, stk. 1, indebærer ikke, at ordlyden af dette stykke på alle punkter skal overføres i de nationale vedtægter. Formuleringen af centralbankens mål varierer faktisk meget mellem de forskellige medlemsstater. Dette afspejler i en vis udstrækning det forhold, at vedtægterne for centralbankerne stammer fra forskellige årtier. Men ingen formuleringer må give anledning til tvivl om, at den pågældende bank er bundet af hovedmålet som fastsat i traktaten. Artikel 1 i lov nr. 116 om Danmarks Nationalbank^ "Danmarks Nationalbank. har. til opgave. at opretholde et sildært pengevæsen her i landet samt at lette og regulere pengeomsætning og kreditgivning. " 3 Da Danmark har meddelt Rådet, at det ikke vil deltage i tredje fase, er der ikke behov for at tilpasse Danmarks Nationalbanks reglement i denne henseende. 18 Yderligere lovkrav, der skal opfyldes, for at de nationale centralbanker kan blive en integrerende del af ESCB De nationale centralbanker udgør en integreret del af ESCB og skal udføre deres funktioner i overensstemmelse med ECB's retningslinjer og instrukser, jf. statuttens artikel 14. 3. Omfanget af de nødvendige nationale lovtilpasninger - enten i centralbankvedtægterne eller i andre dele af lovgivningen - som følger af dette princip, vil fremgå klarere i løbet af det forberedende arbejde med lovrammen for ESCB. Det er klart, at der fortsat kan være tale om nationale særegenheder, for så vidt effektiviteten og ensartetheden i euro-pengepolitikken ikke påvirkes heraf. Et eksempel, hvor de nationale lovbestemmelser ikke respekterer ECB's prærogativer, er regler, der giver statslige organer kompetence i forbindelse med udstedelse af banksedler. 19 3. PRISSTABILITET 3. 1 Traktatens bestemmelser Kriteriet for prisstabilitet er defineret i traktatens artikel 109 J, stk. 1, første led: "En høj grad af prisstabilitet [. ] vil fremgå af en inflationstakt, som ligger tæt op ad inflationstakten i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet. " I protokol nr. 6 om konvergenskriterierne præciseres artikel 109 J, stk. I, idet det i artikel I fastsættes, at en medlemsstat opfylder konvergenskriterierne med hensyn til inflation, hvis den "har en holdbar prisudvikling og en gennemsnitlig inflationstakt, som betragtet i en pericxie på et år før undersøgelsen ikke overstiger inflationstakten i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 1,5 procentpoint. Inflationen måles ved hjælp af forbrugerprisindekset på et sammenligneligt grundlag, der tager hensyn til forskelle i nationale definitioner. " De enkelte landes forbrugerprisindekser (CPI) divergerer i høj grad med hensyn til begreber, metoder og praksis. For at opfylde kravet i protokol nr. 6, hvorefter inflationen skal måles på et sammenligneligt grundlag, vedtog Rådet derfor den 23. oktober 1995 en rammeforordning (nr. 2494/95) om harmonisering af de nationale forbrugerprisindekser i to etaper. Første etape med henblik på den beretning, der er omhandlet i artikel 109 J, stk. 1, dvs. nærværende dokument, var udarbejdelsen af et sæt såkaldte "midlertidige forbrugerprisindekser" (IICP) i marts 1996, justeret med det formål at reducere de konstaterede forskelle i dækningen af varer og tjenesteydelser i de eksisterende nationale indekser. De månedlige IlCP'er er blevet offentliggjort fra og med januar 1996 med tidsrækker gående tilbage til januar 1994. Som første etape i harmoniseringsprocessen medtager HCP'erne ikke de kategorier af de nationale indekser, hvor den eksisterende praksis afviger mest markant fra den ene medlemsstat til den anden. Som sådan medregner UCP'erne ikke lejeværdi af egen bolig, sundheds- og uddannelsesområdet samt flere andre poster som feks. rentebetalinger på realkreditlån, finansielle tjenesteydelser, forsikring, pakkeferier og visse kommunale tjenesteydelser. På den anden side indeholder IlCP'erne visse komponenter, som f. eks. alkohol- og tobakspriser, som ikke indgår i de nationale CPI'er i en række medlemsstater. Selv om de ikke er fiildt sammenlignelige, anses UCP'erne for øjeblikket for at udgøre et mere sammenligneligt grundlag for en vurdering af inflationskonvergensen i medlemsstaterne end de nationale CPI'er. Anden etape, der er planlagt til januar 1997, er lanceringen af sammenlignelige harmoniserede indekser (HCPI'er) baseret på fælles definitioner og metoder såsom fælles dækning af goder og tjenesteydelser for alle medlemsstater og harmonisering af referenceperioden, standarder for prøveudtagning, hyppigheden af ajourføring af vægtninger, demografisk og geografisk dækning osv. 20 3. 2 Prisstabilitet vurderet ved hjælp IlCP'er 3. 2. 1 Den seneste udvikling Tidsrækkerne for UCP'erne foreligger kun fra januar 1994. Som følge heraf kan analysen af inflationsudviklingen på basis af dette indeks ikke starte før januar 1995. Siden begyndelsen af 1995 har der været en generel tendens til lavere og mere konvergerende inflation. Inflationen i Fællesskabet som helhed som målt ved IICP (procentvis ændring i forhold til et år tidligere) lå på 2,8% i januar 1995 og faldt til 2,4% i september 1996. Dette tal er uhørt lavt og ikke langt fra et niveau, der kunne betegnes som prisstabilitet. I de syv medlemsstater, hvor den årlige inflationstakt var under 2,5% i januar 1995 (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Luxembourg, Nederlandene og Finland), tog prisstigningerne enten yderligere af eller stabiliseredes på et lavt niveau i de efterfølgende tyve måneder (jf. graf 3. 1). I tre af de fire lande, hvor den årlige inflationstakt lå mellem 2,5% og 3% i begyndelsen af 1995 (Irland, Østrig og Sverige, med Det Forenede Kongerige som undtagelsen), bevægede den sig gradvis ned under 2% i midten af 1996. Den faldende tendens var mest udpræget i Sverige, hvor den årlige inflationstakt har ligget på under 1% siden august i år. I Det Forenede Kongerige har udviklingen hen imod prisstabilitet vist sig at være gradvis og noget ustadig, men den nedadgående tendens er bekræftet i løbet af 1996 til trods for et vedvarende opsving og et tidligere nedadgående pres på pundet. I de øvrige medlemsstater er der sket tydelige fremskridt med hensyn til inflationen, men prisstabiliteten og priskonvergensen er endnu ikke tilfredsstillende. Spanien og Italien oplevede en foruroligende opadgående tendens i inflationen i første halvår 1995 både som følge af den voldsomme stigning i importpriserne efter det markante fald i deres valutaer i foråret og stigningerne i den indirekte beskatning. I begge lande toppede inflationen imidlertid i midten af 1995, og derefter har der været tale om en klar nedadgående tendens. Inflationen lå på 3,5% i Italien og på 3,6% i Spanien i september i år. I Spanien er faldet i inflationen dog standset i de seneste måneder, selv om den underliggende inflation (undtagen priser på uforarbejdede levnedsmidler og energi) fortsat er faldet. Der skete ligeledes et opsving i inflationen i Portugal i foråret i år, men det var meget mindre og vendte hurtigere end i de to førnævnte lande. Efter at være faldet til omkring 2% i marts i år er inflationen imidlertid taget til i de seneste måneder og nåede 3,2% i september. I Grækenland er inflationen faldet fra 10,9% i januar 1995 til 8,1% i september 1996, men den ligger stadig et godt stykke over EU-gennemsnittet. 21 Tabel 3. 1 3. 2. 2 Priskonvergens målt i forhold til en referenceværdi 22 I denne beretning er der anvendt følgende operationelle definitioner (for en nærmere redegørelse henvises til boksen om "Beregning af inflationsreferenceværdien"). En medlemsstats inflation måles ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode1. Referenceværdien beregnes af inflationstakterne i de tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater, plus 1,5 procentpoint. gennemsnit aritmetiske som det I den periode, for hvilken der kan beregnes en referenceværdi2, faldt referenceværdien marginalt fra 2,7% i december 1995 til 2,6% i september 1996 (jf. tabel 3. 1). I den pågældende periode ændredes sammensætningen af referencegruppen bestående af de tre lande med de bedste resultater kun lidt. Nederlandene og Finland har konstant været med i gruppen, hvorimod Tyskland afløste Belgien fra juni 1996. I september 1996 havde ti medlemsstater en gennemsnitlig inflationstakt under referenceværdien (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland3, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland og Sverige), mens den gennemsnitlige inflationstakt i to andre lande (Portugal og Det Forenede Kongerige) lå 0,4 procentpoint over referenceværdien. I Italien oversteg den gennemsnitlige Spanien og inflationstakt referenceværdien med henholdsvis 1,2 og 2,1 procentpoint. For Grækenlands vedkommende udgjorde referenceværdien forhold forskellen 5,8 procentpoint (jf. tabel 3. 2). til i Inflationskonvergens (inflation målt ved den procentvise ændring i IICP) Midlertidige forbrugerprisindekser De tre medlemsstater, December der har nået de bedste resultater 1995(1) September 19960) B D NL FIN Reference- værdi@) 1. 4 - II LO 2. 7 1. 3 1. 2 0. 9 2. 6 Medlemsstater, der overholder referenceværdien I I 10 15 1. 6 2. 2 1. 3 2. 1 2. 1 1. 3 1. 2 1. 7 0. 9 1. 6 Antal: 9 ud af: 15 B 1. 4 DK 2. 3 D 1. 5 F 1. 7 IRL (3) 2. 4 L 1. 9 NL 1. 1 A 2. 0 FIN 1. 0 _S - ( 1 ) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske tolv gennemsnit månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. (2) Definition for denne gældende beretning: aritmetisk gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til inflation, plus 1,5 procentpoint. af | | (3) Målt på grundlag af kvartårlige data. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Der gøres opmærksom på, at dette mål adskiller sig fra det, der sædvanligvis betragtes som inflationstakten (beregnet som den procentvise ændring i et indeks i den seneste måned i forhold til indekset tolv måneder forinden), og som er anvendt i afsnit 3. 2. 1 og graf 3. 1. Der foreligger kun tidsrækker for IICP fra januar 1994. Den tidligste referenceværdi, der kan beregnes, er derfor referenceværdien for december 1995. For Irlands vedkommende foreligger IICP og det nationale CPI kun kvartalsvis. 23 Tabel 3. 2 Den gennemsnitlige inflationstakt (målt ved IICP; procentvis ændring) Midlertidige forbrugerprisindekser Konvergenssituationen var bedre i september 1996 end i december 1995, hvor ni lande havde en gennemsnitlig inflationstakt, der lå under referenceværdien, og hvor afstanden fra referenceværdien i de øvrige lande var større end på nuværende tidspunkt. (i) (i) September 1996 1. 6 2. 2 1. 3 8. 4 3. 8 2. 1 2. 1 4. 7 1. 3 1. 2 1. 7 3. 0 0. 9 1. 6 3. 0 2. 7 December 1995 1. 4 B 2. 3 DK 1. 5 D 9. 0 EL 4. 7 E 1. 7 F 2. 4 IRL (2) 5. 4 I 1. 9 L 1. 1 NL 2. 0 A 3. 8 P 1. 0 FIN 2. 9 S 3. 1 UK EUR 3. 0 (1) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. ~~ (2) Målt på grundlag af kvartårlige data. Kilde. Kommissionens tjenestegrene. Figur 3. 2 Midlertidige forbrugerprisindekser (IÏCP) (Aritmetik cKrørøtåuf tøfc m&Kxtø$o aritmetiske jjcnnejWimftof de taft iH&K*!%^ij i ll WÊ- lilllr- 1111 il H^mHM&dtâa tre tørté*. <kr tøojOTa^ de bedste j'eBHitâW, * t,5 fxu&dtpwå. D EL S L Ï &À F m. K f P U j'^itffitiïiiiiiigSai'WWHtWWiiia l<?) • D e c. 1995 BSep. 1996 S W 3. 3 Inflationsudviklingen under anden fase af ØMU 24 Det begrænsede tidsrum, der dækkes af UCP'erne, gør det ikke muligt at se den seneste udvikling i inflationen i perspektiv. For at sikre en dækkende og afbalanceret undersøgelse af graden af prisstabilitet og holdbarheden af inflationsudviklingen, må der tages hensyn til en række andre inflationsindikatorer, herunder privatforbrugsdeflatorer og CPI'er. I boksen om "Forskelle mellem IlCP'er og CPI'er" undersøges størrelsen af sådanne forskelle. Udviklingen med hensyn til privatforbrugsdeflatorer og CPI'er bekræfter, at der er sket et betydeligt fremskridt i inflationskonvergensen i EU siden indledningen af anden fase af ØMU den 1. januar 1994. Mellem 1993 og 1995 faldt inflationen for EU som helhed fra 4% til 3% målt med privatforbrugsdeflatoren, og fra 3!/2% til 3% målt med CPI. Den nedadgående tendens er fortsat i 1996, hvor den gennemsnitlige inflation i EU forventes at ligge lige over 2!/2% efter begge målemetoder i år (jf. tabel 3. 3). På landeniveau svarer det billede, der tegnes af udviklingen i privatforbrugsdeflatoren og CPI til det, der fremgår af IlCP'erne. Faldet i inflationen gør sig gældende i alle EU-landene, om end i forskellig grad. Under fase to har de medlemsstater, der i lang tid har deltaget i valutakursmekanismen (ERM) (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg og Nederlandene), konsolideret deres allerede gode indledende inflationsresultater, mens de tre nye medlemsstater (Østrig, Finland og Sverige) med hensyn til prisstabilitet har nærmet sig denne første gruppe. I Det Forenede Kongerige påvirkes CPI-udviklingen stærkt af bevægelser i realkreditrenten. Sidstnævnte forklarer i høj grad faldet til 1,6% i 1993 og den efterfølgende stigning til 3,5% frem til 1995. Det meste af faldet i CPI-inflationen i første halvdel af 1996 skyldes igen faldet i realkreditrenten. Privatforbrugsdeflatoren viste imidlertid et fald i inflationen fra 3,5% i 1993 til 2,6% i 1995, og den forventes at ligge en smule lavere i 1996. 25 Tabel 3. 3 Privatforbragsdeflator og forbrugerprisindeks (national valuta, procentvis ændring) Privatforbrugsdeflator Forbrugerprisindeks 1993 1994 1995 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 3. 0 0. 3 3. 9 13. 7 5. 5 2. 2 1. 9 5. 4 7. 0 2. 1 3. 4 7. 1 4. 2 5. 7 3. 5 3. 2 1. 7 2. 7 10. 8 4. 9 2. 1 2. 6 4. 6 2. 4 2. 7 3. 0 4. 8 1. 4 3:1 2. 5 EUR 4. 1 3. 3 1. 6 2. 1 2. 0 9. 3 4. 7 1. 7 2. 0 5. 8 2. 0 0. 9 2. 3 4. 2 0. 2 2. 7 2. 6 3. 0 1996 (D 2. 0 2. 0 1. 8 8. 5 3. 6 1. 9 2. 0 3. 9 1. 7 1. 9 2. 0 3. 3 0. 9 1. 7 2. 5 1993 1994 1995 2. 8 1. 3 3. 6 14. 4 4. 6 21 1. 4 4. 5 3. 6 2. 6 3. 6 6. 4 2. 2 4. 6 1. 6 2. 4 2. 0 2. 7 10. 9 4. 7 1. 7 2. 3 4. 0 2. 2 2. 8 3. 0 5. 2 1. 1 2. 2 2. 5 1. 5 2. 1 1. 8 9. 3 4. 7 1. 8 2. 6 5. 2 1. 9 1. 9 2. 2 4. 1 1. 0 2. 5 3. 4 Sep. 9 (2) 1. 8 2. 0 1. 6 8. 6 3. 8 2. 1 1. 8 4. 6 1. 3 1. 9 1. 8 3. 3 0. 5 1. 2 2. 6 2. 6 3. 4 3. 1 3. 1 2. 7 VK VKERM VK Ikkc-ERM 0. 73 0. 62 0. 63 0. 35 0. 75 0. 48 0. 66 0. 34 0. 85 0. 49 0. 68 0. 40 0. 66 0. 41 0. 74 0. 43 0. 59 0. 59 0. 76 0. 63 0. 81 0. 63, 0. 67 0. 66 (1) Økonomiske prognoser efterår 1996. (2) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. (forholdet mellem standardafvigelsen og VK =Variationskoefificient dataenes middelværdi) VK ERM er variationskoefficienten for: B, DK, D, E, F, IRL, L, NL, P for 1993 og 1994. A er medtaget i 1995 og 1996. FIN er medtaget i 1996. Dcke-ERM omfatter EL, I, UK for 1993 og 1994. FIN og S er medtaget i VK ikke-ERM for 1995 og S ligeledes for 1996. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. I de øvrige medlemsstater (Spanien, Grækenland, Italien og Portugal) er der konstateret en klar forbedring siden 1993, men i Spanien og Portugal blev den i nedadgående inflationen afbrudt i foråret 1996. tendens for inflationstakterne Det generelle fald i inflationen i EU er ledsaget af en indsnævring i inflationsforskellene mellem medlemsstaterne. Et tegn på, i hvordan medlemsstaterne har nærmet sig er hinanden, variationskoefEcienten4, et spredning. statistisk mål for Variationskoefficienten inflationen, med målt privatforbrugsdeflatoren, faldt fra 0,73 i 1993 til 0,66 i 1996 for EU helhed. Konvergensprocessen har været endnu større inden for ERM- gruppen, hvor variationskoefficienten er faldet fra 0,62 i 1993 til 0,34 i 1996. På den anden side er inflationen inden ikke-ERM-gruppen fortsat præget af en betydelig større foranderlighed. som for Variationskoefficienten viser spredningen i de enkelte medlemsstaters inflation omkring den gennemsnitlige inflationstakt for hvert år; jo højere værdi jo større er inflationsspredningen i et givet år. 3. 4 Holdbarheden af priskonvergensen 26 Den proces hen imod inflationskonvergens, der har kunnet konstateres i EU i mere end et årti, skyldes hovedsagelig en række fundamentale ændringer i alle økonomiske aktørers holdning til inflationen. Den vigtigste strukturændring har uden tvivl været det forhold, at pengepolitikken konsekvent har været orienteret mod prisstabilitet. Flere medlemsstater har vedtaget eksplicitte inflationsmål, eller indirekte målsætninger (f. eks. et mål for væksten i pengemængden eller en målsætning for valutakursen), og de har således ført en troværdig pengepolitik. Institutionelle ændringer såsom forbuddet mod centralbankfinansiering af budgetunderskud og forbuddet mod at give den offentlige sektor særadgang til finansielle institutioner (som trådte i kraft ved indledningen af anden fase) samt indrømmelse af uafhængighed til centralbankerne (som krævet i traktaten ved afslutningen af anden fase, jf. kapitel 2) har bidraget til at styrke effektiviteten og troværdigheden af en stabilitetsorienteret pengepolitik i medlemsstaterne. Foruden den direkte indvirkning på inflationen har pengepolitikken også en dæmpende virkning på prisstigningerne gennem dens indflydelse på de økonomiske agenters adfærd. Ved at fastholde en inflationsbekæmpende politik øger pengemyndighederne troværdigheden af målsætningerne for prisstabilitet og bidrager stærkt til at holde inflationsforventningerne nede. Der er i de seneste ti år gradvis opnået nominel løntilbageholdenhed (jf. afsnit 7. 4. 1). Denne udvikling antyder, at arbejdsmarkedets parter i stigende grad har inkorporeret målsætningerne for prisstabilitet i deres lønaftaler. Andre centrale strukturelle faktorer har imidlertid ydet et stort bidrag til den lave inflation, der i øjeblikket præger EU. Gennemførelsen af det indre marked har haft - og vil fortsat have - en dæmpende virkning på prisinflationen på virksomheds- og sektorniveau, hovedsagelig på to områder. For det første har fjernelsen af de nationale hindringer for samhandelen øget konkurrencen på mange markeder for varer og tjenesteydelser med et efterfølgende pres på overnormale profitter som følge af en ufuldkommen markedssituation. For det andet har den større konkurrence også medført en mere effektiv ressourcefordeling inden for EU, som har fremmet effektiviteten på udbudssiden. Produktionsomkostningerne er således blevet reduceret med en klar nedadgående virkning på priserne. idet vedholdende uforholdsmæssigt Siden 1980'erne har de fleste medlemsstater omlagt deres budgetpolitik. Brugen af vilkårlige budgetinstrumenter til at regulere den økonomiske aktivitet er i stigende grad blevet anset for ineffektiv og endog skadelig, store underskud og akkumuleringen af offentlig gæld har været ledsaget af alvorlige negative virkninger på udbudssiden og for inflationen. Til at begynde med var budgetkonsokderingspolitikken mere eller mindre vellykket, men i de seneste år er bestræbelserne på at nedbringe budgetunderskuddene blev forstærket og har vist sig at være mere troværdige, jf. kapitel 4. Omlægningen hen imod større budgetdisciplin med henblik på en afbalanceret position på mellemlang sigt har affødt lave og stabile inflationsforventninger og derved gjort det lettere for pengepolitikken at opnå og fastholde prisstabilitet med lavere rentesatser. 27 Foruden de strukturelle faktorer har konjunkturerne bidraget til at opnå den nuværende gunstige inflationsudvikling i EU. Det forhold, at produktionsniveauerne konstant har ligget under fuld kapacitet, har i høj grad faet virksomhederne til at være tilbageholdende med at hæve priserne eller tillade væsentlige lønstigninger. 28 BEREGNING AF INFLATIONSREFERENCEVÆRDIEN Det hedder i protokol nr. 6, at inflationsreferenceværdien beregnes på grundlag af "en gennemsnitlig inflationstakt i en periode på et år i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater". Med hensyn til gennemsnittet foretrækkes der i denne beretning et aritmetisk gennemsnit i modsætning til et geometrisk, idet det er den mest almindeligt anvendte metode. Endvidere er forskellen mellem det aritmetiske og geometriske gennemsnit meget lille, navnlig hvis inflationen er lav. Hvad angår perioden på et år er der to hovedmuligheder: enten anvendes den årlige ændring i en månedlig indikator (feks. september 1996/september 1995) eller den gennemsnitlige ændring i de sidste tolv måneder i forhold til de foregående tolv måneder. Fordelen ved den første metode er, at den er ligetil og let at forstå. Ulemperne vejer imidlertid tungere end denne fordel. Resultaterne kan nemlig variere meget fra måned til måned på grund af eventuelle basisvirkninger, der feks. skyldes ændringer i de indirekte skatter. Eftersom kriteriet skulle tjene til at vurdere holdbarheden af prisstabiliteten og inflationskonvergensen, synes det mere hensigtsmæssigt, at der tages en længere periode i betragtning. Angående antallet af lande, der skal medtages ved beregningen af referenceværdien, kan der tænkes flere forskellige metoder. I den første gruppe af metoder beregnes referenceværdien på grundlag af et enkelt land: Metode l: det land, der har nået del bedste resultat i 1,5 procentpoint. Metode 2: det land, der har nået det næstbedste resultat + 1,5 procentpoint. Metode 3: det land, der har nået det tredjebedste resultat + 1,5 procentpoint. I den anden gruppe af metoder tages et gennemsnit af to eller tre lande: Metode 4: et uvægtet gennemsnit af de to lande, der har nået de bedste resultater +1,5 procentpoint. Metode 5: det uvægtede gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater +1,5 procentpoint. Metode 6: et vægtet gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater +1,5 procentpoint. 29 Tabel 3. 4 Inflationskonvergens i henhold til alternative metoder for beregning af referenceværdien IICP December 1995(1) September 1996(,) Reference værdi Antal medlems stater, der overholder reference værdien (3) Reference værdi Antal medlems stater, der overholder reference værdien (3) 1. Del land, der har nået det bedste resultat + 1,5 procentpoint 2. Det land, der har nået det næstbedste resultat +1,5 procentpoint 3. Det land, der har nået det tredjebedste resultat +1,5 procentpoint 4. De to lande, der har nået de bedste resultater, uvægtet gennemsnit +1,5 procentpoint 5. De tre lande, der har nået de bedste resultater, uvægtet gennemsnit +1,5 procentpoint 6. De tre lande, der har nået de bedste resultater, vægtet(2) gennemsnit +1,5 procentpoint 2. 5 2. 6 2. 9 2. 5 2. 7 2. 7 9 9 9 9 9 9 2. 4 2. 7 2. 8 2. 6 2. 6 2. 8 10 10 10 10 10 10 (1) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhol til del aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. (2) Vægtet i henhold til privatforbrugets andele i 1995 i løbende priser, KKP. (3) 9 lande overholder referenceværdien i december 1995: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FTN. 10 lande overholder referenceværdien i september 1996: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN, S. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Der er beregnet en referenceværdi i henhold til disse seks metoder både for december 1995 og september 1996. Med henblik på denne beretning har Kommissionen anvendt metode 5. Tabel 3. 4 viser, at antallet af lande med inflation under referenceværdien er det samme både i december 1995 og i september 1996, uanset den anvendte metode. Disse resultater kan forklares ud fra to faktorer. For det første er der en vigtig gruppe af lande, som har opnået en konstant lav og konvergent inflation. Som følge heraf har hverken antallet af lande, der tages i betragtning, eller sammensætningen af referencegruppen en større indvirkning på referenceværdiens størrelse. For det andet ligger inflationsudviklingen i de øvrige medlemsstater stadig alt for langt fra lavinflationsgruppen, således at mindre ændringer i referenceværdien ikke giver disse lande mulighed for at komme under referenceværdien. 30 FORSKELLE MELLEM IICP'ER OG CPFER Forskellene mellem IlCP'er og CPI'er afhænger i høj grad af de nationale CPI'ers eksisterende struktur. I lande, hvor CPI'erne indeholder sådanne poster som sundhedsområdet eller lejeværdi af egen bolig, vil IlCP'erne sandsynligvis være lavere end CPI'erne, idet priserne på disse poster er tilbøjelige til at stige hurtigere end priserne på varer, der omsættes internationalt. I lande, hvor alkohol- og tobakspriserne ikke medregnes i CPI'erne, vil forskellen i forhold til IlCP'erne på den anden side være positiv, idet prisstigninger på disse varer typisk ligger over gennemsnittet. Lande, hvor realkreditlån indgår i de nationale CPI'er, vil udvise uregelmæssige forskelle. På EU-plan og i en række lande er forskellene mellem CPI og IICP ubetydelige, idet de afviger med omkring 0,1 til 0,3 procentpoint (jf. tabel 3. 5) I nogle lande svinger forskellene imidlertid fra omkring et halvt procentpoint til næsten I procentpoint (Irland, Nederlandene, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige). Tabel 3. 5 Forskellen meUem IlCP'er og CPI'er (procentvis ændring) 1995(1) CPI IICP B DK D EL E F IRL (3) l L NL A P FIN S UK EUR 1. 4 2. 3 1. 5 9. 0 4. 7 1. 7 2. 4 5. 4 1. 9 1. 1 2. 0 3. 8 1. 0 2. 9 3. 1 3. 0 1. 5 2. 1 1. 8 9. 3 4. 7 1. 8 2. 6 5. 2 1. 9 1. 9 2. 2 4. 1 1. 0 2. 5 3. 4 3. 1 Forskel IICP-CPI -0. 1 0. 2 -0. 3 -0. 3 0. 0 -0. 1 -0. 2 0. 2 0. 0 -0. 8 -0. 2 -0. 3 0. 0 0. 4 -0. 3 -0. 1 IICP 1. 7 2. 3 1. 4 8. 9 3. 4 2. 5 2. 1 4. 4 1. 3 1. 5 1. 8 2. 1 1. 1 1. 5 3. 0 2. 7 (1) Årlig procentvis ændring. (2) Procent i forhold til et år tidligere, T7T-12. (3) Målt på grundlag af kvartårlige data. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Marts 1996^ CPI Forskel IICP-CPI -0. 3 0. 2 -0. 3 -0. 2 0. 0 0. 2 0. 1 -0. 1 0. 1 -0. 6 0. 0 -0. 3 0. 5 0. 0 0. 3 Se »tember 1996a) IICP CPI 2. 1 2. 5 1. 3 8. 1 3. 6 1. 6 2. 2 3. 5 1. 5 1. 4 2. 2 3. 2 1. 2 0. 6 2. 9 1. 9 2. 3 1. 4 8. 5 3. 6 1. 6 1. 4 3. 4 1. 4 2. 0 2. 0 3. 4 0. 6 -0. 1 2. 1 Forskel IICP-CPI 0. 2 0. 2 -0. 1 -0. 4 0. 0 0. 0 0. 8 0. 1 0. 1 -0. 6 0. 2 -0. 2 0. 6 0. 7 0. 8 0. 0 2. 4 2. 3 0. 1 2. 0 2. 1 1. 7 9. 1 3. 4 2. 3 2. 0 4. 5 1. 2 2. 1 1. 8 2. 4 0. 6 1. 5 2. 7 2. 7 ikke tenner og Eftersom inflationskriteriet er defineret i i absolutte relative termer, påvirker brugen af IlCP'erne ikke resultaterne i væsentlig grad. Som angivet i tabel 3. 6 er der ingen forskel på overholder antallet referenceværdien, hvis CPI anvendes i stedet for IICP. Gruppen af de tre lande med de bedste resultater er imidlertid forskellig. lande, der af 31 Tabel 3. 6 liiflationskonvci'KCiis ved brag af IlCP'er og CPI'er (procentvis ændring) Midlertidige forbrugerprisindekser (1) Forbrugerprisindeks (1) Dec. 1995(1) Sep. (i) 1996 Dec. 1995(1) Sep. (i) 1996 1. 4 1. 1 1. 0 2. 7 1. 3 1. 2 0. 9 2. 6 1. 5 1. 8 1. 0 2. 9 1. 3 0. 5 1. 2 2. 5 De tre lande, der har nået de bedste resultater B D F NL L FIN S Reference værdi (2) Medlemsstater, der overholder referenceværdien Antal: ud af: B DK D F IRL (3) L NL A FIN S 9 15 1. 4 2. 3 1. 5 1. 7 2. 4 1. 9 1. 1 2. 0 1. 0 10 15 1. 6 2. 2 1. 3 2. 1 2. 1 1. 3 1. 2 1. 7 0. 9 1. 6 10 15 1. 5 2. 1 1. 8 1. 8 2. 6 1. 9 1. 9 2. 2 1. 0 2. 5 10 15 1. 8 2. 0 1. 6 2. 1 1. 8 1. 3 1. 9 1. 8 0. 5 1. 2 (1) Målt ved den procentvise ændring i det aritmetiske gennemsnit af tolv månedlige indekser i forhold til det aritmetiske gennemsnit af de tolv månedlige indekser i den foregående periode. (2) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til inflation, plus 1,5 procentpoint. (3) Målt på grundlag af kvartårlige data. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 32 4. DEN OFFENTLIGE BUDGETSTILLING 4. 1 Uforholdsmæssigt store underskud Opfyldelsen af kriteriet om holdbare offentlige finanser fordrer - således som det er præciseret i artikel 109 J, stk. 1 - at medlemsstaten har opnået en offentlig budgetstilling, der ikke udviser et uforholdsmæssigt stort underskud som fastslået i henhold til artikel 104 C, stk. 6. Protokol nr. 6 om konvergenskriterierne fastslår endvidere i artikel 2, at: "Kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling som nævnt i traktatens artikel 109 J, stk. 1, andet led, betyder, at medlemsstaten på tidspunktet for undersøgelsen ikke er omfattet af en rådsqfgørelse som omhandlet i traktatens artikel 104 C, stk. 6, om, at den pågældende medlemsstat har et uforholdsmæssigt stort underskud. " ikke at foretage en særskilt vurdering af, om Formålet med denne beretning er derfor medlemsstaterne p. t. opfylder kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling. Det er allerede slået fast i Rådets afgørelser om uforholdsmæssigt store underskud. I dette kapitels første afsnit beskrives anvendelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud i anden fase af ØMU og de afgørelser om uforholdsmæssigt store underskud, der er gældende på nuværende tidspunkt. I de efterfølgende afsnit af dette kapitel gennemgås den seneste budgetudvikling i medlemsstaterne. Bestemmelserne for proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (artikel 104 C med undtagelse af stk. 1, 9, 11 og 14, men sammen med den tilhørende protokol (nr. 5)) har fundet anvendelse siden begyndelsen af anden fase af ØMU i januar 1994. Siden da har det været almindelig praksis for Kommissionen og Rådet at gennemføre proceduren én gang om året. Hvert år er de forskellige skridt i proceduren blevet gennemført efter medlemsstaternes indberetning af forskellige budgetdata i marts måned (som foreskrevet i Rådets forordning (EF) nr. 3605/93). Den indrammede tekst om "proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud" indeholder en beskrivelse af hovedtrækkene ved proceduren i anden fase. I forbindelse med den første anvendelse af proceduren i 1994 traf Rådet, i overensstemmelse med artikel 104 C, stk. 6, afgørelse om1, at der forelå et uforholdsmæssigt stort underskud i ti af de daværende tolv medlemsstater. Kun Irland og Luxembourg blev ikke gjort til genstand for en sådan afgørelse. I Irland lå det offentlige underskud under referenceværdien på 3% af BNP, og den offentlige gældskvote, som ganske vist lå over referenceværdien på 60% af BNP, var faldet betydeligt. I Luxembourg var der overskud på statens finanser, og gældskvoten lå langt under referenceværdien. Alle de øvrige ti medlemsstater opfyldte enten ingen eller kun et enkelt af de to kriterier vedrørende offentligt underskud og offentlig gæld. I 1995 blev proceduren for første gang anvendt på de tre nye medlemsstater (Østrig, Finland og Sverige), og Rådet traf afgørelse om2, at der forelå et uforholdsmæssigt stort underskud i alle tre Rådets afgørelser af 26. september 1994. Ingen af dokumenterne vedrørende anvendelsen af proceduren er blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Rådets afgørelser af 10. juli 1995. 33 lande. I overensstemmelse med artikel 104 C, stk. 12, traf Rådet samtidig afgørelse om3 at ophæve afgørelsen vedrørende Tyskland, da det offentlige underskud i Tyskland var faldet til under referenceværdien i 1994 og forventedes at forblive dér i 1995, og da den offentlige gældskvote fortsat lå under referenceværdien. I forbindelse med anvendelsen af proceduren i 1996 traf Rådet en ny afgørelse4 om forekomsten af et uforholdsmæssigt stort underskud i Tyskland, da det nu viste sig, at det offentlige underskud i Tyskland var steget til over referenceværdien i 1995, og at det forventedes at forblive over referenceværdien i 1996. Rådet traf også afgørelse om at ophæve afgørelsen vedrørende Danmark5. Det offentlige underskud i Danmark var faldet til et godt stykke under referenceværdien i 1995, og det forventedes at forblive lavt i 1996, og den offentlige gældskvote, som ganske vist stadig lå over referenceværdien, var faldet betydeligt i 1994 og 1995. Således er tolv medlemsstater i dag omfattet af en rådsafgørelse om, at de har et uforholdsmæssigt stort underskud. På nuværende tidspunkt er kun tre medlemsstater (Danmark, Irland og Luxembourg) ikke omfattet af en sådan afgørelse, og det er altså kun disse tre lande, der opfylder kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling. Det offentlige underskud m Kiide: KtarirnSsMonen» tjenestegrene. 4. 2 Budgetudviklingen i 1996 Bestræbelserne på at konsolidere budgetterne i 1996 har fundet sted i en kontekst kendetegnet ved en pause i den økonomiske vækst. Kommissionens tjenestegrene skønner, at BNP i faste priser vil i Belgien, stige med 1,6% i år for EU som helhed, men det forventes, at vækstraten Rådets afgørelse af 10. juli 1995. Rådets afgørelse af 27. juni 1996. Rådets afgørelse af 27. juni 1996. 34 Tyskland, Frankrig, Italien og Østrig vil ligge under dette gennemsnit. Trods det ugunstige økonomiske klima forventes det, at det vil lykkes næsten alle medlemsstaterne at reducere deres offentlige underskud i 1996. Ifølge de seneste beregninger foretaget af Kommissionens tjenestegrene (se tabel 4. 1 og figur 4. 1) er det kun i Tyskland, at det offentlige underskud formentlig vil stige i 1996. 1 alle andre medlemsstater og i EU som helhed forventes underskuddet at falde (i Luxembourg vil overskuddet sandsynligvis blive mindre). Særlig store mindskelser af underskuddet på mere end 1% af BNP er sandsynlige i Grækenland, Spanien, Nederlandene, Østrig, Portugal, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige. Tabel 4. 1 Det offentlige underskud (%afBNP) 1993 1994 1995 1996 (1) B DK D EL E F IRL I L(2) NL A P FIN S UK EUR 7. 5 3. 9 3. 5 14. 2 6. 8 5. 6 2. 4 9. 6 -1. 7 3. 2 4. 2 6. 9 8. 0 12. 3 7. 8 6. 2 5. 1 3. 5 2. 4 12. 1 6. 3 5. 6 1. 7 9. 0 -2. 6 3. 4 4. 4 5. 8 6. 2 10. 8 6. 8 5. 4 4. 1 1. 6 3. 5 9. 1 6. 6 4. 8 2. 0 7. 1 -1. 5 4. 0 5. 9 5. 1 5. 2 8. 1 5. 8 5. 0 (1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. (2) Et minustegn angiver et overskud. Kilde; Kommissionens tjenestegrene 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 Ifølge de nuværende beregninger er det sandsynligt, at det i 1996 også vil lykkes Nederlandene at reducere sit underskud til under referenceværdien på 3% af BNP. Nederlandene vil dermed slutte sig til de tre andre medlemsstater, der allerede har opfyldt dette mål, nemlig Danmark, Irland og Luxembourg (der har et overskud). To medlemsstater (Belgien og Finland) vil formentlig ende med et underskud på mellem 3% og V/2% af BNP i år, og andre seks Spanien, medlemsstater Frankrig, Østrig, Portugal og Sverige) forventes at ende med et underskud på under 4!/2% af BNP. (Tyskland, De vedholdende offentlige underskud og den forholdsvis lave stigning i BNP i løbende priser (som følge af både en beskeden realvækst og gode eller forbedrede inflationstal) tyder på, at den offentlige bruttogældskvote alt andet lige i adskillige sandsynligvis vil medlemsstater i 1996 og i EU som Grækenland, Irland, Italien, Nederlandene, stige helhed (se tabel 4. 2 og figur 4. 2). I Belgien, Danmark, Portugal og Sverige forventes gældskvoten dog at falde i o ar. Kommissionens tjenestegrene forventer, at gældskvoten i slutningen af 1996 vil ligge under referenceværdien på 60% af BNP i tre nemlig medlemsstater, Frankrig, Luxembourg og Det Forenede Kongerige. Gældskvoten vil formentlig stige til lige over 60% i Tyskland og Finland og ligge mellem 60% og 70% af BNP i også Spanien. I Danmark, Irland, Nederlandene, Østrig, Portugal og Sverige vil gældskvoten sandsynligvis ligge mellem 70% og 80% af BNP. Endelig vil gældskvoten i tre medlemsstater (Belgien, Grækenland Italien) forblive højere end 110% af BNP. og 35 [Tabel 4. 2 Den offentlige bruttogæld (%afBNP) Niveau. B DK (2) D(3) EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 1993 137. 0 80. 1 48. 2 111. 8 60. 5 45. 6 94. 5 119. 3 6. 2 80. 8 62. 8 68. 2 57. 3 76. 0 48. 5 1994 135. 0 76. 0 50. 4 110. 4 63. 1 48. 4 87. 9 125. 5 5. 7 77. 4 65. 1 69. 6 59. 5 79. 3 50. 4 1995 133. 7 71. 9 58. 1 111. 8 65. 7 52. 8 81. 6 124. 9 6. 0 79. 7 69. 0 71. 7 59. 2 78. 7 54. 1 1996 (l) 130. 6 70. 2 60. 8 110. 6 67. 8 56. 4 74. 7 123. 4 7. 8 78. 7 71. 7 71. 1 61. 3 78. 1 56. 3 Ændring 95/94 -1. 3 -4. 1 7. 7 1. 4 2. 6 4. 4 -6. 3 -0. 6 0. 3 2. 3 3. 9 2. 1 -0. 3 -0. 6 3. 7 94/93 -2. 0 -4. 1 2. 2 -1. 4 2. 6 2. 8 -6. 6 6. 2 -0. 5 -3. 4 2. 3 1. 4 2. 2 3. 3 1. 9 96/95 -3. 1 -1. 7 2. 7 -1. 2 2. 1 3. 6 -6. 9 -1. 5 1. 8 -1. 0 2. 7 -0. 6 2. 1 -0. 6 2. 2 EUR 66. 1 68. 1 71. 3 73. 5 2. 0 3. 2 2. 2 (1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. (2) Indeståender på statens konto i Nationalbanken, Den Sociale Pensionsfond beholdning af private obligationer og offentlige virksomheders gæld udgjorde ca. 18% af BNP i 1995. (3) Den skarpe stigning i den tyske gældskvote i 1995 skyldtes hovedsagelig statens overtagelse af ikke-budgetførte forpligtelser forbundet med genforeningen, hvoraf den væsentligste var Treuhandanstalts gæld. Kilde: Kommissionens tjenestegrene Figur 4. 2 Bea offentlige bruttogæld (%afBNI») a D-K !> PilliliiSiilili: tateaasse&ttatttaiaaiaa jaaMOaoaaao^aajaaaaaaaaajjjojjûaatta^^ 4. 3 Budgetkonsolideringen i anden fase af ØMU 36 Ved begyndelsen af anden fase af ØMU var budgetstillingen i de fleste medlemsstater alvorligt ude af balance. Underskuddet var i mange tilfælde steget til et rekordhøjt niveau i 1993 som følge af den alvorlige økonomiske krise, og gældskvoterne bevægede sig opad i samtlige medlemsstater med undtagelse af Irland og Luxembourg. De sidste tre år har medlemsstaterne over en bred front intensiveret deres bestræbelser på at konsolidere deres budgetter. Der har hersket en stigende erkendelse af, at ukorrigerede budgetuligevægte inflationsudviklingen, renteudviklingen og den økonomiske vækst og skaber gældstendenser, der er vanskelige at vende. I denne periode har de finansielle markeder haft en klarere tendens til at knytte en risikopræmie til lande med uløste budgetproblemer. Desuden har budgetkonsolideringsbestræbelserne i medlemsstaterne hentet støtte fra behovet for en høj grad af konvergens med henblik på indførelsen af den fælles valuta. indebærer store risici for Alle medlemsstater med store underskud har vedtaget ambitiøse programmer for en konsolidering af deres budgetter på mellemlang sigt. Mindskelsen af budgetuligevægtene indgår som et helt central element i de konvergensprogrammer, som medlemsstaterne har fremlagt på EU-plan. Skønt der i adskillige tilfælde ikke er blevet gjort så hastigt fremskridt som oprindeligt planlagt, og skønt der har været et par tilbageslag, er udviklingen siden i 1993 i de fleste medlemsstater gået i retning af en gradvis indsnævring af det offentlige underskud (se tabel 4. 1 og figur 4. 3). De eneste undtagelser er Tyskland, hvor underskuddet, efter at være faldet i 1994, igen er vokset i såvel 1995 som 1996, Spanien, hvor underskuddet voksede i 1995, før det faldt igen i 1996, Nederlandene, hvor underskuddet voksede i 1994 og 1995, før det begyndte at falde i 1996, og Østrig, hvor underskuddet også fortsatte med at stige i 1994 og 1995, før det begyndte at falde i 1996. Overskuddet i Luxembourg har varieret fra år til år. Belgien, Grækenland, Finland og Sverige har i årene 1993-96 formået at reducere deres underskud med så meget som 4% af BNP eller mere, mens det er lykkedes Danmark, Spanien, Italien, Portugal og Det Forenede Kongerige at mindske deres underskud med mellem 2% og 4% BNP. Mange af disse lande lagde imidlertid ud med meget store underskud og er endnu ikke nået ned på et tilfredsstillende niveau. Skønt der på kort sigt fokuseres på at bringe underskuddene ned på 3% af BNP, skal dette betragtes som blot et første skridt i retning af en genetablering af sunde offentlige budgetstillinger. Som det har fremgået af de seneste diskussioner vedrørende en stabilitetspagt, som Kommissionen vedtog forslag om den 16. oktober 1996, skal underskudsreferenceværdien på 3% af BNP ikke betragtes som et mål, men som et loft. På mellemlang sigt ville det være passende for medlemsstaterne at sigte mod en budgetstilling, der er omtrent i balance, eller som udviser et overskud, for derigennem at fremme væksten og beskæftigelsen. 37 38 4. 3. 1 Virkningen af de økonomiske konjunkturer Ligesom underskuddene i 1993 blev forværret af den økonomiske krise, så kan en del af forbedringen af underskuddene siden da tilskrives det økonomiske genopsvings positive virkninger for forbruget og skatteprovenuet. I 1994 og 1995 kunne over halvdelen af underskudsreduktionen i EU som helhed tilskrives disse konjunkturpåvirkninger ifølge den forsigtige konjunkturkorrigeringsmetode, Figur 4. 4 må- det ïtonjHttkrwfc&rrigeretfe GÔentBge underskud - 1UR •Faktisk underskud -••Konjunkturkorrigeret underskud tm tm Kilde: x<mém<mi®$m^mti> •U P £i WÊ wm som Kommissionens tjenestegrene benytter (se tabel 4. 3 og figur 4. 4). Mellem midten af 1995 og midten af 1996 var der en pause i væksten, som generelt svækkede BNP-vækstraterne for 1996, og som i adskillige lande havde en skadelig indflydelse på budgetbalancen. Ifølge de seneste beregninger forventes det offentlige underskud i EU som helhed at falde med 0,6% af BNP i 1996, men konjunkturerne har haft en negativ indflydelse på dette tal svarende til 0,2% af BNP, hvorfor faldet i det konjunkturkorrigerede underskud forventes at blive på 0,8% af BNP. 39 Tabel 4. 3 Ændringer i forhold til tidligere år i det faktiske og det konjunkturkorrigerede offentlige underskud (%afBNP) Ændring i det faktiske underskud 1994 -2. 3 -0. 4 -1. 0 -2. 1 -0. 4 0. 0 -0. 7 -0. 5 -1. 0 0. 2 0. 2 -1. 1 -1. 8 -1. 5 -1. 0 -0. 7 B DK D EL E F IRL I L(l) NL A P FIN S UK EUR 1995 -1. 0 -1. 8 1. 1 -3. 0 0. 3 -0. 8 0. 3 -1. 9 1. 1 0. 7 1. 5 -0. 7 -1. 0 -2. 7 -1. 0 1996 -0. 8 -0. 2 0. 5 -1. 2 -2. 2 -0. 8 -0. 4 -0. 5 0. 6 -1. 4 -1. 6 -1. 1 -1. 9 -4. 1 -1. 1 1996 -1. 0 -0. 3 0. 0 Ændring i det konjunkturkorrigerede underskud 1995 -1. 0 -1. 3 0. 9 -2. 9 0. 6 -0. 6 2. 8 -1. 2 1. 5 0. 4 1. 2 -0. 7 1. 0 -1. 3 -0. 7 1994 -2. 0 1. 1 -0. 8 -2. 2 -0. 6 0. 5 0. 1 -0. 2 n. a. 0. 7 0. 7 -1. 7 0. 1 -0. 4 -0. 1 -0. 9 -2. 3 -1. 2 0. 4 -0. 9 0. 3 -1. 4 -2. 0 -1. 0 -1. 7 -3. 8 -1. 1 -0. 4 -0. 6 -0. 2 -0. 2 -0. 8 Tabel 4. 4 Konjunkturkorrigerede offentlige underskud i 1996 r%afBNPÏ Offentligt underskud Konjunkt ur- kompon ent 0. 6 0. 2 0. 5 0. 4 0. 9 0. 6 -2. 0 0. 4 0. 4 0. 3 0. 2 0. 8 1. 1 0. 9 0. 6 0. 5 Konjunkt ur- korrigeret offentligt underskud 2. 7 1. 2 3. 5 7. 5 3. 5 3. 4 3. 6 6. 2 -1. 3 2. 3 4. 1 3. 2 2. 2 3. 0 4. 0 3. 9 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 Et minustcgn/plustcgn angiver henholdsvis et fald/en stigning i underskuddet. (1) Luxembourg har et overskud, hvorfor et minustegn/plustegn angiver henholdsvis en stigning/et fald i landets overskud. Kilde: Kommissionens tjenestegrene; økonomiske prognoser fra efteråret 1996. Kilde: Kommissionens tjenestegrene; tallene for 1996 stammer fra de økonomiske prognoser fra efteråret 1996. På grund af recessionen i begyndelsen af 1990'erne og det tøvende opsving siden da ligger BNP i 1996 stadig under trenden i samtlige medlemsstater med undtagelse af Irland. Et sådant negativt output-gab implicerer, at det konjunkturkorrigerede underskud ikke er så stort som det registrerede underskud. Benyttes Kommissionens konjunkturkorrigeringsmetode, er der tre medlemsstater (Belgien, Finland og Sverige), som i år sandsynligvis vil registrere et underskud på over 3% af BNP, men som vil få et konjunkturkorrigeret underskud på eller under 3% af BNP (se tabel 4. 4)6. Denne metode er dog forholdsvis forsigtig: ifølge f. eks. tal fra IMF offentliggjort i World Economie Outlook fra oktober 1996 skønnes det, at blandt medlemsstaterne med underskud på over 3% af BNP i år vil det strukturelle underskud ligge på eller under 3% i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Nederlandene, Portugal og Det Forenede Kongerige. 40 4. 3. 2 Gældskvotens udvikling Tabel 4. 5 Skønt der er blevet gjort store fremskridt med at nedbringe budgetunderskuddene, er det kun i nogle få tilfælde, at dette har været tilstrækkeligt til klart at vende den stigende tendens i gældskvoten (se tabel 4. 2 og figur 4. 3). I Belgien er gældskvoten faldet hvert år fra det meget høje niveau på 137% af BNP i 1993, og den forventes at falde til 130,6% i 1996. Der samme er tilfældet i Danmark, hvor gældskvoten toppede på 80,1% af BNP i 1993, og hvor den nu forventes at blive på 70,2% i 1996. Det tidligere fald i gældskvoten i Irland har varet ved siden 1993, hvor den lå på 94,5% af BNP. I år forventes den at ligge på 74,7%. Andre gældsforøgcndc faktorer end underskuddet (stock/flow-korrcktion) (%afBNP) 1994-96 Årsgennem- snit -1. 4 -2. 0 2. 9 1. 7 0. 6 0. 5 -0. 3 1. 3 2. 6 -0. 7 0. 8 0. 6 I Grækenland forventes gældskvoten i 1996 at ligge på 110,6%, dvs. under niveauet i 1993. 1 Nederlandene forventes gældskvoten i 1996 også at ligge under 1993-niveauet. Andre steder er gældskvoterne steget betydeligt de sidste tre år. Gældskvoten er steget med mindst 5% af BNP i Tyskland, Spanien, Frankrig, Østrig og Det Forenede Kongerige. Efter en kraftig stigning i 1994 faldt gældskvoten i Italien en anelse i 1995, og den forventes at gøre det samme i 1996. Efter et mindre fald i 1995 forventes gældskvoten i Finland at stige igen i år. I Sverige faldt gældskvoten i 1995, og det samme vil ske i år, men ikke desto mindre ligger den over niveauet i 1993. 1989-93 Årsgenncm- snit 1. 0 3. 7 2. 1 8. 1 2. 8 0. 9 1. 7 1. 8 2. 5 0. 1 1. 4 3. 4 7. 6 5. 1 -0. 4 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK -0. 5 -2. 9 -0. 6 0. 6 0. 9 EUR tjenestegrene Kilde: Kommissionens Ændringen i det absolutte niveau for den offentlige bruttogæld påvirkes ifølge traktatens definitioner ikke blot af låntagningen til finansiering af det offentlige underskud hvert år, men også af en række andre faktorer, som afspejles i statens passiver. Således kan værdien opgjort i et lands nationale valuta af gæld denomineret i en udenlandsk valuta ændre sig på grund af valutakursbevægelser; gælden kan blive forøget for at finansiere videreudlåning til andre sektorer af økonomien; indtægterne fra privatiseringer eller frasalget af finansielle aktiver kan benyttes til at mindske bruttogælden osv. Hidtil har disse faktorer i de fleste medlemsstater sammenlagt haft tendens til regelmæssigt at forøge gældens størrelse. I 1989-93 forøgede de således gældsniveauet med mere end 2 procentpoint af BNP om året i otte medlemsstater og havde en mærkbart forøgende effekt i samtlige medlemsstater med undtagelse af Nederlandene og Det Forenede Kongerige (se tabel 4. 5). I gennemsnit i de tre år fra 1994 til 1996 er disse øvrige faktorers årlige indflydelse på gælden aftaget sammenlignet med den forudgående periode i næsten alle medlemsstaterne, dog med undtagelse af Tyskland, hvor staten har pådraget sig en betydelig gæld i forbindelse med genforeningen. Faktisk har den gennemsnitlige effekt på årsbasis været negativ (dvs. mindsket gælden) i syv medlemsstater i den seneste periode, og kun i fire medlemsstater har den positive effekt overskredet 1% af BNP om året. Der kan gives en række forklaringer på denne forandring, herunder mindre valutauro efter 1993 og mindre behov for nødfinansiering af 41 bl. a. banker, som tidligere har været nødvendig i flere lande. Der er imidlertid også noget, der tyder på, at eftersom der her i anden fase holdes nøjere øje med bruttogældskvoten, har medlemsstaterne været mere opmærksomme på deres balancer. 4. 3. 3 Kilderne til budgettilpasning For EU som helhed er mindskelsen af det offentlige underskud på 1,8% af BNP mellem 1993 og 1996 blevet tilvejebragt gennem en mindskelse af den andel, som de offentlige udgifter (ekskl. rentebetalinger) udgør af BNP. Mellem disse to år de løbende indtægters og rentebetalingernes andel af BNP forblevet næsten uændret (se tabel 4. 6). Tabel 4. 6 Indtægts- og udgiftskvoter, 1993 og 1996 (%afBNP) Løbende indtægter Andre udgifter end rentebetalinger Rentebetalinger 1993 1996 (1) B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 49. 2 58. 3 46. 4 34. 4 42. 8 49. 5 37. 8 47. 4 44. 7 52. 9 49. 4 37. 7 53. 8 60. 3 35. 9 46. 2 50. 5 58. 8 45. 7 38. 0 40. 3 50. 6 34. 7 46. 3 41. 7 48. 3 48. 2 41. 5 55. 3 63. 0 37. 7 46. 2 Ændring 96/93 +1. 3 +0. 5 -0. 7 +3. 6 -2. 5 +1. 1 -3. 1 -1. 1 -3. 0 -4. 6 -1. 2 +3. 8 + 1. 5 +2. 7 +1. 8 +0. 0 1993 1996 (1) 45. 9 54. 5 46. 6 35. 7 44. 4 51. 7 33. 8 44. 9 42. 5 49. 9 49. 4 38. 1 57. 2 66. 4 40. 8 47. 1 45. 3 53. 8 45. 9 34. 1 39. 4 50. 9 31. 8 42. 4 40. 4 45. 3 48. 0 41. 0 52. 8 59. 4 38. 6 45. 2 Ændring 96/93 -0. 6 -0. 7 -0. 7 -1. 6 -5. 0 -0. 8 -2. 0 -2. 5 -2. 1 -4. 6 -1. 4 +2. 9 -4. 4 -7. 0 -2. 2 -1. 9 1993 1996 (1) 10. 8 7. 8 3. 3 12. 8 5. 2 3. 4 6. 5 12. 1 0. 4 6. 2 4. 3 6. 8 4. 6 6. 2 2. 9 5. 4 8. 5 6. 4 3. 8 11. 9 5. 4 3. 8 4. 5 10. 5 0. 3 5. 6 4. 5 4. 9 5. 9 7. 5 3. 8 5. 4 Ændring 96/93 -2. 3 -1. 4 +0. 5 -0. 9 +0. 2 +0. 4 -2. 0 -1. 6 -0. 1 -0. 6 +0. 2 -1. 9 + 1. 3 +1. 3 +0. 9 +0. 0 (1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. Kilde: Kommissionens tjenestegrene Billedet er mere varieret, når man ser på de enkelte medlemsstater. De fleste medlemsstater har nydt fordel af lavere rentesatser. Medlemsstaterne med støt faldende gældskvoter har set deres rentebetalinger falde mærkbart (Belgien, Danmark, Irland), og andre har haft fordel af faldende nominelle rentesatser, som også har beskåret deres rentebetalinger Italien, Nederlandene, Portugal). I de fleste øvrige medlemsstater har den stigende gældskvote opvejet de positive virkninger af lavere nominelle rentesatser, og rentebetalingernes andel af BNP er steget - særlig skarpt i Finland og Sverige. (Grækenland, Den andel, som de offentlige udgifter (ekskl. rentebetalinger) udgør af BNP, er faldet mellem 1993 og 1996 i samtlige medlemsstater med undtagelse af Portugal. Særligt store fald på over 4% af BNP er blevet registreret i Spanien, Nederlandene, Finland og Sverige. 42 Flere af medlemsstaterne har forøget beskatningen for at tilpasse deres budgetter. De løbende offentlige indtægters andel af BNP er steget mellem 1993 og 1996 i Belgien, Danmark, Grækenland, Frankrig, Portugal, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige. Andre steder er denne andel faldet, særligt skarpt i Irland, Luxembourg og Nederlandene. I de fleste medlemsstater stammer hovedparten af budgettilpasningen imidlertid fra en mindskelse af den samlede udgiftskvote. Nogle medlemsstater har benyttet næsten alle eller en del af udgiftsbesparelserne til at finansiere en lavere beskatning. Til gengæld har andre medlemsstater suppleret deres besparelser med en forhøjelse af skatterne. Mindskelsen af underskuddet mellem 1993 og 1996 opnået gennem større indtægter har været mindst lige så stor som mindskelsen af underskuddet opnået ved hjælp af en lavere samlet udgiftskvote i Grækenland, Frankrig og Det Forenede Kongerige. Portugal adskiller sig fra de øvrige medlemsstater i denne periode, idet det har benyttet en kraftig stigning i skatteprovenuet (ganske vist fra et relativt lavt niveau) til at finansiere både en stigning i udgiftskvoten og en mindskelse af underskuddet. 4. 3. 4 Underskud og faste investeringer Som led i sin overvågning af budgetudviklingen inden for rammerne af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud skal Kommissionen - ud over at undersøge, om medlemsstaterne overstiger underskud overholder kriterierne vedrørende det offentlige underskud og den offentlige gældskvote - også tage hensyn til, om det offentlige de offentlige investeringsudgifter. Tabel 4. 7 viser tallene for den offentlige sektors faste bruttoinvesteringer i 1995 og de seneste skøn for 1996 i hver af medlems staterne, og disse tal sammenlignes med de for de offentlige underskud. tilsvarende tal ligger stadig I de medlemsstater, hvor det offentlige over underskud referenceværdien på 3% af BNP, er underskuddet større end det offentliges faste investeringer (med undtagelse af andre Portugal medlemsstater end dem, der allerede har Irland, et lavt underskud (Danmark, 1996). alle I i Tabel 4. 7 Offentlige investeringer og offentligt underskud (%afBNP) Offentlige faste investeringer Offentligt underskud B DK D EL E F IRL I L(2) NL A P FIN S UK EUR 1995 1. 3 2. 0 2. 5 2. 9 3. 6 3. 0 2. 3 2. 3 4. 6 2. 7 3. 1 4. 0 2. 7 3. 3 1. 8 2. 6 1996 1. 2 2. 0 2. 3 2. 9 3. 2 3. 1 2. 3 n. a. 4. 8 2. 7 3. 1 4. 3 2. 7 3. 2 1. 5 2. 5 (3) 1995 4. 1 1. 6 3. 5 9. 1 6. 6 4. 8 2. 0 7. 1 -1. 5 4. 0 5. 9 5. 1 5. 2 8. 1 5. 8 5. 0 1996 m 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 (1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1996. (2) Et negativt tal er udtryk for et overskud. (3) Ekskl. Italien. Kilde: Kommissionens tjenestegrene 43 Luxembourg), finansieres de løbende offentlige udgifter delvis ved hjælp af låntagning (dvs. at den offentlige opsparing i de fleste medlemsstater er negativ). 4. 4 Budgetkonvergensens holdbarhed Bestræbelserne på at konsolidere budgetterne er blevet forstærket i løbet af 1996. De fleste medlemsstater, herunder alle dem med et underskud, der stadig ligger over referenceværdien på 3% af BNP, satser på en yderligere mindskelse af deres underskud i 1997. De budgetplaner, der hidtil er Tabel 4. 8 Mål for den offentlige sektors underskud i 1997 (%aTBNP) B DK D EL E F IRL I L NL A P 2. 9 0. 6 2. 5 4. 2 3. 0 3. 0 <3 3. 0 n. a. 2. 2 3. 0 2. 9 i blevet fremlagt løbet af efteråret 1996, har tydeliggjort, hvordan de pågældende regeringer agter at nå dette mål. Tabel 4. 8 viser de mål, som medlemsstaternes regeringer har sat sig for det offentlige underskud jf deres seneste konvergensprogrammer eller budgeterklæringer af nyere dato. i 1997, i at forventes, underskuddet Det adskillige medlemsstater vil ligge klart under 3% i 1997. En anden gruppe af medlemsstater satser næste år på et underskud i nærheden af de 3%. Kun Grækenland regner med et underskud på over 3% af BNP i 1997. Grækenland har i sit reviderede konvergensprogram sat sig som mål at bringe underskuddet ned under referenceværdien i 1998. FIN S UK( ,) 1. 4 2. 6 3 1997 angår, (1) Finansåret 1997/98. satser mange Hvad årene efter medlemsstater allerede nu på en yderligere mindskelse af deres budgetunderskud, og deres mål på mellemlang sigt er ofte at skabe balance eller overskud på budgettet. Sunde og holdbare budgetstillinger, der kan føre til faldende gældskvoter i de lande, hvor den er for høj, er en vigtig forudsætning for bevarelsen af stabilitet, lave rentesatser, produktionsvækst og større beskæftigelse. Kommissionens forslag til en stabilitetspagt indebærer en håndfast implementering af traktatens bestemmelser for at opretholde budgetdisciplinen i tredje fase. Kilde: Nationale konvergensprogrammer eller senere budgeterklæringer 44 PROCEDUREN I FORBINDELSE MED UFORHOLDSMÆSSIGT STORE UNDERSKUD Proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud, der er beskrevet i traktatens artikel 104 C og i den tilhørende protokol nr. 5, fastsætter de skridt, der skal følges for at kunne træffe en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud. Ifølge artikel 104 C, stk. 2, skal Kommissionen overvåge udviklingen i medlemsstaternes budgetsituation og i deres offentlige gæld med henblik på at identificere alvorlige fejl. Den skal navnlig undersøge, om budgetdisciplinen overholdes på grundlag af følgende to kriterier: "a) hvorvidt den procentdel, som det forventede eller faktiske offentlige underskud udgør af bruttonationalproduktet, overstiger en given referenceværdi (der i protokollen er fastsat til 3%), medmindre - denne procentdel er faldet væsentligt og vedvarende og har nået et niveau, der ligger tæt på referenceværdien - eller overskridelsen af referenceværdien er exceptionel og midlertidig, og nævnte procentdel fortsat ligger tæt på referenceværdien b) hvorvidt den procentdel, som den offentlige gæld udgør af bruttonationalproduktet, overstiger en given referenceværdi (der i protokollen er fastsat til 60%), medmindre denne procentdel mindskes tilstrækkeligt og nærmer sig referenceværdien med en tilfredsstillende hastighed. " Kommissionen skal udarbejde en rapport, hvis en medlemsstat ikke opfylder kravene i forbindelse med et af eller begge disse kriterier. I rapporten skal der også tages hensyn til, om det offentlige underskud overstiger de offentlige investeringsudgifter, samt til andre relevante forhold, herunder medlemsstatens økonomiske og budgetmæssige situation på mellemlang sigt (stk. 3). De efterfølgende skridt i proceduren omfatter en udtalelse fra Det Monetære Udvalg om Kommissionens rapport (stk. 4); en udtalelse fra Kommissionen til Rådet, hvis Kommissionen finder, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud (stk. 5); en afgørelse truffet af Rådet efter en generel vurdering af, om der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud (stk. 6). Fastslås det, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort underskud i en medlemsstat, retter Rådet endelig henstil linger (der ikke offentliggøres) til den pågældende medlemsstat med henblik på at bringe denne situation til ophør inden for en given frist (stk. 7). Rådet kan senere offentliggøre sine henstillinger, hvis det konstaterer, at de ikke er blevet fulgt op af virkningsfulde foranstaltninger inden for den fastsatte frist (stk. 8). Hvis det uforholdsmæssigt store underskud i den pågældende medlemsstat efter Rådets opfattelse er blevet korrigeret, ophæver Rådet sin afgørelse (stk. 12). Bestemmelserne i artikel 104 C, stk. 9 og 11, finder ikke anvendelse i anden fase af ØMU. 45 5. VALUTAKURS 5. 1 Traktatens bestemmelser Valutakurskriteriet er i traktatens artikel 109 J, stk. 1, tredje led, fastsat som "overholdelse af de normale udsvingsmargener i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme i mindst to år uden devaluering overfor andre medlemsstaters valutaer". Fjerde led i samme artikel omtaler "den varige karakter af den konvergens, medlemsstaten har opnået, samt af dem deltagelse i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme, som afspejlet i de langfristede rentesatser". Derudover fastsætter artikel 3 i protokollen (nr. 6) om konvergenskriterierne, at "kriteriet vedrørende deltagelse i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme som nævnt i traktatens artikel 109. 1, stk. 1, tredje led, betyder, at en medlemsstat har overholdt de normale udsvingsmargener i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme uden alvorlige spændinger i mindst de seneste lo år før undersøgelsen. Medlemsstaten må især ikke i samme periode på eget initiativ have devalueret sin valutas bilaterale centralkurs over for en anden medlemsstats valuta". Elleve valutaer deltager på nuværende tidspunkt i ERM. Den østrigske schilling tilsluttede sig ERM i begyndelsen af 1995 og er fortsat blevet handlet inden for dens traditionelle og meget snævre bånd i forhold til DEM. Den finske mark tilsluttede sig ERM den 14. oktober 1996. Drakmen og den svenske krone er forblevet uden for ERM, mens liren og det britiske pund ikke igen har tilsluttet sig, efter at de forlod ERM i september 1992. Figur 5. 1 MÉL 1994 4 KonKSis^ofæos $enestøgrea& 1111 HK '" "^^ MMttttttttttttttttttttt mtættmcutteutettt& 46 47 1 første halvår af 1995 opstod der valutakursspændinger på internationalt plan, der primært havde sin forklaring i finanskrisen i Mexico og handelsspændinger mellem USA og Japan; dette fremkaldte en alvorlig svækkelse af den amerikanske dollar, hvilket - kombineret med specifikke problemer i lande i Europa - afstedkom en styrkelse af DEM i forhold til mange af ERM-valutaerne og øgede volatiliteten i disse valutaer. Som følge heraf opstod der spændinger inden for ERM, som førte til en kursjustering den 6. marts 1995. Efter anmodning fra de spanske myndigheder besluttede ministrene og centralbankcheferne at devaluere pesetaen med 7%, og samtidig blev escudoen devalueret med 3,5%. Spændinger inden for ERM ses afspejlet i spændet mellem de stærkeste og de svageste ERM- valutaer, jf. graf 5. 1. Spændet øgedes til omtrent 12% i februar 1995. Efterhånden som de internationale kapitalmarkeder stabiliseredes, indsnævredes spændet til blot 4% i sensommeren 1995. Efter en midlertidig forøgelse af spændet i september, der primært skyldtes den amerikanske dollars svage stilling, reduceredes spændet på ny ved udgangen af 1995. I juni 1996 var spændet på under 2%. Denne opløftende tendens er fortsat frem til efteråret. Generelt har ERM på trods af midlertidige spændinger været præget af en høj grad af stabilitet i det meste af 1996. Inden for ERM-båndet (se graf 5. 2) har DEM, gylden, schilling og den belgiske franc stået stærkt gennem hele toårsperioden. I 1995 genvandt peseta hurtigt sin styrke i de to måneder, der fulgte efter devalueringen, og den har stået stærkt i 1996. Derimod blev det irske pund under indflydelse af udviklingen i dollar- og sterlingkursen svækket kraftigt i første kvartal af 1995, og det blev på trods af en vis styrkelse liggende under centralkursen frem til maj 1996, men siden da er det blevet kraftigt styrket. Den franske franc blev igennem det meste af toårsperioden handlet i underkanten af båndet, men på det seneste er den franske franc blevet styrket og ligger tættere på centralkursen. Escudoen og den danske krone holdt sig generelt tæt på centralkursen. Alt i alt har på nuværende tidspunkt ni valutaer været medlem af ERM i mere end to år, nemlig DKK, BEF, DEM, ESP, FRF, IEP, LUF, NLG og PTE. Den østrigske schilling har ved udgangen af 1996 været medlem i to år. Hvis man ser bort fra ESP og PTE, er disse valutaers ERM-centralkurs ikke blevet ændret gennem de seneste to år, og selv om der har været kraftige udsving inden for båndet, kan ingen af disse otte valutaer siges at have været udsat for alvorlige spændinger. Pesetaens centralkurs blev devalueret i marts 1995 efter de spanske myndigheders ønske. Den portugisiske escudos centralkurs blev også justeret nedad efter beslutningen om at ændre den spanske valutas centralkurs1. Siden midten af oktober 1996 har den finske mark også været medlem af ERM. 5. 2 Yderligere analyse af valutakursstabiliteten tilsvarende billede aftegner Et fra variationskoefficienten2 , hvorved det er muligt at foretage sammenligninger mellem forskellige valutaer. Figur 5. 3 afbilder variationen i forhold til DEM. i valutakurserne vurderes ud sig, hvis stabiliteten 1 EU-kommuniké, 6. marts 1995. 2 Defineret som standardafvigelsen divideret med middelkursen. 48 Det fremgår heraf, at efter uroen i første halvår af 1995 faldt udsvingene i de fleste valutaer tilbage til det tidligere niveau. Desuden var udsvingene mellem ERM-valutaerne mindre end mellem valutaerne uden for; igennem toårsperioden har de fem valutaer, der har stået uden for ERM, også været de valutaer, der har udvist de største udsving; blandt disse valutaer har den finske mark fluktueret mindst og har været forholdsvis stabil i 1995 og 1996. Liren og den svenske krone har været de mest volatile valutaer. Inden for ERM har gylden, schilling og den belgiske franc udvist minimale udsving, og det samme har været gældende for den danske krone fra november 1995. Udsvingene mellem de øvrige ERM-valutaer har i 1996 haft en tendens til at være mindre end i tidligere år. Blandt de indenlandske årsager til valutauro kan nævnes skepsis med hensyn til landenes evne eller regeringernes vilje til at sikre den høje grad af konvergens, der kræves for at indføre en fælles valuta. Derudover har udviklingen i de økonomiske nøgletal, primært de offentlige finanser og inflationen, men også ledigheden, haft en direkte indvirkning på valutakursudviklingen. En vis indflydelse, hovedsagelig i retning af appreciering og stabilitet, sås udøvet på den finske mark og den italienske lire som et resultat af forventningerne om, at disse valutaer ville tilslutte sig ERM. I 1996 var der en række faktorer, der bidrog til at lette spændingen på valutamarkederne. Først og fremmest spillede den amerikanske dollars fornyede styrke en særdeles betydningsfuld rolle i denne forbindelse. Fra en kurs på under 1,40 DEM ved udgangen af 1995 steg dollarkursen til ca. 1,54 DEM i juni 1996; dollaren trak især det britiske og det irske pund med sig op og styrkede generelt de svagere europæiske valutaer i forhold til gruppen af stærkere valutaer. Dette fik desuden betydelig indflydelse på ERM, idet spændet mellem de svageste og de stærkeste valutaer blev indsnævret. En efterfølgende midlertidig svækkelse af dollaren, der faldt til 1,48 DEM i juli 1996, fik ikke nogen nævneværdig virkning for spændet inden for ERM; en fornyet styrkelse af dollarkursen i september og oktober 1996 blev ledsaget af en mindre udvidelse af spændet, idet det irske pund blev yderligere styrket og blev den stærkeste ERM-valuta. For det andet banede et mere synkroniseret forløb i de europæiske økonomier og udsigterne til faldende inflation i højinflationslandene vej for parallelle pengepolitiske initiativer, hvilket reducerede mulighederne for spekulative angreb. Endelig var initiativer i relation til konvergensudsigterne en meget betydningsfuld faktor. Fra og med andet halvår af 1995 traf regeringerne i stigende grad foranstaltninger, der tydeligt havde til formål at forbedre deres konvergenssituation. Samtidig udviste ELPs instanser gang på gang fast vilje til at gå videre med Den Monetære Union, ikke mindst efter Det Europæiske Råd i Madrid, hvor realiseringen af ØMU i 1999 blev til vished. Disse begivenheder medvirkede til at lægge en dæmper på valutakursudsvingene og til den betydelige indsnævring af rentespændet. 49 50 6. LANGFRISTEDE RENTESATSER 6. 1 Rentekonvergens Det kriterium, der gennemgås i dette afsnit, er - som defineret i traktatens artikel 109 J, stk. I, tjerde led - "den varige karakter af den konvergens, medlemsstaten har opnået, samt af dens deltagelse i det europæiske monetære systems valutakursmekanisme, som afspejlet i de langfristede rentesatser". Dette kriterium vedrørende konvergens i rentesatserne er nærmere beskrevet i protokol nr. 6 om konvergenskriterierne, hvor det i artikel 4 hedder, at det "betyder, at en medlemsstat over en periode på et år før undersøgelsen har haft en gennemsnitlig langfristet nominel rentesats, som ikke overstiger den tilsvarende rentesats i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 2 procentpoint". Det hedder videre, at "rentesatserne måles på grundlag af langfristede statsobligationer eller tilsvarende værdipapirer, idet der lages hensyn til forskelle i nationale definitioner". Det er det uvægtede aritmetiske gennemsnit af 12-måneders gennemsnittet af den lange rente i de tre lande med den laveste inflation, der i denne beretning er blevet benyttet til at beregne referenceværdien (se også analysen i kapitel 3). For de fleste medlemsstaters vedkommende er det afkastet af den tiårige benchmark-obligation, der benyttes til beregningerne. Der er gjort bestræbelser på at gøre disse data så sammenlignelige som muligt. Nærmere oplysninger om de rentesatser, der benyttes for de enkelte medlemsstater, er at finde i den indrammede tekst om "Data og referenceværdi for rentekonvergenskriteriet". I dette afsnit forstås ved den langfristede rentesats den gennemsnitlige langfristede nominelle rentesats over de sidste 12 måneder. laveste tre medlemsstater, der De inflation udtrykt ved i september 1996 havde den forbrugerprisindekset1, var Tyskland, Nederlandene og Finland. Den gennemsnitlige nominelle lange rente i disse lande i september var på henholdsvis 6,3%, 6,3% og 7,4%, hvilket frembringer en referenceværdi på 8,7% (se tabel 6. 1). To af disse tre lande havde også de laveste gennemsnitlige rentesatser, nemlig Tyskland og Nederlandene. Alt i alt havde 11 medlemsstater en gennemsnitsrente, der lå under referenceværdien i september 1996. Det var Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige. Fire medlemsstater (Grækenland, Spanien, Italien og Portugal) havde en gennemsnitsrente, der lå over referenceværdien. Sveriges gennemsnitsrente lå over referenceværdien i slutningen af 1995, men efter et fald i løbet af 1996 bevægede den sig ned under referenceværdien i august 1996. Det prisindeks, der er blevet anvendt til at bestemme de tre bedst stillede lande, er det midlertidige forbrugerprisindeks (IICP) fra december 1995 og forbrugerprisindekset (CPI) før da (se kapitel 3). 51 af fald lande forbedring som oplevede et Indtrykket i en konvergenssituationen siden slutningen af 1995 bekræftes af den underliggende situation i de enkelte medlemsstater (se figur 6. 1 og tabel 6. 2). I denne periode faldt referenceværdien gradvist, og spredningen omkring referenceværdien blev indsnævret fra 2,0 i slutningen af 1995 til 1,6 i september 1996 (se tabel 6. 2). Under denne generelle trend ligger der ret forskelligartede udviklingstendenser i de medlemsstater, der opfyldte kriteriet i slutningen af 1995, og i de ikke gjorde det. Skønt medlemsstater, der samtlige i et oplevede gennemsnitsrenten, var den hastighed, hvormed gennemsnitsrenten betydeligt mere faldt, afdæmpet i den første gruppe af lande end i den anden. Finland, i gennemsnitsrenten på 1,4 procentpoint mellem slutningen af 1995 og september 1996, var undtagelsen fra denne generelle regel. Faktisk tegner faldet i de finske rentesatser sig for hovedparten af faldet i referenceværdien, mens faldet hos de fem medlemsstater, der ikke overholdt referenceværdien ved udgangen af forklare den mindre 1995, bidrager spredning. Sammenlignet med december 1995 mindskedes (forskellen rentekonvergensgabet mellem den indenlandske gennemsnitsrente og referenceværdien) i Grækenland, Italien, Spanien og Portugal med henholdsvis 6,4 procentpoint (-1,3), 1,6 procentpoint (-0,9), 0,8 procentpoint (-0,8) og 0,7 procentpoint (-1,1). Grækenland er fortsat den mindst konvergente medlemsstat, mens Sverige bevægede sig fra en afvigelse på 0,5 procentpoint ved udgangen af 1995 til en under afvigelse referenceværdien i september 1996. procentpoint til at fald 0,2 på Tabel 6. 1 Konvergens i medlemsstaternes lange renter 12-måneders gennemsnit 1993 1994 1995 1996(1) Tre bedste resultater med hensyn til prisstabilitet B DK D F IRL L NL FIN UK Reference værdi 2 7. 3 7. 9 7. 5 6. 3 7. 2 7. 7 6. 9 8. 8 6. 3 7. 4 9. 6 9. 7 8. 7 7. 7 7. 5 9. 5 Medlemsstater, der overholder referenceværdien Antal: Ud af: B DK D F IRL L NL A FIN S UK 8 12 7. 2 7. 3 6. 5 6. 8 7. 7 6. 5 6. 3 8 12 7. 9 7. 9 7. 1 7. 2 7. 9 7. 7 6. 9 10 15 7. 5 8. 3 6. 9 7. 5 8. 3 7. 6 6. 9 7. 1 8. 8 7. 5 8. 2 8. 3 11 15 6. 7 7. 4 6. 3 6. 6 7. 5 7. 0 6. 3 6. 5 7. 4 8. 5 8. 0 (1) Okt. 1995-sept. 1996. (2) Referenceværdien er i denne beretning defineret som det aritmetiske gennemsnit af 12-måneders gennemsnittet af rentesatserne i de tre medlemsstater, der har opnået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, plus 2 procentpoint. Kilde: EMi Inden for den gruppe af lande, der opfyldte kriteriet, så billedet noget anderledes ud. Generelt set faldt de gennemsnitlige lange renter i undersøgelsesperioden langsommere end i gruppen af lande, der ikke opfyldte kriteriet. Dette måtte forventes, eftersom de lange renter i disse lande allerede var lave (se figur 6. 1). Finland er en undtagelse fra den generelle trend. Det kraftige fald i renter Finlands lange med sammenholdt renteudjævningen i Det Forenede Kongerige betød, at sidstnævnte overtog Finlands plads som medlemsstaten med de højeste lange renter i denne gruppe2. Spredningen selve inden gruppen mindskedes. Når bortses fra Sverige, var forskellen mellem den (Tyskland: 6,9%) og den højeste rente på (Finland: 1,9 procentpoint ved udgangen af til 1995. Den 1,7 procentpoint for Det Forenede Kongerige minus 6,3% for Nederlandene) i september 1996. Medregnes Sverige, var forskellen i september 1996 større, nemlig 2,2 procentpoint. faldt (8,0% laveste rente 8,8%) for 52 Udviklingen i de lange renter 12-måneders gennemsnit 1993 (1) 1994(1) 1995(1) 7. 2 7. 3 6. 5 23. 3 10. 2 6. 8 7. 7 11. 2 6. 5 6. 3 6. 7 9. 7 8. 8 8. 5 7. 5 7. 9 7. 9 7. 1 20. 8 10. 0 7. 2 7. 9 10. 5 7. 7 6. 9 7. 0 10. 5 9. 1 9. 7 8. 2 Bemærk! 7. 5 8. 3 6. 9 17. 4 11. 3 7. 5 8. 3 12. 2 7. 6 6. 9 7. 1 11. 5 8. 8 10. 2 8. 3 1996(1) (2) 6. 7 7. 4 6. 3 15. 1 9. 5 6. 6 7. 5 10. 3 7. 0 6. 3 6. 5 9. 4 7. 4 8. 5 8. 0 7. 5 1. 6 7. 6 7. 7 1. 5 2. 0 6. 7 1. 6 Tabel 6. 2 B DK D EL E F IRL 1 L NL A P FIN S UK Gennemsnit af de tre bedste prisstabilitets- resultater Spredning fra gennemsnittet af de tre bedste prisstabilitets- resultater (3) (1) For 1993 kan Luxembourgs data (januar-september) og Portugals data (januar-juni) ikke direkte sammenlignes med de øvrige landes data. Grækenlands data kan ikke direkte sammenlignes med de øvrige landes data. (2) Gennemsnit af oktober 1995-september 1996. (3) Målt ved standardafvigelsen omkring gennemsnittet i de tre lande med de bedste prisstabihtetsresultater (Grækenland udeladt fra beregningen i alle år; Luxembourg udeladt fra beregningen i 1993). Kilde: EMI Indtil Sverige trådte ind i denne gruppe i august 1996. 53 54 [ JFigur 6. 2 • • $mâwwfo*w&i* sept 1$96Y& <$e& ï995) * 12-måneders gennemsnitte af afkastet af tiårig benchmark-obligation • D e c. 1995 S3 Sep. 1996 D E LE F E 1 h M, À f HH 6. 2 Den seneste udvikling i de lange renter I dette afsnit analyseres den seneste udvikling i de lange renter med udgangspunkt i de månedlige nominelle langfristede rentesatser (i modsætning til 12-måneders gennemsnittet i det forudgående afsnit) i medlemsstaterne og i EU som helhed. Den skarpt stigende bevægelse i de nominelle lange renter i EU i 1994 blev efterfulgt af en støt faldende tendens i 1995. Efter en kort afbrydelse i begyndelsen af året fortsatte denne faldende tendens i 1996 (se figur 6. 3). De faldende lange renter i 1995 blev generelt betragtet som et internationalt fænomen, der skyldtes den aftagende vækst i USA, deflationspresset i Japan og indtrykket af et lavere inflationspres i Europa. Revisionen af markedets forventninger med hensyn til sandsynligheden for officielle rentenedsættelser i Tyskland og USA blev i vide kredse nævnt som årsagen til den kortvarige stigning i de lange renter i begyndelsen af 1996. I slutningen af januar opstod der forventninger om, at den pengepolitiske lempelse i Tyskland havde nået et vendepunkt. Dette blev kombineret i februar med forventninger om en stramning af pengepolitikken i USA, og effekten heraf smittede af fra de amerikanske til de europæiske obligationsmarkeder. Denne internationale trend skyldtes til dels markedets frygt for overskydende global likviditet efter det vedvarende rentefald i de økonomiske kernelande i hele 1995. 55 Gennemsnit af statsobligation sa fkastet 1 EU <<&iffieflfea&< W& Î2 Sil og meå É9£4i ED& 15 fia Î99S) Relevante indenlandske , Tiårige benchmark - obligationer i obligationer Figur 6. 3 % \% U W& »su flfflfe,, førøa^øoerø tm i?«? im tjen^gTeïtë,, BMt î9m nm %m æ?2 trø 199* 191*5 «w Det faktum, at de gennemsnitlige langfristede nominelle renter i EU igen har været faldende siden april 1996, kan forklares med flere forskellige faktorer, herunder en afkobling mellem tendenserne i USA og tendenserne på nogle europæiske obligationsmarkeder i andet kvartal af 1996 og - i tredje kvartal - en ny ændring i markedets forventninger til den amerikanske og japanske pengepolitik, denne gang væk fra en stramning på kort sigt, hvilket resulterede i internationalt faldende lange renter. I september 1996 lå det gennemsnitlige obligationsafkast i EU på 7,2%, dvs. 1 procentpoint lavere end i september 1995 og under de 7,3%, der blev registreret i januar 1996. Der kan peges på en række kendetegn ved udviklingen i de langfristede rentesatser på tværs af medlemsstaterne. For det første kan det nævnes, at skønt de lange renter faldt i samtlige medlemsstater mellem september 1995 og september 1996, var faldet ikke lige stort i alle lande (se tabel 6. 3). Generelt set var det landene med de højeste lange renter, der oplevede de største fald: Italien, Portugal, Spanien og Sverige registrerede fald i størrelsesordenen 1,8-2,9 procentpoint. 1 Tabel 6. 3 Seneste udvikling i de lange renter 56 | I Månedsgennemsnit af daglige data September 1995 September 1996 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR(l) 7. 0 7. 8 6. 6 15. 8 10. 8 7. 4 8. 0 11. 5 7. 4 6. 6 6. 9 11. 2 8. 0 9. 6 8. 1 8. 2 6. 5 7. 2 6. 2 14. 8 (Feb) 8. 4 6. 2 7. 2 9. 2 6. 8 6. 1 6. 3 8. 3 6. 9 7. 8 8. 0 7. 2 Ændring (procentpoint) -0. 5 -0. 6 -0. 4 -1. 0 -2. 4 -1. 2 -0. 8 -2. 3 -0. 6 -0. 5 -0. 6 -2. 9 -1. 1 -1. 8 -0. 1 -1. 0 (1) Vægtet gennemsnit ved hjælp af 1995 BNP-vægte. Kilde: EMI rente i maj og juni, men den faldt igen i juli og august. På tendens i lande med et højt afkast, dvs. Spanien, Italien og allerede havde I Grækenland var faldet mindre, så de lange renter er stadig høje3. Blandt de lavere lande, der rentesatser, registrerede Finland - som også havde fordel af forventninger om en lavere inflation - et betydeligt fald største (1,1 procentpoint). Da de rentefald til september 1996 indtraf i landene med de renter, højeste indsnævredes rentespændet i forhold til de tilsvarende tyske obligationer4 i årets løb, og faldet var størst i Spanien, Italien, Portugal og Sverige. løbet af året frem nominelle lange i i samme mønster For det andet gælder det, at mens udviklingen i den nominelle lange rente samtlige fulgte medlemsstater i tidsrummet fra august 1995 til marts 1996, har udviklingen i medlemsstaterne siden da været mere nuanceret. Efter en kortvarig, mindre stigning i første kvartal faldt den lange rente igen i april i samtlige lande med undtagelse af Det Forenede Kongerige. I Belgien, Danmark, Tyskland, Luxembourg og Østrig steg den lange den anden siden fortsatte den nedadgående Portugal. 6. 3 Forklarende faktorer og vurdering Der er i løbet af det seneste år blevet gjort fremskridt på rentekonvergensfronten, således at Sverige har opfyldt dette kriterium siden august 1996, mens de resterende fire lande (Grækenland, Spanien, Italien og Portugal) nærmer sig referenceværdien. Spanien, Italien og Portugal har også oplevet en betydelig indsnævring af deres rentekonvergensgab. Faktisk forholder det sig således, at hvis det nuværende renteniveau opretholdes, vil den gennemsnitlige lange rente i Spanien og Portugal meget snart komme under referenceværdien. Denne gunstige udvikling kan tilskrives en række Det skal bemærkes, at dataene for Grækenland ikke kan sammenlignes med dataene for andre medlemsstater. Da der ikke findes et langfristet kapitalmarked i Grækenland, benyttes en obligation med en oprindelig løbetid på fem år. Desuden er det på grund af en forsinket indberetning af de græske data vanskeligt at foretage sammenligninger af de seneste tal. I alle lande undtagen Det Forenede Kongerige. 57 underliggende (aktorer, lin vigtig faktor er de faldende inflationsrater i disse lande, som igen bidrog til at mindske inflationsforventningeme. Det gælder især Spanien, Portugal og Sverige, hvor den gennemsnitlige inflation faldt betydeligt mellem december 1995 og september 1996. Sammenlignet med året før synes det hurtige fald i inflationen i Portugal at have påvirket de lange renter. Det mindre spektakulære fald i inflationen i Grækenland, hvor udgangspunktet var meget højt, kan måske forklare, hvorfor der i det land er gjort langsommere fremskridt i retning af at mindske rentegabet. En anden vigtig faktor var bestræbelserne i disse lande på at mindske det offentlige underskud. Konsolideringen af det offentlige underskud bidrog til et mere afbalanceret policy-mix og dermed til at mindske kreditrisikopræmien. Takket være den ro, der efterhånden faldt over valutamarkederne i 1996, stabiliserede obligationsmarkederne sig. 58 DATA OG REFERENCEVÆRDI FOR RENTEKONVERGENSKRITERIET Data Artikel 4 i protokollen om konvergenskriterierne bestemmer, at "Rentesatserne måles på grundlag af langfristede statsobligationer eller tilsvarende værdipapirer, idet der tages hensyn til forskelle i nationale definitioner. " Ifølge artikel 5 i samme protokol skal Kommissionen tilvejebringe de statistiske data, der skal bruges med henblik på anvendelsen af rentekonvergenskriteriet. Efter aftale med Det Europæiske Monetære Institut, der har bedre forudsætninger for at analysere finansielle statistikker og har rådgivet Kommissionen i dette spørgsmål, er det rentesatser med følgende karakteristika, der anses for at være de mest velegnede til at undersøge rentekonvergenskriteriet: løbetid: restløbetid tæt på 10 år (9-1OV2 år) - - udsteder: staten (inkl. Treuhandanstalt i Tyskland) - obligationsvalg: hovedkriteriet er likviditet; valget mellem en enkelt benchmark-obligation eller gennemsnittet af et udvalg af obligationer skal baseres på dette kriterium; de fleste (11) medlemsstater benytter en benchmark-obligation (Belgien, Danmark, Frankrig, Irland, Italien, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige, Det Forenede Kongerige), mens tre medlemsstater benytter et gennemsnit (Tyskland, Spanien, Portugal) - aggregering: der skal benyttes et simpelt gennemsnit, hvis der indgår mere end én obligation i beregningsgrundlaget inkl. skat - - beregning af afkast: ISMA-formel for afkast indtil udløbsdato - kupon: fast. 1 Grækenland, hvor der ikke findes et langfristet kapitalmarked, valgtes en obligation med en oprindelig løbetid på fem år. Kuponrenten indekseres efter 12-måneders skatkammerbeviset og justeres årligt. I modsætning til de øvrige medlemsstater, hvor der er adgang til daglige noteringer, benyttes der i Grækenland et tal fra slutningen af måneden. Nærværende undersøgelse af kriteriet vedrørende den lange rente er baseret på harmoniserede lange renter, der opfylder ovenstående kendetegn. Referenceværdi Ifølge artikel 4 i protokollen om konvergenskriterierne betyder kriteriet vedrørende konvergens i rentesatserne, "at en medlemsstat over en periode på et år før undersøgelsen har haft en gennemsnitlig langfristet nominel rentesats, som ikke overstiger den tilsvarende rentesats i de højst tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, med mere end 2 procentpoint". Det er den uvægtede aritmetiske gennemsnitsrente i de tre lande med de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, der i denne undersøgelse er blevet benyttet til at beregne referenceværdien. 7. SUPPLERENDE OPLYSNINGER 59 I dette kapitel undersøges udviklingen på forskellige andre områder, som Kommissionen (og EMI) ifølge artikel 109 J, stk. 1, også skal behandle i beretningerne. I de følgende afsnit undersøges ecuens udvikling, resultaterne af markedsintegrationen, situationen for og udviklingen i betalingsbalancens løbende poster samt udviklingen i enhedslønomkostningerne og andre prisindeks. 7. 1 Ecuens udvikling Der herskede vanskelige forhold på ecu-markederne i 1995 og en stor del af 1996. Aktiviteten på det primære obligationsmarked faldt til et historisk lavt niveau, mens omsætningen på det sekundære marked viste sig mere robust. Statslige emittenter skabte en vis grad af stabilitet ved at videreføre faste gældsprogrammer i ecu, men da private emittenter i vid udstrækning ignorerede ecuen, reduceredes likviditeten i markedet meget. Fra andet halvår 1996 begyndte interessen for ecu at rette sig, efterhånden som tilliden til ØMU-processen voksede og usikkerheden med hensyn til feks. Den Monetære Unions begyndelsestidspunkt, omveksling af ecu til euro i forholdet 1:1 og kontinuiteten i ecu-kontrakter, begyndte at svinde. Med offentliggørelsen af de juridiske rammebestemmelser for euroen er markedets positive stemning i relation til ecuen blevet styrket, og markedsanalytikere forventer nu, at væksten i ecu-markederne vender tilbage i perioden indtil 1. januar 1999 og starten på Den Monetære Union. Ecuens vanskeligheder manifesterede sig bl. a. ved, at der fra midt i 1994 opstod et vedholdende spænd på over 50 basispoint mellem ecuens valutakursværdi på markedet og dens teoretiske værdi. Historisk set blev +/- 20 basispoint betragtet som den normale handelsspænd. I de tilfælde, hvor spændet gik ud over det normale, frem for alt under valutakursmekanismens kriser i 1992 og 1993, var det kun for en kort periode, idet de såkaldte "basket makers" med deres arbitrageaktiviteter hurtigt bragte spændet tilbage til et mere normalt niveau. Ved udgangen af 1994 var det stadig volatile i valutakursmekanismen i begyndelsen af 1995 øgedes spændet imidlertid hurtigt og nåede ved udgangen af marts op på 152 basispoint. Det indsnævredes efterfølgende til 100 basispoint, men kun midlertidigt. Ved udgangen af 1995 var spændet på over 300 basispoint. I løbet af første halvår 1996 begyndte tilliden at vende tilbage til ecu-markederne og spændet svingede mellem 150 og 250 basispoint, frem til maj, hvor et langsomt fald satte ind. I andet halvår 1996 stabiliseredes spændet på ca. 100 basispoint i juli og august, hvorefter det faldt til under 60 basispoint ved udgangen af september. Det er efterfølgende indsnævret yderligere til mellem 30 og 20 basispoint. til omkring 20 basispoint. Grundet nye spændinger indsnævret spænd Det er vanskeligt præcist at definere de underliggende årsager, og hvor vigtige de hver for sig er for udviklingen i spændet, men en række faktorer har påviseligt spillet en rolle. For det første har valutakursspændinger i valutakursmekanismen haft en negativ indvirkning på ecuen. For det andet er den forventede risiko ved åbne ecu-positioner steget, hvilket afspejles i basket maker-bankernes 60 omlægning fra en langfristet strategi til en kortfristet strategi, hvor fortjenesten tages hjem hurtigst muligt, selv om fortjenesten kunne være øget, hvis positionen var blevet holdt noget længere. Stigningen i den forventede risiko skyldes delvis også en øget bevidsthed om, at der siden 1987 ikke har været nogen institutionaliseret forbindelse mellem markedsecuen og kurven bortset fra omvekslingen af ecu til euro i forholdet 1:1 ved begyndelsen af fase 3 den 1. januar 19991. For mange markedsdeltagere var usikkerheden - med hensyn til ØMU-tidsplanen og forskellige juridiske spørgsmål - så stor, at de ikke fandt megen trøst i traktatens bestemmelse om et l:l-forhold. Usikkerheden omkring ØMUen slog således igennem som bekymringer over ecuens fremtidige værdi. Siden Det Europæiske Råds møde i Madrid i december 1995 er markedets tillid imidlertid vokset, da det igen og igen har vist sig, at man i høj grad har forpligtet sig politisk til at skabe Den Monetære Union, og da usikkerheden omkring forskellige juridiske spørgsmål, som feks. kontrakt kontinuitet og omveksling af ecu til euro i forholdet 1:1, i vid udstrækning er blevet fjernet af de bestemmelser, som Kommissionen har foreslået. Ecuens valutakursværdi kan også være blevet ramt af det høje nettoindfrielsesniveau gældende for ecu-obligationer i 1995 og 1996. Da mængden af uindfriede ecu-obligationer er faldet, har provenuet fra indfrielsen, der finansieres ved en nedbringelse af de eksisterende ecu-indeståender, tenderet til at blive omvekslet til andre valutaer med henblik på reinvestering. Det har reduceret presset på ecuens valutakursværdi, men efterhånden som tilliden til ØMUen er vokset, er tilliden til ecu-markederne langsomt vendt tilbage og spændet blevet reduceret. I 1995 var den mængde ecu-obligationer, der blev udstedt, betydeligt lavere end den mængde obligationer, der udløb, med det resultat, at den udestående ecu-gæld faldt med 6% til 127 mia. ECU (eksklusive græske ecu-relaterede obligationer). Til sammenligning nåede gælden med 140 mia. ECU sit maksimum i 1993. I de første ni måneder af 1996 var de institutionelle investorers efterspørgsel efter ecu fortsat dæmpet, og de få private emittenter var tilbageholdende. Emissionsaktiviteten var derfor lav med perioder uden emission. I de første ni måneder af 1996 blev der samlet emitteret for 10,9 mia. ECU mod 13,5 mia. i den tilsvarende periode i 1995. Med udløbende papirer for 18,9 mia. faldt mængden af udestående ecu-gæld til 119 mia. ECU ved udgangen af september 1996. I det sekundære marked steg den gennemsnitlige omsætning i ecu-obligationer i værditermer med 8% i 1995, det højeste niveau siden 1992. I de første ni måneder af 1996 steg omsætningen yderligere 4%. Udtrykt i procent af det samlede sekundære marked faldt ecu-andelen fra 5,6% i 1993 til 5,2% i 1994 og 1995, mens den steg lidt til 5,3% i 1996 (indtil udgangen af september). Indtil 1987 bestod den institutionaliserede forbindelse også i, at ECU Banking Association ved clearing accepterede kurvpakker til udligning af ecu-positioner. 61 I modsætning til den konstante indsnævring af ecu-obligationsmarkederne har andre ecu-markeder klaret sig bedre, men ikke desto mindre oplevet et fald i aktiviteterne. Det approksimative mål for den kommercielle og finansielle aktivitet som udtrykt ved den daglige gennemsnitlige omsætning i Ecu Banking Association's ecu-clearingsystem viser et moderat fald i aktiviteterne fra 50,0 mia. ECU i 1994 til 46,8 mia. i 1995, et fald på 6,5% over et år. For de første ni måneder ligger den gennemsnitlige daglige omsætning i 1996 omkring 2,1% lavere end for 1995, dvs. på 45,8 mia. ECU. Forskellige undersøgelser af ecu-strømme i forbindelse med kommercielle transaktioner (dvs. køb af varer og tjenester) i modsætning til rent finansielle transaktioner indikerer, at kommercielle betalinger udgør en lille del af de samlede betalinger (1996-resultater: 7,1% i volumen, 0,7% i værdi), men at kommercielle ecu-betalinger ikke desto mindre kan vurderes til omkring 50-75 mia. ecu. 7. 2 Resultaterne af markedsintegrationen I gennemsnit er 93% af lovgivningen vedrørende det indre marked omsat til nationale bestemmelser, og det indre marked dermed ved at blive en realitet. Det er endnu ikke fuldstændigt, men indsatsen hidtil skal ikke undervurderes. Den har allerede gjort EU til den mest økonomisk integrerede samling af nationalstater i verden. Den voksende integration bliver stadig tydeligere. 7. 2. 1 Markedsintegration via handel Det indre marked skulle øge handelen mellem EU-medlemsstateme ved at fjerne handelshindringerne mellem dem. Mellem 1985 og 1995 er den EU-interne imports andel af den samlede industriimport faktisk steget gennemsnitligt 6,7 procentpoint fra 61,2% i 1985 til 67,9% i 1995. Desuden steg de EU-interne markedsandele meget mere i 15 industrisektorer, der ex ante var udpeget som særlige følsomme over for det indre marked som samlet projekt, end tilfældet var i alle andre industrisektorer. For tjenesteydelsers vedkommende er den EU-interne eksports andel af den samlede eksport af tjenesteydelser i samme periode 1985-1995 steget med gennemsnitligt 3,1 procentpoint fra 46,9% i 1985 til 50,0% i 1995. Projektets direkte og konkurrencefremmende virkninger på handelen kan næsten i fuldt omfang forklare disse ændringer i den EU-interne imports markedsandel. En øget økonomisk integration kan føre til, at landene i større omfang end hidtil specialiserer sig på grundlag af deres relative fordele (intersektoriel handel), eller at den sektorinterne handel fremmes, dvs. samtidig import og eksport af sammenlignelige produktlinjer mellem medlemsstater. Intersektoriel handel mellem forskellige lande giver effektivitetsgevinster, idet de enkelte lande specialiserer sig i de aktiviteter, de relativt set udfører mest effektivt. Som følge heraf får forbrugerne lavere priser. Det betyder imidlertid en højere grad af specialisering mellem de mindre udviklede medlemsstater og de mere udviklede, hvor hvert enkelt medlemsland vil opleve en indsnævring af nogle til betydelige tilpasningsomkostninger. sektorer og en udvidelse af andre. Det kan give anledning 62 I modsætning hertil får forbrugeren ved sektorintem handel et meget større udbud af produkter, mens producenten får lavere tUpasrrnigsomkostainger. Her vil tilpasningen finde sted blandt virksomheder inden for de enkelte industrisektorer i stedet for på tværs af de enkelte sektorer. Først i 1980'erne kunne den meste handel inden for EF klassificeres som intersektoriel handel2 (ca. 45%). Dengang det indre marked befandt sig i sin forberedelsesfase faldt andelen af intersektoriel handel i Europa, mens den sektorinterne steg. For sidstnævntes vedkommende kan der sondres mellem sektorintern handel med produkter, der er sammenlignelige med hensyn til pris og kvalitet, og sektorintern handel med produkter, der er forskelligartede med hensyn til pris og kvalitet (et land eksporterer feks. dyre varemærkeskjorter og det andet billige lavkvalitetsskjorter). Stigningen i sektorintem handel har primært fundet sted inden for den sidstnævnte type produkter (fra mindre end 35% i 1985 til mere end 42% i 1994), mens sektorintern handel i sammenlignelige produkter3 var forholdsvis stabil (omkring 29% af den samlede EU-interne handel). Det indre marked har derfor øget bredden i udbuddet med hensyn til pris og kvalitet, og fremmet forskelligartede forretningsstrategier, hvor der lægges vægt på design, forskning og udvikling samt reklame i nogle tilfælde (høj pris/kvalitet) og en minimering af produktionsomkostningerne i andre (lav pris). I perioden 1985-95 har alle EU-lande oplevet et fald i den intersektorielle handel, dog især Spanien, Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland. I 1994 tegnede den intersektorielle handel sig dog stadig for over 58% af den samlede industrihandel i Grækenland, Portugal, Irland og Danmark. Samtidig tegnede den sektorinterne handel i produkter, der er forskelligartede med hensyn til pris og kvalitet, sig omvendt for over 42% af den samlede handel i Det Forenende Kongerige, Tyskland, Frankrig, Belgien, Luxembourg og Nederlandene, og denne andel voksede mellem 1987 og 1994 for hele gruppen af lande samt Spanien og Portugal. En analyse af den sektorinterne handel i pris- og kvalitetsdifferentierede produkter viser en markant forskel mellem de nordlige og sydlige lande. En nærmere gennemgang af, hvilket bidrag sortimentet af produkter med lav, mellemhøj og høj pris og kvalitet yder til handelsbalancen, viser, at medlemslandene falder i forskellige grupper. Tyskland har en relativ fordel i sortimentet af produkter med høj pris og kvalitet, mens Frankrig kendetegnes ved mellemhøj til høj pris og kvalitet, hvorimod Det Forenede Kongerige, Nederlandene, Belgien, Luxembourg og Danmark udelukkende karakteriseres ved sortimenter af mellemhøj pris og kvalitet, mens Spanien er kendetegnet ved et produktsortiment med mellemhøj til lav pris og kvalitet og Grækenland samt Portugal udelukkende ved et sortiment med lav pris og kvalitet. Denne specialisering har været upåvirket af monetære udsving. I perioden 1984-1994 faldt andelen af produkter med mellemhøj pris og kvalitet i den generelle EU- interne handel (med omkring 10 procentpoint) til fordel for produkter med høj pris og kvalitet Der er tale om intersektoriel handel mellem to lande, når det ene lands handelsstrøm (import eller eksport) i forhold til det andet inden for en bestemt sektor udgør mindre end 10% af det andet lands handelsstrøm (import eller eksport) i forhold til det første inden for samme sektor. Der er tale om intersektoriel handel i sammenlignelige produkter, nar værdiforskellen mellem en eksporteret og en importeret enhed udgør mindre end 15%, og der er tale om intersektoriel handel i forskelligartede produkter, når værdiforskellen udgør mere end 15%. 63 (en stigning på 7 procentpoint) og produkter med lav pris og kvalitet. Dette gælder især for de mest udviklede europæiske økonomier, men selv i de sydlige medlemsstater har specialiseringen ændret sig, og andelen af produkter med lav pris og kvalitet er generelt faldet, mens andelen af produkter med høj pris og kvalitet er steget. sektorintern handel med prisdifferentiering En voksende for erhvervssektorerne i de enkelte medlemsstater har fundet en større og større specialisering sted på produkter med forskellige spænd i prisniveauet. For de mest udviklede landes vedkommende betyder en sådan udvikling voksende immaterielle investeringer i F&U, uddannelse og innovationer med henblik på at kunne konkurrere i traditionelle sektorer, og for de mindre udviklede landes vedkommende en mulighed for at komme ind i sektorer, der præges af højteknologi og høj værditilvækst og for at konkurrere på prisen. indikerer, at der inden 7. 2. 2 Markedsintegration via udenlandsk direkte investering Handel er ikke blot en mekanisme, hvorved markeder kan integreres mere. Udenlandsk direkte investering er et alternativ til handel som en måde, hvorpå udenlandske markeder kan forsynes. Multinationale selskaber er hovedkilden til disse investeringsstrømme, og salget af multinationale udenlandske søsterselskaber har ifølge visse skøn en dobbelt så høj værdi som verdens samlede eksport. Det indre marked synes faktisk at have påvirket den udenlandske direkte investering kraftigere, end den har påvirket handelen. EU opsugede i begyndelsen af 90'erne 44,4% af investeringsstrømmene fra alle lande i verden, sammenlignet med 28,2% i perioden fra 1982 til 1987. Desuden steg den EU- interne udenlandske direkte investering mellem medlemsstaterne) fire gange hurtigere end den EU-interne handel i perioden 1984-1992. Alt i alt blev de udenlandske direkte investeringer i EU fra alle kilder femdoblet mellem 1984-1985 og 1992-1993 (de EU-interne udenlandske direkte investeringer blev syvdoblet). investering (dvs. den udenlandske direkte De udenlandske direkte investeringers virkning på den indenlandske økonomi, dvs. de udenlandske direkte investeringer i forhold til BNP, varierer betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat. I begyndelsen af 1990'erne udgjorde de udenlandske direkte investeringer i Irland over 9% af BNP årligt. I Belgien og Luxembourg var tallet 4,7% årligt. Derefter kom Nederlandene med 2,7%, Portugal med 2,6%, Det Forenede Kongerige med 1,8% og Spanien med næsten 1,8%. I modsætning hertil var tallene meget lave i andre medlemsstater, i Tyskland under 0,4%, i Italien 0,4% og i Grækenland 0,6%. I perioden fra 1986 til 1993 er der to medlemsstater, nemlig Belgien og Irland, der er blevet betydeligt mere attraktive som mål for udenlandske direkte investeringer. Med hensyn til udenlandske direkte investeringer er det generelt Irland, Portugal, Spanien og Benelux- landene, der har profiteret mest af det indre marked. 7. 2. 3 Markedsintegration og konkurrencevilkår indenfor EU Størrelsesrelaterede omkostningsreduktioner i perioden 1985-1993 har mest af alt været et resultat af en bedre udnyttelse af stordriftsfordele kombineret med faste i marketing, mærkeudvikling, F&U-udgifter samt udviklingen af nye produktionsprocesser. Der er ikke mange effektivitetsforbedringer, der udelukkende skyldes en bedre udnyttelse af rent tekniske effektivitetsgevinster forbundet med virksomhedernes størrelse. investeringer 64 Ikke desto mindre tegner sektorer som distribution og vejgodstransport sig for store produktivitetsgevinster. I de mere regulerede sektorer (telekommunikation, bankvæsen, flysektoren) har produktivitets- og effektivitetsgevinsterne været mindre udtalte, ligesom det generelt er meget usikkert, i hvilket omfang de ændringer, der har kunnet konstateres, kan sættes i forbindelse med det indre marked. Der har udelukkende været konstateret store gevinster inden for den liberaliserede del af telesektoren. Forskellige analyser af pris-/ornkostningsmargenerne og erhvervslivets forventninger synes at vise, at de gevinster der er forbundet med stordrift, er blevet væltet over på forbrugerne og brugerne takket være den øgede konkurrence, der er forbundet med det indre marked. I perioden 1980-1992 kunne der konstateres en tendens til vækst i pris-/ omkostningsmargenerne i EUs industrisektor på omkring 2% årligt, korrigeret for udviklingen i den økonomiske cyklus og de forskellige industrielle strukturer i EUs medlemsstater. Inden for denne generelle tendens bekræfter statistiske analyser imidlertid at gennemførelsen af det indre marked lægger stadig større pres på pris-/omkostningsmargeneme og dermed sikrer, at omkostningsreduktionerne væltes over på forbrugerne og de efterfølgende brugere. Det skønnes, at det indre marked har reduceret margenerne med 1% årligt siden 1986-1987. Det vil sige, at margenerne ville have vokset hurtigere i den pågældende periode, hvis det ikke havde været for det indre marked. Konkurrencevilkårene på tjenesteydelsesmarkedet er også blevet ændret markant af det indre marked. Der har fundet en mærkbar forøgelse af konkurrencen sted inden for sektorer som telekommunikation, detailbankleddet, men også luftfart, hvor det indre marked på nuværende tidspunkt kun er delvis gennemført. Generelt synes forøgelsen af konkurrencen at være mindre udpræget end i industrisektorerne, hvilket viser, at tjenesteydelsessektoren stadig er reguleret på mange måder, og at det indre marked ikke er blevet gennemført i fuldt omfang inden for flere områder. Den øgede konkurrence har medført betydelige og ret generelle prisreduktioner inden for feks. telesektoren, og et mere selektivt prisfald på delområder inden for luftfart og bankvæsen. Inden for vejgodstransport er margenerne for grænseoverskridende trafik reduceret markant i perioden 1986-1994. Resultatet har været et fald i de reelle transportpriser, hvilket sammen med effektivitetsgevinsterne inden for distributionssektoren har givet anledning til betydelige ændringer i industri- og detailvirksomheders indkøbsmønster. Et bredere udvalg af indkøbsmuligheder fra underleverandører har bidraget til at nedbringe omkostningerne. Gennemførelsen af det indre marked har ændret strukturerne og øget konkurrencen på de europæiske markeder, hvilket også har medført en øget priskonvergens for mange varer på tværs af EU. I perioden fra 1990 til 1993 blev forskellen i priserne i de enkelte medlemsstater (ekskl. afgifter) reduceret fra 22,8% til 19,6% for forbrugsgoders vedkommende og fra 31,8% til 28,6% for tjenesteydelsers vedkommende. På energiområdet øgedes forskellen dog fra 28% til 31,75%. 7. 3 Situationen for og udviklingen i betalingsbalancens løbende poster 65 Tabel 7. 1 Betalingsbalancens løbende poster (nationalregnskabsdefinition, % af BNP) Efter de to år 1991 og 1992 med underskud på betalingsbalancens løbende poster for EU som helhed fulgte to år, 1993 og 1994, med balance og et år, 1995, med et lille overskud. For 1996 forventes et større overskud. Disse balancer fungerer som indikator for den nationale opsparing, men er i de senere år også blevet et signal om, hvordan den indenlandske afsætning udskiller sig i forhold til den indenlandske produktion. Som følge af, at kapitalbevægelserne er blevet fuldstændig liberaliseret og de sidste valutabegrænsninger i nogle medlemsstater fjernet inden for de sidste to år, har den finansielle integration kunnet fortsætte. EUs finansmarkeder er nu tæt integreret i de internationale finans- og kapitalmarkeder. Som følge heraf er der sket en forenkling af den internationale overskydende allokeringsproces indenlandsk opsparing og dækningen af for høje indenlandske udgifter. Flere medlemsstater har siden begyndelsen af 90'erne konstant haft overskud på de løbende poster (Belgien, Danmark, Frankrig, Irland, Luxembourg og Nederlandene), mens andre har vendt tidligere års underskud til overskud (Spanien, Italien, Finland og Sverige). I fem medlemsstater (Tyskland, Grækenland, Østrig, Portugal og Det Forenede Kongerige) har der siden begyndelsen af dette årti været underskud på de løbende poster (se tabel 7. 1). 1993 1994 1995 1996 (1) 4. 1 1. 0 -0. 9 -3. 0 0. 9 1. 7 3. 7 3. 6 16. 3 4. 5 0. 6 -1. 2 -2. 7 0. 9 1. 6 4. 3 2. 4 17. 9 5. 2 -2. 3 -0. 2 3. 8 2. 9 -1. 1 -1. 7 -1. 0 1. 0 5. 3 1. 0 15. 2 4. 0 1. 6 -1. 4 -1. 0 -1. 2 1. 0 3. 4 1. 5 15. 9 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK forbindelse med 4. 9 -0. 4 -2. 1. 1. 3 -0. 7 -2. 1 -1. 3 -1. 4 -2. 5 4. 9 -1. 9 -1. 0 5. 2 -1. 0 -1. 8 4. 5 0. 6 -1. 8 4. 0 1. 2 -1. 8 0. 0 0. 2 i EUR 1) Økonomiske prognoser fra efteråret 1. 0 0. 0 1996. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. I et flertal af medlemsstaterne er balancen på de løbende poster blevet forbedret siden afslutningen på recessionen først i 1990'erne på trods af opsvinget i den økonomiske vækst. I den forbindelse har nedbringelsen af finansielle uligevægte og den deraf følgende stigning i den nationale opsparing spillet en væsentlig rolle. Betalingsbalancesituationen udtrykt i procent af BNP skønnes ikke at afvige markant fra situationen sidste år. Kommissionens seneste skøn viser et fald i overskuddet i Belgien, Irland, Luxembourg, Nederlandene og Finland og en forøgelse af underskuddet i Grækenland og Portugal. Overskuddet forventes at stige i 1996 i Danmark, Frankrig, Italien og Sverige, og underskuddet forventes at falde i Tyskland og Østrig. Overskuddet på de løbende poster i Spanien og underskuddet i Det Forenede Kongerige forventes at have samme omfang i 1996 som i det foregående år. 7. 4 Undersøgelse af udviklingen i enhedslønomkostningerne og andre prisindeks i forskellige Udviklingen (IICP), forbrugerprisindekset, den private forbrugsdeflator) giver vigtige, men ufuldstændige oplysninger om inflationen i en økonomi (se kapitel 3). For at kunne foretage en omfattende og afbalanceret undersøgelse af prisstabilitetsgraden og inflationsudviklingens holdbarhed, stilles der i traktatens forbrugerprisindeks forbrugerprisindeks (midlertidigt 66 artikel 109J, stk I, også krav om, at der også skal redegøres enhedslønomkostningerne og andre prisindeks". for "udviklingen i 7. 4. 1 Enhedslønomkostningerne Udviklingen i enhedslønomkostningerne spiller en særlig rolle i forbindelse med inflationen. De afspejler udviklingen i arbejdskraftproduktiviteten og den nominelle løn pr. beskæftiget. Sidstnævnte spiller ikke blot en central rolle ved beregningen af inputomkostningerne og dermed af forbrugerpriserne, men afspejler også de privates inflationsforventninger. De tjener derfor som en vigtig indikator for bl. a. troværdigheden af de monetære myndigheders inflationsbekæmpende foranstaltninger. På EU-plan er væksten i den nominelle løn pr. beskæftiget faldet jævnt fra 4,2% i 1993 til 3,4% i 1996, hvilket er det laveste niveau i 35 år. Denne opbremsning har været gældende for de fleste EU- lande, om end i forskelligt omfang (se tabel 7. 2). De iøjnefaldende undtagelser er Italien, Sverige og i mindre udstrækning Danmark. I samme periode steg nominallønnen pr. beskæftiget fra 3,7% til 6,2% i Italien og fra 4,5% til 6,6% i Sverige. Det betyder, at væksten i lønningerne nu ligger over inflationsraten, hvilket kunne skabe spændinger i løn/prisforholdet, når den økonomiske aktivitet øges. Der synes at kunne anføres tre væsentlige faktorer som forklaring på den generelle moderering af den nominelle løn. For det første ser det - som allerede anført - ud til, at lønaftalerne i stadig stigende omfang kommer til at omfatte inflationsforventningerne i overensstemmelse med de mål, som de monetære myndigheder opstiller for prisudviklingen. For det andet ser det ud til, at der i lønforhandlingerne i stadig stigende omfang tages højde for udviklingen i den reelle økonomi (produktionsvækst, arbejdsmarkedssituationen, overskud). For det tredje er der i flere medlemsstater taget skridt til at gøre arbejdsmarkedet mere fleksibelt, bl. a. ved at gøre det mere attraktivt for arbejdsløse at søge mere aktivt efter arbejde, ved at reformere uddannelsessystemet, indføre foranstaltninger, der skal øge fleksibiliteten med hensyn til arbejdstid og ansættelsesvilkår, og foranstaltninger, der skal øge arbejdsformidlingens effektivitet. Disse strukturelle foranstaltninger skulle bidrage til at holde det opadgående lønpres nede, når den økonomiske aktivitet tager til, og således medvirke til, at arbejdsløsheden falder. Det andet element, der påvirker enhedslønomkostningerne, er arbejdskraftproduktiviteten. Den har udviklet sig efter det sædvanlige konjunkturmæssige mønster i de senere år. Efter opbremsningen under recessionen i 1993 steg arbejdskraftproduktiviteten i 1994, samtidig med at den økonomiske aktivitet igen tog til. Den opbremsning i væksten, EU har oplevet fra midt i 1995, har igen reduceret væksten i arbejdskraftproduktiviteten i både 1995 og 1996. Som følge heraf var væksten i de nominelle enhedslønomkostninger meget moderat i perioden 1994-1995. I 1994 oplevede otte lande et reelt fald i enhedslønomkostningerne, mens væksten i enhedslønomkostningerne i 1995 lå på eller under 2,5% i alle medlemsstater med undtagelse af Grækenland. I alle EU-lande bortset fra Grækenland lå væksten i enhedslønomkostningerne således i denne toårs periode. Denne positive udvikling skyldes primært under inflationsraten 67 moderate arbejdskraftproduktiviteten. lønstigninger, men fremmes også af den konjunkturelt bestemte vækst i i 1996. Selv om enheds Den moderate udvikling i enhedslønomkostningerne er fortsat lønomkostningerne stiger hurtigere, ligger stigningen stadig på linje med den fortsat positive inflationsudvikling i EU og de fleste medlemsstater. Enhedslønomkostningerne forventes at stige i Spanien, Italien og Sverige samt i mindre grad i Danmark, Portugal, Finland og Det Forenede Kongerige. For de fleste af disse landes vedkommende vil stigningen være moderat og ligge under eller tæt på inflationsraten, dog ikke i Italien. Denne styrkelse kan vise sig at være afkort varighed, da den delvis skyldes konjunkturbestemte faktorer. Tabel 7. 2 Arbejdskraftomkostninger (procentvis ændring, den samlede økonomi) Nominel løn pr. beskæftiget 1995 1994 4. 4 3. 6 3. 2 11. 9 3. 1 2. 2 2. 3 3. 0 3. 7 2. 4 3. 1 8. 2 3. 5 5. 4 3. 5 3. 3 2. 5 3. 6 3. 8 12. 7 3. 0 2. 3 1. 1 5. 2 3. 8 2. 0 3. 8 5. 3 4. 7 3. 1 2. 9 3. 5 1996 1. 6 4. 1 2. 6 11. 1 3. 9 2. 2 4. 0 6. 2 3. 4 1. 0 2. 9 5. 8 4. 0 6. 6 3. 3 3. 4 1993 3. 5 1. 6 4. 3 10. 1 6. 5 2. 8 6. 7 3. 7 5. 2 3. 3 4. 6 9. 1 1. 0 4. 4 4. 3 4. 2 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR Vækst i arbejdskraft produktivitet 1995 1994 1993 Nominelle enhedsløn- omkostninger 1995 1994 1996 1996 1993 0. 0 2. 5 0. 6 -3. 2 2. 6 -0. 2 3. 0 1. 8 -1. 7 0. 9 0. 8 0. 7 5. 7 3. 2 3. 7 1. 4 2. 9 5. 0 3. 6 -0. 4 2. 7 2. 9 4. 1 3. 7 1. 0 3. 3 2. 9 0. 9 5. 6 3. 6 3. 8 3. 3 1. 5 1. 1 2. 2 1. 1 1. 1 1. 0 6. 1 3. 4 0. 9 0. 2 2. 1 2. 9 3. 1 1. 4 1. 8 1. 9 1. 5 1. 5 2. 2 1. 2 0. 8 1. 3 4. 3 0. 5 1. 1 1. 0 1. 7 2. 0 1. 0 2. 3 1. 9 1. 5 3. 5 -0. 8 3. 6 13. 7 3. 7 2. 9 3. 6 1. 9 7. 0 2. 5 3. 7 8. 3 -4. 4 1. 2 0. 5 1. 4 -1. 4 -0. 4 12. 3 0. 4 -0. 7 -1. 7 -0. 7 2. 7 -0. 8 0. 2 7. 2 -2. 0 1. 7 -0. 3 2. 7 0. 0 1. 0 2. 5 1. 5 11. 5 1. 9 1. 4 -4. 6 1. 7 2. 8 1. 8 1. 6 2. 3 1. 5 1. 7 1. 2 1. 5 0. 1 2. 6 0. 4 9. 8 3. 1 0. 9 -0. 2 5. 7 2. 2 0. 0 1. 2 3. 8 2. 9 4. 1 1. 4 1. 9 1) Økon Kilde: K< omiske prognoser fra efteråret 1996. Hnmissionens tjenestegrene. 7. 4. 2 Importpriser Da EU's økonomi bliver stadig mere åben, spiller udviklingen i importpriserne en vigtig rolle i den indenlandske prisdannelse. Importpriserne i indenlandsk valuta er resultatet af udviklingen i flere forskellige faktorer, nemlig i valutakursen, de internationale priser, den geografiske sammensætning af importen og udenlandske leverandørers prisfastsættelse. 68 Forskellige omstændigheder har bidraget til at fastholde væksten i importpriserne på et meget moderat niveau i perioden mellem 1990 og 1992: lave oliepriser, en svag USD, og øget handelsliberalisering kombineret med gennemførelsen af det indre marked. Som følge heraf var importprisernes bidrag til i de endelige i de fleste medlemsstater (i forbrugerpriser negativ varierende grad) i denne periode. inflationen Virkningen af nogle af disse faktorer vendte eller aftog imidlertid i perioden 1993-1995. Oliepriserne steg relativt hurtigt i første halvår 1994 og igen i begyndelsen af 1995, mens dollaren blev styrket noget i 1993 og 1994. Hertil kommer, at det indre markeds prisreducerende virkning gradvis tog af. Tabel 7. 3 Importprisinflation (procentvis ændring i deflatoren for importerede varer og tjenesteydelser, i national valuta, på nationalregnskabsbasis) 1993 1994 1995 B DK D EL E F -2. 6 -1. 1 -1. 5 9. 1 6. 6 -2. 5 0. 9 0. 4 0. 5 8. 3 6. 0 1. 7 0. 5 1. 3 0. 7 7. 1 4. 2 1. 3 1996 (1) 1. 6 2. 1 0. 7 4. 0 0. 9 1. 8 IRL I L 4. 4 12. 1 5. 4 2. 8 5. 0 0. 2 4. 2 11. 7 0. 5 0. 5 -0. 6 3. 1 3. 1 EUR 0. 4 5. 1 7. 3 2. 0 1. 2 1. 2 0. 6 0. 7 4. 5 0. 2 0. 9 1. 5 NL A P 2. 3 -3. 1 2. 0 -2. 3 0. 8 8. 9 FIN S UK -0. 3 3. 3 1. 9 8. 7 14. 5 8. 4 i hvilket disse Det omfang, faktorer påvirkede importpriserne i opgående retning, varierede stærkt fra land til land, alt afhængig af udviklingen i valutakurserne. I de lande, hvor valutaen forblev stærk (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Nederlandene og Østrig), var stigningerne (se tabel 7. 3), og deres bidrag til inflationen i de endelige forbrugerpriser fortsat negativ i 1993 og marginalt positiv i 1994-1995 (se tabel 7. 4). I de lande, hvis valutaer oplevede et markant værdifald i perioden mellem 1993 og 1995 (Spanien, Italien, Sverige og Det Forenede Kongerige), steg importpriserne kraftigt i denne periode. Dominoeffekten på den indenlandske inflation var imidlertid relativt begrænset, hvilket primært skyldtes, at der som reaktion herpå blev ført en passende økonomisk politik, men også, at væksten i de pågældende lande var svag. importpriserne fortsat begrænsede 1) Økonomiske prognoser fra efteråret Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 1996. 3. 8 2. 2 1. 1 i De fleste råvarepriser er faldet på ny siden midten af 1996 (se graf 7. 1). Derimod har dollaren rettet sig noget siden midten af 1995. De europæiske valutaer, der faldt markant i værdi i begyndelsen af 1995, har ligeledes vundet styrke i løbet af 1995 og 1996. Som følge heraf skulle stigningen i importpriserne forblive moderat overalt i EU i 1996. Deres bidrag til den samlede inflation forventes således at aftage i de medlemsstater, hvis valutaer er steget i den senere tid, og forblive moderat i de andre (ca. 0,5%). 69 Tabel 7. 4 Tabel 7. 5 Importprisernes bidrag til ændringer i deflatoren for endelig anvendelse (procentvis ændring) 1993 1994 1995 -1. 0 -0. 3 -0. 2 1. 9 1. 1 -0. 4 1. 5 2. 0 2. 6 -0. 7 0. 2 2. 4 1. 8 3. 0 1. 7 0. 4 0. 1 0. 1 1. 7 1. 0 0. 3 1. 0 0. 8 0. 1 0. 2 0. 2 1. 2 -0. 1 0. 8 0. 4 0. 2 0. 3 0. 1 1. 5 0. 8 0. 2 1. 5 2. 0 0. 2 0. 1 0. 2 0. 4 0. 1 1. 2 1. 6 1996 (1) 0. 6 0. 5 0. 1 0. 9 0. 2 0. 3 0. 2 -0. 1 1. 4 0. 6 0. 3 0. 4 0. 5 -0. 8 0. 4 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK (I) Økonomiske prognoser fra cRcrarcl 1996. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Ændringer i de nominelle effektive valutakurser i forhold til 23 industrilande (procentvise ændringer årligt) 1993 1994 1995 B/L DK D EL E F IRL I NL A P FIN S UK 1. 4 3. 1 4. 1 -7. 0 -11. 5 3. 0 -5. 3 -15. 8 3. 7 3. 3 -6. 3 -13. 0 -18. 5 -7. 9 EUR (2) -10. 5 2. 6 0. 8 2. 0 -4. 8 -5. 3 2. 0 0. 7 -2. 5 1. 5 1. 2 -3. 7 9. 0 -0. 3 1. 5 3. 4 5. 4 5. 1 6. 8 -1. 5 1. 2 4. 7 0. 6 -8. 0 4. 8 4. 2 2. 3 11. 4 0. 4 -3. 4 7. 9 1996 0) -1. 4 -0. 4 -1. 6 -0. 8 1. 7 0. 8 1. 9 9. 7 -1. 4 -1. 3 -0. 2 -2. 5 10. 1 0. 6 4. 7 (1) Baseret på det geometriske gennemsnit af månedlige valutakurser indtil den 23. oktober 1996. (2) I forhold til 9 tredjelande: USA, Japan, Norge, Schweiz, Canada, Mexico, Australien, New Zealand, Tyrkiet. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 7. 4. 3 Ændringer i de indirekte skatter som inflationsfaktor 70 Selv om budgetkonsolideringen i fase 2 primært er skabt ved en reduktion af de offentlige udgifters andel af BNP, har medlemsstaterne også fremmet processen ved at øge de indirekte skatter, men i forskelligt omtang. I tiere lande har forhøjelsen af de indirekte skatter bidraget betydeligt til at øge inflationen, jf. tabel 7. 6, der giver skøn over den direkte, automatiske virkning på grundlag af en antagelse om, at ændringerne i de indirekte skatter slår fuldt igennem i forbrugerpriserne. Tabel 7. 6. Ændringerne i de indirekte skatter har haft den kraftigste virkning på inflationen i Belgien (1994), Frankrig (1995), Italien (1995), Finland (1995-1996) og Det Forenede Kongerige (1994-1995). Vigtigere end den direkte virkning, som pr. definition er en engangsvirkning, er imidlertid risikoen for, at stigningerne i de inflationsforventningerne og dermed indirekte skatter øger udløser en løn-/prisspiral. Dette synes ikke at have været tilfældet i de pågældende lande. Efter at have udvist en stigning i det år, hvor de indirekte skatter blev forhøjet, faldt inflationen hurtigt tilbage til sit tidligere niveau. Virkning af ændringer i indirekte skatter på forbrugerprisinflationen (procentpoint) 1994 1995 1996 B DK D GR E F IRL I L NL A P FIN S UK 0. 7 0. 4 0. 4 0. 8 0. 3 0. 1 0. 3 0. 3 0. 1 0. 2 0. 2 0. 2 0. 7 0. 3 0. 7 0. 1 0. 4 0. 0 0. 6 1. 0 11 0. 1 0. 8 0. 1 0. 1 0. 5 0. 5 1. 1 0. 4 0. 6 0. 2 0. 4 -0. 2 0. 8 0. 2 0. 1 0. 2 0. 0 0. 0 0. 4 0. 2 -0. 2 0. 7 0. 3 0. 4 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. /I 72 8. RESUME 8. 1 (icnerel vurdering Denne beretning er udarbejdet i overensstemmelse med den procedure og tidsplan, der er anført i traktatens artikel 109 J. Der er sket store fremskridt med hensyn til opnåelse af en høj grad af vedvarende konvergens i alle medlemsstater siden indledningen af anden fase af ØMU. Disse fremskridt forstærkedes yderligere i 1996, da bestræbelserne på at opnå konvergens (navnlig på budgetområdet) blev intensiveret i mange medlemsstater. Der er ligeledes ved at blive truffet andre nødvendige forberedelser til tredje fase på såvel nationalt plan som på EU-plan, hvor der i det forløbne år er opnået enighed om scenariet for indførelsen af den fælles valuta. Kommissionen har for nylig fremsat forslag om euroens retlige stilling og om en stabilitetspagt til sikring af budgetdisciplinen under tredje fase; der er ved at være enighed om udformningen af den såkaldte "ERM II", og der er iværksat en oplysningskampagne. Undersøgelsen i kapitel 2 i denne beretning af, hvorvidt den nationale lovgivning er forenelig med traktatens artikel 107 og 108, samt med ESCB-statutten, indeholdt først en beskrivelse af de krav, der skal være opfyldt ved indledningen af tredje fase. Derefter fulgte en gennemgang af de forskellige typer af eksisterende bestemmelser, hovedsagelig i de nationale centralbankers statutter, der endnu ikke opfylder kravene. I praktisk taget alle medlemsstater er der fortsat bestemmelser, der må ændres. Flere medlemsstater planlægger eller har allerede fremsat forslag om ændringer i deres lovgivning. I de næste fire kapitler undersøgtes de enkelte medlemsstaters fremskridt med hensyn til hvert af konvergenskriterierne. I EU som helhed og i de enkelte medlemsstater er de vedholdende fremskridt, der er konstateret med hensyn til opnåelse eller bevarelse af en høj grad af prisstabilitet, fortsat i 1996. Vurderingen af priskonvergensen er foretaget ved hjælp af de nylig udarbejdede midlertidige forbrugerprisindekser (IlCP'er), som er mere sammenlignelige end nationale indekser, men endnu ikke fuldstændig harmoniserede. Den gennemsnitlige inflationstakt for hver medlemsstat er beregnet som den procentvise ændring i det gennemsnitlige IICP i de seneste 12 måneder i forhold til det gennemsnitlige indeks i de foregående 12 måneder. Med henblik på denne beretning er referenceværdien beregnet som det simple aritmetiske gennemsnit af de gennemsnitlige inflationstakter i de tre medlemsstater, der har nået de bedste resultater, plus 1,5 procentpoint. På grundlag af denne beregning og ifølge de seneste foreliggende oplysninger (september 1996) var Finland, Nederlandene og Tyskland de tre lande, der havde nået de bedste resultater nied hensyn til prisudviklingen, og referenceværdien var 2,6% (jf. tabel 8. 1). Ti medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland og Sverige) havde gennemsnitlige inflationstakter under denne referenceværdi. En boks i kapital 3 viser, at antallet af medlemsstater, der opfylder prisstabilitetskriteriet, i øjeblikket ikke påvirkes af den metode, der ligger de gennemsnitlige vælges til beregning af referenceværdien. I fem medlemsstater inflationstakter stadig over referenceværdien i september (Grækenland, Spanien, Italien, Portugal og de Det Kongerige), indsnævret forskellene Forenede men er i 73 seneste år og igen i 1996. Portugal og Det Forende Kongerige ligger mindre end V2 procentpoint over referenceværdien. Det er kun tre medlemsstater (Danmark, Irland og Luxembourg), der i øjeblikket ikke er omfattet af en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud, og således opfylder kriteriet om den offentlige budgetstilling. De seneste afgørelser efter proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (artikel 104 C) blev truffet i juni 1996. Kapitel 4 indeholdt bl. a. også en gennemgang af budgetudviklingen i medlemsstaterne under anden fase og en præsentation af de forventede resultater i 1996. Siden 1993 har de fleste medlemsstater gjort store Tabel 8. 1 Medlemsstaternes resultater i relation til konvergensen i 1996 Inflation Samlet offentlig budgetstilling Valuta kurser Langfristed rentesatser Midlertidigt index for forbruger priser O) Okt. 1995 sept. 1996 Tilstede værelse af et uforholds mæssigt stort underskud Rådcis afgorclscr af 26. 9. 94, 10. 7. 95 og 27. 6. 96 Under skud (% af BNP) (2) Gæld (%afBNP) (2) Deltagelse i ERM 1996 1996 Ændrin g 95/94 _94/93 Oktober 1996 Okl. 1995 sept. 1996 _96/95 2. 6 (3) 3. 0 60 8. 7 (4) Reference -værdi B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 1. 6 2. 2 1. 3 8. 4 3. 8 2. 1 2. 1(5) 4. 7 1. 3 1. 2 1. 7 3. 0 0. 9 1. 6 3. 0 ja nej ja ja ja ja nej ja nej ja ja ja ja ja ja EUR 2. 7 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 130. 6 70. 2 60. 8 110. 6 67. 8 56. 4 74. 7 123. 4 7. 8 78. 7 71. 7 71. 1 61. 3 78. 1 56. 3 -2. 0 -4. 1 2. 2 -1. 4 2. 6 2. 8 -6. 6 6. 2 -0. 5 -3. 4 2. 3 1. 4 2. 2 3. 3 1. 9 -1. 3 -4. 1 7. 7 1. 4 2. 6 4. 4 -6. 3 -0. 6 0. 3 2. 3 3. 9 2. 1 -0. 3 -0. 6 3. 7 -3. 1 -1. 7 2. 7 -1. 2 2. 1 3. 6 -6. 9 -1. 5 1. 8 -1. 0 2. 7 -0. 6 2. 1 -0. 6 2. 2 73. 5 2. 0 3. 2 2. 2 ja ja ja nej ja ja ja nej ja ja ja ja ja nej nej 6. 7 7. 4 6. 3 15. 1 9. 5 6. 6 7. 5 10. 3 7. 0 6. 3 6. 5 9. 4 7. 4 8. 5 8. 0 7. 6 (1) Procentvis ændring i det gennemsnitlige indeks i de seneste 12 måneder i forhold til gennemsnittet i den forudgående 12-måneders periode. (2) Overslag fra Kommissionens tjenestegrenes økonomiske prognoser efteråret 1996. (3) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk gennemsnit af de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til inflation plus 1,5 procentpoint. (4) Definition gældende for denne beretning: aritmetisk gennemsnit af 12-måneders gennemsnittet for rentesatserne i de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet plus 2 procentpoint. (5) Målt på grundlag af kvartårlige data. ]Ktøe:Kommissionens tjenestegrene. 74 fremskridt med hensyn til at reducere de offentlige underskud; i 1996 forventes fire lande (Danmark, Irland, Luxembourg og Nederlandene) at opnå en balance i de offentlige finanser, der er bedre end underskudsreferenceværdien på 3% af BNP; Belgien og Finland vil formentlig få underskud på under 31/2% af BNP. I slutningen af 1996 forventes den offentlige bruttogældskvote i tre medlemsstater (Frankrig, Luxembourg og Det Forenede Kongerige) at ligge under referenceværdien på 60% af BNP. I Tyskland og Finland vil gældskvoten formentlig stige til over referenceværdien på 60% i slutningen af 1996, efter at den konstant har ligget under den værdi. Det er lykkedes flere medlemsstater at vende den tidligere stigende tendens i gældskvoten, og der har siden 1993 været et vedvarende fald i Belgien, Danmark og Irland; i 1996 forventes der ligeledes et fald i Grækenland, Italien, Nederlandene, Portugal og Sverige. Siden den voldsomme uro på valutamarkederne, der i marts 1995 førte til en justering af den spanske peseta inden for ERM, efterfulgt af den portugisiske escudo, har der ikke været alvorlige valutakursspændinger, og spændet mellem de stærkeste og de svageste valutaer inden for ERM- båndet er indsnævret (som beskrevet i kapitel 5). Elleve lande deltager på nuværende tidspunkt i ERM. Ni af disse (valutaerne i Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene og Portugal) har været medlem af ERM i over to år. Østrig tilsluttede sig ERM i begyndelsen af 1995 og Finland i midten af oktober 1996. Fire medlemsstater (Grækenland, Italien, Sverige og Det Forenede Kongerige) deltager ikke i øjeblikket i ERM; de sidste tre af disse lande har oplevet en væsentlig styrkelse af deres valutaer i 1996 efter de foregående års svækkelse. Det fjerde kriterium - vedrørende den varige karakter af konvergensen som afspejlet i de langfristede rentesatser - er blevet undersøgt i kapitel 6. Vurderingen er baseret på rentesatserne for sammenlignelige tiårige benchmark-obligationer (ikke fuldstændig sammenlignelige for Grækenlands vedkommende), idet der benyttes en gennemsnitlig rentesats over de seneste 12 måneder. Referenceværdien er beregnet som det simple aritmetiske gennemsnit af de langfristede rentesatser for de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til prisstabilitet, plus 2 procentpoint. I september 1996 lå referenceværdien på 8,7%. Elleve medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrig, Irland, Luxembourg, Nederlandene, Østrig, Finland, Sverige og Det Forenede Kongerige) referenceværdien. Udviklingen på havde gennemsnitlige obligationsmarkederne i 1996, navnlig i september, har ført til en betydelig indsnævring af renteforskellene, særlig i lande med et højt afkast, hvor kriteriet endnu ikke opfyldes. rentesatser, der lå under Ifølge traktaten skal en række andre områder af betydning for den økonomiske integration og konvergensen også undersøges i denne beretning. Disse områder er behandlet i kapitel 7. De finansielle markeder i ECU er faldet i betydning siden den alvorlige valutauro i 1992 og 1993, men der afvikles stadig store kommercielle transaktioner i ECU. Forskellen mellem den private og offentlige ECU er blevet reduceret, efterhånden som markederne har fået vished for, at ECUen og euroen ombyttes i forholdet 1:1. Det indre marked har haft stor indvirkning på den økonomiske integration, herunder især strukturen i samhandelen mellem medlemsstaterne, strømmen af direkte udenlandske investeringer, konkurrencevilkårene og priskonvergensen for visse kategorier af varer og tjenesteydelser. Betalingsbalancens løbende poster afspejler den nationale opsparing i hver enkelt medlemsstat; i EU som helhed og i ti medlemsstater forventes der et overskud i 1996. En række 75 yderligere indikatorer for enhedslønomkostninger og importpriser bekræfter det billede, der er givet i kapitel 3 af en tilfredsstillende og holdbar prisudvikling i de fleste medlemsstater. Hovedsagelig som følge af de vedvarende budgetuligevægte (som dog er ved at blive reduceret) - illustreret ved forekomsten af uforholdsmæssigt store offentlige underskud i tolv medlemsstater - er det klart, at et flertal af medlemsstaterne på nuværende tidspunkt endnu ikke har gjort tilstrækkelige fremskridt med hensyn til at opnå en høj grad af vedvarende konvergens. 8. 2 Resumé for hver enkelt medlemsstat I dette sidste afsnit i beretningen præsenteres udviklingen i relation til konvergenskriterierne land for land i overensstemmelse med artikel 109 J, stk. 1, hvori det hedder, at det skal undersøges, om der er opnået en høj grad af vedvarende konvergens ved, at hver medlemsstat har opfyldt kriterierne. Kriterierne vedrørende inflation og langfristede rentesatser er undersøgt ved hjælp af data, der dækker perioden frem til september 1996. Referenceværdien er i begge tilfælde beregnet ved hjælp af gennemsnittet af de tre lande, der har nået de bedste resultater med hensyn til inflation. Hvad angår kriteriet vedrørende den offentlige budgetstilling, er det i de pågældende tilfælde Kommissionens overslag over de budgetmæssige data for 1996 som helhed, der præsenteres. I Belgien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,6%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,7%, hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Belgien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,8 procentpoint til 3,3% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 133,7% af BNP i 1995 til 130,6% i 1996. Belgien har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har BEF overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og BEF's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. I Danmark lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,2%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 7,4%», hvilket også er under referenceværdien. Den 27. juni 1996 vedtog Rådet at ophæve sin beslutning af 26. september 1994 om et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Danmark. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,2 procentpoint til 1,4% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde yderligere til 70,2% i 1996 fra 71,9% af BNP i 1995. Danmark har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har DKK overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og DKK's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. I Tyskland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,3%, hvilket er det tredjebedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,3%, hvilket også er under referenceværdien. Rådet fastslog den 27. juni 1996, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i til samlede Tyskland. underskud offentlige forventes 1996 stige det at I 76 4,0% af BNP fra 3,5% i 1995; den offentlige bruttogældskvote, som har ligget under 60% af BNP, vil formentlig stige i 1996 og nå 60,8%» af BNP. Tyskland har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har DEM overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og DEM's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 1 Grækenland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 8,4%, hvilket er betydeligt over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 15,1%, hvilket også er langt over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Grækenland. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,2 procentpoint til 7,9%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 111,8%» af BNP i 1995 til 110,6% i 1996. GRD deltager ikke i ERM. I Spanien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 3,8%, hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 9,5%», hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Spanien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 2,2 procentpoint til 4,4%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig stige fra 65,7% af BNP i 1995 til 67,8% i 1996. Spanien har været medlem af ERM siden juni 1989; i marts 1995 devalueredes pesetaens bilaterale centralkurs på spansk initiativ med 7%; siden da har ESP overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger. I Frankrig lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,1%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,6%», hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Frankrig. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,8 procentpoint til 4,0%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat under 60% af BNP i 1996. Frankrig har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har FRF overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og FRF's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. I Irland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 2,1%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 7,5%», hvilket også er under referenceværdien. Irland er ikke omfattet af en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud. Det samlede offentlige underskud har ligget under 3% af BNP siden 1989 og forventes at falde yderligere med 0,4 procentpoint til 1,6%» af BNP i 1996; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde yderligere til 74,7%» i 1996 fra 81,6%» af BNP i 1995. Irland har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har IEP overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og IEP's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 77 I Italien lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 4,7%», hvilket er et godt stykke over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 10,3%, hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Italien. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 0,5 procentpoint til 6,6% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 124,9% af BNP i 1995 til 123,4%» til september 1992, hvor interventionsforpligtelseme for ITL blev suspenderet; siden da er ITL ikke genindtrådt i ERM. Italien var medlem af ERM fra starten i 1996. I Luxembourg lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,3%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 7,0%, hvilket også er under referenceværdien. Luxembourg er ikke omfattet af en rådsafgørelse om, at der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud. De samlede offentlige finanser har traditionelt udvist et overskud, som forventes at ligge på 0,9% af BNP i 1996. Den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat langt under 60%» af BNP. Luxembourg har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har LUF overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og LUF's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. I Nederlandene lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,2%, hvilket er det næstbedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,3%», hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Nederlandene. 1 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,4 procentpoint til 2,6% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 79,7% af BNP i 1995 til 78,7% i 1996. Nederlandene har været medlem af ERM siden starten; i de sidste to år har NLG overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og NLG's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. I Østrig lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,7%», hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 6,5%», hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 1995, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Østrig. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,6 procentpoint til 4,3%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig stige fra 69,0% af BNP i 1995 til 71,7% i 1996. Østrig har været medlem af ERM siden begyndelsen af januar 1995; siden da har ATS overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger, og ATS's bilaterale centralkurs er ikke blevet devalueret. 78 I Portugal lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 3,0%, hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 9,4%», hvilket også er over referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentlig! underskud i Portugal. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,1 procentpoint til 4,0%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 71,7%» af BNP i 1995 til 71,1% i 1996. Portugal har været medlem af ERM siden april 1992. Efter devalueringen af den spanske peseta devalueredes den portugisiske escudos bilaterale centralkurs med 3,5%) i marts 1995. Siden da har PTE overholdt udsvingsmargenerne i ERM og ikke været udsat for alvorlige spændinger. I Finland lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 0,9%, hvilket er det bedste resultat i EU og derfor er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 7,4%, hvilket også er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 1995, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Finland. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,9 procentpoint til 3,3% af BNP; den offentlige bruttogældskvote, der har ligget under 60% af BNP, vil formentlig stige i 1996 og nå 61,3% af BNP. Finland har været medlem af ERM siden midten af oktober 1996. I Sverige lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 1,6%, hvilket er under referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 8,5%, hvilket er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 10. juli 1995, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Sverige. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 4,2 procentpoint til 3,9% af BNP; den offentlige bruttogældskvote vil formentlig falde fra 78,7% af BNP i 1995 til 78,1% i 1996. SEK deltager ikke i ERM. I Det Forenede Kongerige lå den gennemsnitlige inflationstakt i det år, der sluttede i september 1996, på 3,0%, hvilket er over referenceværdien; i samme periode lå de nominelle langfristede rentesatser i gennemsnit på 8,0%, hvilket er under referenceværdien. Rådet har endnu ikke ophævet sin afgørelse af 26. september 1994, ifølge hvilken der foreligger et uforholdsmæssigt stort offentligt underskud i Det Forenede Kongerige. I 1996 forventes det samlede offentlige underskud at falde med 1,2 procentpoint til 4,6%» af BNP; den offentlige bruttogældskvote ligger fortsat under 60%» af BNP i 1996. Det britiske pund trådte ind i ERM i oktober 1990; GBP trådte ud af ERM i september 1992 og er ikke blevet genoptaget. ISSN 0254-1459 KOM(96) 560 endelig udg. DOKUMENTER DA 09 10 Katalognummer : CB-C0-96-569-DA-C ISBN 92-78-11421-9 Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer L-2985 Luxembourg