title: Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1996 (utarbetad i enlighet med artikel 109j.1 i fördraget)

eurovoc_concepts:
European Central Bank
European System of Central Banks
European integration
coordination of EMU policies
law of banking

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 06. 11. 1996 KOM(96)560 slutlig RAPPORT OM KONVERGENSEN I EUROPEISKA UNIONEN UNDER AR 1996 (utarbetad i enlighet med artikel 109j. 1 i fördraget) (framlagt av kommissionen) INNEHÅLL 1. INLEDNING 2. DE NATIONELLA LAGSTIFTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKSSYSTEMET 2. 1 Anpassningen av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av fördraget 2. 2 Rekapitulation av de tillämpliga bestämmelserna i fördraget och av stadgan för ECBS 2. 3 Översikt av de nationella lagstiftningarna 2. 4 Aktuella lagstiftningsinitiativ Ruta: Granskning av lagstiftning om centralbanker: några belysande exempel 3. PRISSTABILITET 3. 1 Fördragets bestämmelser 3. 2 Bedömning av prisstabiliteten enligt IKPI 3. 3 Inflationsutvecklingen under EMU:s andra etapp 3. 4 Varaktigheten i priskonvergensen Ruta: Beräkning av referensvärdet för inflationen Ruta: Skillnader mellan IKPI och KPI 4. OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 4. 1 Förekomsten av alltför stora underskott 4. 2 Den statsfinansiella utvecklingen under 1996 4. 3 Framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna under EMU:s andra etapp 4. 4 Varaktigheten i budgetkonvergensen Ruta: Förfarandet vid alltför stort underskott 5. VÄXELKURSER 5. 1 Fördragets bestämmelser 5. 2 Vidare analys av växelkursstabiliteten 6. LÅNGA RÄNTOR 6. 1 Räntekonvergens 6. 2 Den senaste tidens utveckling av de långa räntorna 6. 3 Förklaringsfaktorer och bedömning Ruta: Underlag och referensvärden för kriteriet om konvergens i räntesatserna 7. TILLÄGGSINFORMATION 7. 1 Ecuns utveckling 7. 2 Resultat av integreringen av marknaderna 7. 3 Läget för och utvecklingen av bytesbalanserna 7. 4 Granskning av utvecklingen av arbetskostnaderna per enhet och andra prisindex 8. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 8. 1 Allmän bedömning 8. 2 Sammanfattning beträffande de enskilda medlemsstaterna Sida 5 7 19 32 45 50 59 72 TABELLER: Inflationskonvergens 3. 1 3. 2 Genomsnittlig inflationsnivå 3. 3 Den privata konsumtionsdeflatorn och konsumentprisindex 3. 4 Inflationskonvergensen enligt alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, IKPI 3. 5 Skillnaden mellan IKPI och KPI 3. 6 Inflationskonvergensen enligt IKPI respektive KPI 4. 1 Offentliga sektorns underskott 4. 2 Offentlig sektorns bruttoskuld 4. 3 Förändringar från föregående år av det faktiska och det konjunkturjusterade totala offentliga underskottet 4. 4 Konjunkturjustering av offentliga underskott 1996 4. 5 Andra faktorer än underskottet som bidrar till skuldsättningen 4. 6 Intäkts- och utgiftsandelar 1993 och 1996 4. 7 Offentliga investeringar och underskott 4. 8 Mål för det totala offentliga underskottet 1997 6. 1 Konvergens i de långfristiga räntesatserna i medlemsstaterna 6. 2 Utvecklingen av de långfristiga räntesatserna 6. 3 Den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna Importprisinflation 7. 1 Bytesbalansen 7. 2 Arbetskostnader 7. 3 7. 4 Importprisernas bidrag till förändringar av deflatorn för slutlig efterfrågan 7. 5 Ändringar av nominella effektiva växelkurser i relation till 23 industriländer 7. 6 Effekterna av ändringar av indirekta skatter på konsumentprisinflationen 8. 1 Medlemsstaternas utveckling med avseende på konvergensen under 1996 DIAGRAM 3. 1 IKPI för EUR 15 och medlemsstaterna 3. 2 Interimistiska konsumentprisindex (IKPI) 4. 1 Offentliga sektorns underskott 4. 2 Offentliga sektorns bruttoskulder 4. 3 Kvoter för offentliga underskott och skulder 1993-1996 4. 4 Faktiska och konjunkturjusterade offentliga underskott, EUR 5. 1 Variationsbredden inom ERM 5. 2 Fluktuationer inom ERM-bandet 5. 3 Växelkursstabilitet i förhållande till DEM 6. 1 Den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna 6. 2 Konvergensen i de långfristiga räntesatserna 6. 3 Genomsnittlig avkastning på statsobligationer i EG 7. 1 Internationella råvarupriser 1. INLEDNING Denna rapport har utarbetats i enlighet med artikel 109J. 1 i fördraget som föreskriver att kommissionen skall rapportera till rådet om de framsteg som gjorts beträffande medlemsstaternas uppfyllande av sina förpliktelser för att förverkliga Ekonomiska och monetära unionen (EMU). Europeiska monetära institutet (EMI) är likaså skyldigt att avlägga rapport till rådet. Dessa rapporter är de första stegen i det förfarande som anges i artikel 109j och som utmynnar i att rådet, i dess sarnmansättning på stats- eller regeringschefsnivå, för första gången, och senast den 31 december 1996, skall besluta i frågan om en majoritet av medlemsstaterna uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta, och om det är ändamålsenligt för gemenskapen att övergå till den tredje etappen. I praktiken har det, trots de avsevärda framsteg som medlemsstaterna har gjort beträffande alla aspekter på konvergensen och andra förberedelser för EMU, sedan en tid stått klart att en majoritet av dem ännu inte uppnått en tillräckligt hög grad av varaktig konvergens. Detta beror framför allt på att många medlemsstater ännu inte nått en tillfredsställande situation beträffande hållbarheten i de offentliga finanserna. Redan Europeiska rådet i Madrid i december 1995 drog slutsatsen att villkoren inte skulle vara gynnsamma för en tidig start av den tredje etappen, men slog ändå fast att den tredje etappen av EMU verkligen skulle inledas den 1 januari 1999. Denna enighet om tidpunkten upprepades av Europeiska rådet i Florens i juni 1996. Besluten om vilka medlemsstater som kommer att ingå i den första gruppen som inför den gemensamma valutan skall fattas så tidigt som möjligt under år 1998. Syftet med denna rapport är sålunda, bortsett från uppfyllandet av fördragets formella bestämmelser, för det första att undersöka det rådande konvergensläget och de nationella lagstiftningarnas förenlighet med fördragets bestämmelser och för det andra att mönstra de framsteg som gjorts sedan inledningen av den andra etappen av EMU den 1 januari 1994. Rapporten är strukturerad i enlighet med artikel 109J. 1. I kapitel 2 granskas förenligheten mellan de enskilda medlemsstaternas nationella lagstiftningar (inklusive stadgarna för deras nationella centralbanker) och artiklarna 107 och 108 i fördraget samt ECBS-stadgan. De fyra följande kapitlen (kapitel 3-6) granskar i tur och ordning medlemsstaternas konvergensutveckling i relation till de fyra kriterierna rörande prisstabilitet, den offentliga sektorns finanser, växelkurserna och de långa räntorna. Kapitel 7 synar utvecklingen på flera andra områden som i kommissionens och EMI: s rapporter: ecuns utveckling, resultaten av bör beaktas marknadsintegrationen, bytesbalanserna samt enhetsarbetskostnader och andra prisindex. I det avslutande kapitlet (kapitel 8) sammanfattas rapportens slutsatser. Enligt Edinburghöverenskommelsen har Danmark tillkännagett att landet inte kommer att delta i den tredje etappen av EMU, men kvarstår vid sin förpliktelse att fullt ut delta i det ekonomiska och monetära samarbetet under den andra etappen av EMU. Med tanke på detta har utvecklingen i Danmark medtagits i denna rapport. På samma sätt har utvecklingen i Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland medtagits, fastän landet anmält till rådet i enlighet med första punkten i protokoll nr 11 att det inte avser att övergå till den tredje etappen under år 1997, men kan komma att göra så senare. På grundval av denna och EMI: s rapport framlägger kommissionen separat en rekommendation till rådet för dess bedömning enligt artikel 109J. 2. 2. DE NATIONELLA LAGSTIFTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKSSYSTEMET Enligt artikel 109J. 1 andra meningen i fördraget skall rapporterna som utarbetas enligt denna artikel "omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i detta fördrag och med ECBS-stadgan ". Detta kapitel ägnas åt en sådan granskning. I det första avsnittet ges en sammanfattning av anpassningarna av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av Fördraget om Europeiska unionen i februari 1992. Det andra avsnittet innehåller en rekapitulation av de tillämpliga bestämmelserna i fördraget och ECBS-stadgan. Det tredje avsnittet sammanfattar resultaten av granskningen av de nationella ljuset av dessa bestämmelser, och pekar på slag av bestämmelser som befunnits oförenliga med fördragets eller stadgans krav och som förväntas bli ändrade före införandet av ECBS. I det fjärde avsnittet presenteras lagstiftningsreformer som för närvarande planeras med den tredje etappen av EMU i åtanke. lagstiftningarna om centralbankerna i 2. 1 Anpassning av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av fördraget Efter det att Fördraget om Europeiska unionen undertecknats och trätt i kraft har många nationella centralbanker anpassat sina stadgar för att de skall uppfylla fördragets krav. En del av dessa förändringar syftar till att säkerställa efterlevnad av artikel 104, som förbjuder krediter från centralbankerna till den offentliga sektorn, och med artikel 104a, som förbjuder positiv särbehandling av statliga eller andra offentliga organ hos finansinstitut. Dessa regler är i kraft sedan början av den andra etappen. Medlemsstaterna har på ett tillfredsställande sätt anpassat sina regelverk till dessa krav, med följd att inga allvarliga svårigheter uppträtt. Banque de Frances stadga ändrades 1993. Ansvaret för utformningen och genomförandet av penningpolitiken har förlagts till ett "penningpolitiskt råd", som inte får begära eller godta instruktioner från regeringen eller något annat organ, medan allt övrigt ledningsansvar i banken sköts av "allmänna rådet". Dessutom har bankens mål att säkerställa prisstabilitet omformulerats. Rättsreglerna för Banco de Espana anpassades 1994. Lagen införde prisstabilitet som huvudmål för penningpolitiken, som skall bestämmas och genomföras av banken. Varken regeringen eller någon annan offentlig myndighet får ge banken instruktioner om målen för eller genomförandet av penningpolitiken. En lagändring 1993 i Belgien begränsade regeringsrepresentantens och finansministerns rätt att motsätta sig och upphäva beslut i frågor som gäller utformning och genomförande av penningpolitiken, genomförande av valutatransaktioner, innehav och förvaltning av officiella valutareserver och främjande av väl fungerande betalningssystem. I Italien överfördes 1992 rätten att bestämma diskontot från finansministern till chefen för Banca d'Italia. Dessutom har Banca d'Italia getts ansvaret för att inom vissa gränser fastställa kraven på bankernas kassareserver och för tillsynen av betalningssystemet. I Portugal antogs förändringarna av lagen om Banco de Portugal år 1995. Lagen omformulerade bl. a. bankens huvudmål, att upprätthålla prisstabiliteten med beaktande av regeringens övergripande ekonomiska politik. 2. 2 Rekapitulation av de tillämpliga bestämmelserna i fördraget och av stadgan för ECBS Artikel 107 i fördraget säkerställer att ECBS kan verka oberoende av instruktioner från tredje part. Den lyder som följer: "Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot instruktioner från gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, från medlemsstaternas regeringar eller från något annat organ. Gemenskapsinstitutionerna, gemenskapsorganen och medlemsstaternas regeringar förbinder sig att respektera denna princip och att inte söka påverka medlemmarna av ECB. s eller de nationella centralbankernas beslutande organ när de fullgör sina uppgifter. " Artikel 108 i fördraget ålägger medlemsstaterna att anpassa sina nationella lagstiftningar i enlighet med EMU:s krav: "Senast då ECBS upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella lagstiftning, inbegripet stadgan för dess nationella centralbank, är förenlig med detta fördrag och ECBS- stadgan. " Artikeln hänvisar till de nationella lagstiftningarnas förenlighet med fördragets bestämmelser i allmänhet. Detta inbegriper förenlighet med artikel 105. 1 i fördraget, som definierar målen för ECBS och vars två första meningar lyder som följer: "Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2. " Artikel 14. 2 i ECBS-stadgan1 innehåller regler om anställningsskydd: Se protokoll nummer tre i fördraget. "I stadgarna för de nationella centralbankerna skall särskilt föreskrivas att ämbetstiden för chefen för en nationell centralbank skall vara minst fem år. En centralbankschef får avsättas endast om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter eller om han gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. " Var och en av dessa fyra bestämmelser sätter gränser för den nationella lagstiftningen om centralbanken: De förbud och skyldigheter som formuleras i artikel 107 gäller på samma sätt för såväl ECB som de nationella centralbankerna i den mån det är fråga om utförande av uppgifter med anknytning till ECBS. Emedan förbuden i artikel 107 första meningen riktas till centralbankerna och deras beslutande organ, synes det att rättigheter för tredje part att ge instruktioner i en eller annan form är oförenliga med dessa förbud. Vidare är det därför nödvändigt att alla nationella bestämmelser vars syfte eller effekt är att låta regeringen försöka utöva inflytande på medlemmarna i de nationella centralbankernas beslutande organ vid utförandet av deras uppgifter anpassas till artikel 107 andra meningen. Termen "beslutande organ" skall förstås som alla organ i en nationell centralbank vars beslut kan inverka på uppfyllandet av dess uppgifter i anslutning till ECBS. Det i artikel 105. 1 angivna huvudmålet har föreskrivits för ECBS, som enligt artikel 1. 2 i stadgan består av ECB och de nationella centralbankerna. Följaktligen måste målet för varje medlem av ECBS vara förenligt med artikel 105. 1. Artikel 14. 2 i EÇBS-stadgan riktar sig direkt till de nationella centralbankerna: icke uppfyllande av de gränser som däri fastslås kommer att kräva anpassning av den nationella lagstiftningen. Vid sidan av dessa specifika bestämmelser i fördraget och stadgan med krav på förenlighet, finns det förmodligen ett antal nationella bestämmelser - ofta av teknisk natur - som kan visa sig vara oförenliga med ECB: s företrädesrätt framför de nationella centralbankerna och som borde avskaffas så att de nya, förenliga bestämmelserna träder i kraft vid inledningen av tredje etappen för medlemsstater utan undantag och för medlemsstater med undantag inledningsvis eller med en särskild ställning då de börjar delta i full utsträckning i Europeiska monetära unionen. Det kan vara på sin plats att påminna om en del bestämmelser om tidsramen för eventuella justeringar av nationell lagstiftning och de särskilda reglernas geografiska täckning. Redan vid införandet av ECB i början av 1998 måste den fatta beslut som på förhand bestämmer dess skötsel av den monetära politiken från och med den 1 januari 1999. Artikel 108 föreskriver därför att förenligheten skall vara genomförd senast vid denna tidpunkt. Dessutom uppmanas medlemsstaterna i artikel 109e. 5 att, i förekommande fall, under den andra etappen inleda det förfarande som leder till oberoende för deras centralbanker. Fördraget gör ingen skillnad mellan medlemsstater med och utan undantag vad beträffar tillämpningen av artikel 107 om centralbankens oberoende och artikel 108 om anpassningen av nationell lagstiftning och av stadgan för den nationella centralbanken (se artikel 109k. 3 i fördraget). 10 Danmark kommer att behandlas som en medlemsstat med undantag (artikel 2 i protokoll nr 12). Stadgan för dess centralbank måste därför vara förenlig med artiklarna 107 och 108. Om Förenade kungariket inte deltar i tredje etappen kommer artikel 2 i protokoll nr 11 att undanta landet från tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget. Med den lydelse som artikel 109e. 5 har, är Förenade kungariket därför undantaget från skyldigheten att inleda processen som leder till oberoende för dess centralbank, tills det anmäler att det har för avsikt att övergå till den tredje etappen. I artikel 107 görs klart att kraven på förenlighet med fördraget och stadgan begränsar sig till uppgifter med anknytning till ECBS. Bland dessa finns de grundläggande uppgifterna enligt artikel 105. 2 i fördraget och artikel 3. 1 i stadgan, vilka går ut p. att utforma och genomföra gemenskapens monetära politik, att genomföra valutatransaktioner enligt bestämmelserna i artikel 109 i fördraget, att inneha och förvalta medlemsstaternas officiella valutareserver och att främja ett väl fungerande betalningssystem. 2. 3 Granskning av de nationella lagstiftningarna Centralbankernas stadgar återspeglar skiljaktiga nationella traditioner och institutionella ramar och varierar avsevärt mellan medlemsstaterna beträffande många kännetecken, såsom centralbankens rättsliga status, utformningen av dess mål och uppgifter, penningpolitiska instrument, förhållande till det nationella parlamentet och till socioekonomiska grupper, de beslutande organens struktur och sammansättning och finansiella regler. Med artiklarna 105 och 107 i fördraget och artikel 14. 2 i ECBS-stadgan som måttstock leder en granskning av den nuvarande lagstiftningen i medlemsstaterna till följande slutsats: i många avseenden är de nationella lagstiftningarna i enlighet med de villkor som EG: s lagstiftning uppställer. I ett antal fall krävs dock anpassning. Initiativ till lagstiftning för en sådan anpassning är långt framskridna i flera medlemsstater (se avsnitt 2. 4). I några medlemsstater tillåter lagstiftningen att andra organ ger instruktioner till centralbanken i penningpolitiska frågor. Detta är oförenligt med kraven i den tredje etappen av EMU. I många medlemsstater är andra rättsliga bestämmelser i kraft vars effekt kan komma nära rätt för tredje part att ge direkta instruktioner. Sådana bestämmelser inbegriper rätt för andra organ att blanda sig i beslut som fattas av banken, rätt att delta i omröstningar om penningpolitiken, rätt att bli hörd innan centralbanken fattar beslut, otillräckligt finansiellt oberoende för centralbanken eller medlemskap i beslutande organ i centralbanken och i organ utanför ECBS. I några fall är det svårt att dra en gräns mellan förenliga och oförenliga bestämmelser. Det är dock uppenbart att de flesta existerande bestämmelser av detta slag måste ändras. I några medlemsstater är bestämmelserna om anställningstrygghet för centralbankschefen oförenliga med bestämmelserna i artikel 14. 2 i ECBS-stadgan. 11 Rutan om "Granskning av lagstiftningen om centralbanker: några belysande fall" ger exempel på bestämmelser i nationella lagstiftningar som tjänar till att illustrera de frågor som det gäller. 2. 4 Aktuella lagstiftningsinitiativ Förberedande arbete på ändringar av den nationella lagstiftningen om centralbanken är långt framskridna i Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland och - med en längre gående ändring än 1993 - Belgien. Ett förslag till lagstiftning om centralbanken i Irland innehåller bestämmelser om bankens roll i betalningssystemet, insamling av statistik, tillsyn och den ställning som medlemmar i beslutande organ skall ha, inklusive direktörernas mandattid, som fastställts till fem år. I Luxemburg framlades ett lagförslag om Institut Monétaire Luxembourgeois och Luxemburgs monetära status för parlamentet i december 1993. Lagen som ännu är under behandling omfattar bl. a. IML:s mål och uppgifter. Diskussioner mellan finansministeriet och Nederlandsche Bank i Nederländerna i syfte att anpassa lagstiftningen om centralbanken till EMU-kraven befinner sig i ett avancerat stadium. Förslag till lagstiftning i Finland inriktar sig i synnerhet på det parlamentariska bankfullmäktiges framtida roll i penningpolitiken samt minimimandattiden för och grunderna för avsättning av centralbankschefen. I Belgien planerar regeringen att inom en nära framtid föreslå en omfattande reform av centralbankslagstiftningen. Lagförslaget syftar till att göra stadgan för Belgiens centralbank förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 12 GRANSKNING AV LAGSTIFTNING OM CENTRALBANKER; NÅGRA BELYSANDE FALL Överensstämmelse med artikel 107 i fördraget Följande rättigheter för tredje part synes strida mot eller inkräkta på förbuden och skyldigheterna i artikel 107: a. Allmän rätt att ge instruktioner Bestämmelser som underkastar de nationella centralbankerna instruktioner står i motsättning till deras skyldighet att inte begära eller ta emot instruktioner. Avsnitt 4 i lagen om Bank of England^ "Finansministeriet kan från gång till gång ge banken sådana anvisningar som det, efter samråd med bankchefen, anser nödvändiga för det allmänna intresset. " Rätten att ge sådana instruktioner är oförenliga med fördraget även då centralbanken kan invända, men till slut måste ge med sig. Artikel 26 i lagen om De Nederlandsche Bank "1 Ministern kan, efter att ha rådgjort med bankrådet, ge direktionen sådana anvisningar som han anser nödvändiga för att bankens politik på rätt sätt skall samordnas med regeringens penning- och finanspolitik. Förutom i det fall som anges i punkt 2 nedan skall direktionen följa sådana anvisningar. 2. Om direktionen har några invändningar mot de anvisningar som avses i punkt 1 ovan, kan den meddela dessa i en skrivelse till kronan inom tre dagar efter att den fått anvisningarna. Kronan skall avgöra om anvisningarna skall följas eller inte. 3. (. ) 2 Som tidigare påvisats undantas i enlighet med protokoll 11 det Förenade kungariket från tillämpning av artikel 107, såvida det Förenade kungariket inte anmäler sin avsikt att övergå till den tredje etappen. 13 4. Om kronan besluter att anvisningarna skall följas, skall styrelsens invändningar och kronans beslut offentliggöras i De Nederlandsche Staatscourant, om detta enligt kronans uppfattning inte strider mot det nationella intresset. " Artikel 15 i lagen om Finlands bank "Bankens administration och förvaltningen av dess affärer skall stå under tillsyn av parlamentets bankfullmäktige i enlighet med derma lag och de förordningar parlamentet godkänt. " Artikel 17 i samma lag "Det är bankfullmäktiges uppgift att fastställa bankens grundränta och andra räntesatser som tillämpas av banken och gränserna för dessa. " b. Rätt att godkänna, temporärt upphäva, annullera eller uppskjuta centralbanksbeslut Alla sådana bestämmelser innebär rätt att ge specificerade instruktioner. Bedömningen blir densamma som för allmänt formulerade rättigheter att ge instruktioner. Artikel 13. 2 i lagen om Bundesbank "Medlemmarna av förbundsregeringen har rätt att delta i centralbanksrådets sammanträden. De har ingen rösträtt, men kan ställa förslag. På deras begäran skall beslut uppskjutas högst två veckor. " c. Rätt att censurera beslut på rättsliga grunder En rätt för regeringen att kontrollera legaliteten i centralbankens beslut synes oförenlig med artikel 107. Detta gäller även då regeringens rätt endast kan utövas indirekt. Artikel 43 i grundlagen om Banco de Portugal "1. Centralbankschefen skall ha utslagsröst vid sammanträden som han är ordförande för och kan upphäva ikraftträdande av beslut som fattas av styrelsen eller av verkställande kommittéer, som enligt hans uppfattning strider mot lagen eller mot landets eller bankens intressen. 2. Upphävandet skall anmälas till regeringen, genom finansministern, och skall anses vara annullerat om regeringen inte har bekräftat det inom senast femton dagar efter att det beslutats. " 14 d. Rätt att delta och rösta i en nationell centralbanks beslutande organ Rätt för tredje part att rösta i beslut som ansluter till ECBS:s uppgifter såsom de formuleras i artikel 105. 2 är oförenlig med förpliktelsen att inte försöka påverka sådana beslut. Artikel 14 i Irlands lag om centralbanken "Banken skall förvaltas och ledas i enlighet med denna lag av en styrelse bestående av (a) en centralbankschef och (b) ett sådant antal andra ledamöter (inte fler än nio och alltid högst två administrativa direktörer) som ministern från gång till gång skall bestämma. De administrativa direktörer skall inneha sitt ämbete för den tid som ministern finner för gott och kan när som helst avsättas av ministern. " e. Rätt att bli rådfrågad innan en centralbank fattar ett beslut Artikel 107 i fördraget utesluter naturligtvis inte samarbete och dialog mellan centralbanken och regeringen, parlamentet eller andra statsorgan. I själva verket föreskriver fördraget sådana kontakter och rapporter i flera bestämmelser. Frågan gäller om regeringen utnyttjar någon formell mekanism vars syfte är att påverka centralbankens slutliga beslut. En uttrycklig förpliktelse att rådfråga politiska organ före besluten innebär en sådan mekanism och synes inte vara förenlig med artikel 107 andra meningen. Artikel 42 i lagen om Sveriges riksbank "Innan riksbanken fattar beslut av större penningpolitisk vikt skall samråd ske med det statsråd som regeringen bestämmer. Kan samråd inte komma till stånd och finns det synnerliga skäl får riksbanken besluta utan samråd. " f. Rätt att förhandskontrollera centralbankens budget Liksom beträffande föregående punkt är det inte lätt att i varje enskilt fall dra gränsen mellan restriktioner som de nationella centralbankerna måste vara underkastade och försök att påverka medlemmarna i deras beslutande organ då de utför sina uppgifter. En centralbank måste naturligtvis vara ekonomiskt redovisningsskyldig. Å andra sidan kan ett krav på att dess budget skall godkännas på förhand skapa en situation i vilken en centralbank inte oavhängigt kan använda sig av de lämpliga medlen för att fullgöra sitt uppdrag. 15 Artikel 4. 2 i lagen om autonomiför Banco de Espana "Bankens förslag till budget för driftsutgifter och investeringar skall, då det godkänts av dess styrande råd enligt artikel 21. 1 g, föreläggas regeringen, som skall överlämna det till Spaniens parlament för godkännande. Bankens budget skall ha en estimerande karaktär och inte sammanföras med andra budgetar i den offentliga sektorn. " g. Ledamöters medlemskap i organ utanför ECBS Medlemskap i externa organ kan innebära intressekonflikter mellan förpliktelserna gentemot en centralbank (för centralbankschefer dessutom gentemot ECB) och det externa uppdraget. Det tycks dock vara svårt att ställa upp en allmän regel för att avgöra om ett sådant medlemskap är förenligt eller oförenligt med artikel 107. Det frågan gäller är om en medlem av centralbanksorganet utövar andra uppgifter som kan äventyra hans personliga oavhängighet. Artikel 22 i lagen om Österrichische Nationalbank "(3) Endast personer som har österrikiskt medborgarskap och som inte är förhindrade att väljas till nationalrådet (Nationalrat) får vara ledamöter av allmänna rådet. Ledamöterna av allmänna rådet skall vara personer som är framstående i någon ekonomisk verksamhetsgren eller jurister eller ekonomer. Bland dem skall finnas företrädare för 1. banker, 2. industri, 3. handel och småföretag, 4. jordbruk, och 5. avlönade anställda och löntagare. (4) Ingen som innehar aktiv tjänst för förbundsrepubliken eller en delstat (Land) eller som är ledamot i nationalrådet, medlem i förbundsregeringen eller en delstats regering får vara ledamot i allmänna rådet. Förbudet beträffande personer som innehar aktiv tjänst för förbundsrepubliken skall inte tillämpas på universitetsprofessorer i juridik och ekonomi. Högst fyra ledamöter i det allmänna rådet får till sin huvudsakliga sysselsättning vara ledamöter av bankdirektioner, och sådana personer får inte vara ordförande eller vice ordförande i banken. " Förenlighet med artikel 14. 2 i ECBS-stadgan I artikel 14. 2 i ECBS-stadgan behandlas centralbankschefernas anställningstrygghet vad gäller deras mandattid och grunderna för avsättning av dem. 16 a. Mandattid för centralbankschefer Artikel 14. 2 stadgar om en minimimandattid om fem år för centralbankschefer. Följaktligen måste stadgar med kortare mandattid ändras. Stadgar som inte uttryckligen föreskriver en minimimandattid uppfyller minimikravet, förutsatt att grunderna för avsättning begränsas till de fall som fastställs i artikel 14. 2 andra stycket i stadgan (se nedan). Artikel 29 i stadgan för Greklands bank "Centralbankschefen och vice centralbankschefen. skall utses. genom ett regeringsbeslut för en mandattid på fyra år på förslag av bankens direktion. " Stadgan för Banca d'Italia uttalar sig inte om centralbankschefens mandattid eller grunderna för avsättning av denne. Artikel 19 i stadgan för Banca d'Italia "Direktionen kan tillsätta och avsätta centralbankschefen, den administrativa chefen och de två vice administrativa cheferna. " Artikel 7. 3 i lagen om Bundesbank "Ordföranden, vice ordföranden och de övriga ledamöterna av direktionen nomineras av förbundsregeringen och utses av förbundspresidenten. Före sådana nomineringar skall förbundsregeringen höra centralbanksrådet. Direktionsledamöterna utses för en tid av åtta år, eller i undantagsfall för en kortare mandattid, men inte mindre än två år. " b. Grunder för avsättning av en centralbankschef Artikel 14. 2 i stadgan syftar till att undvika att de myndigheter som är inblandade i utnämningsförfarandet godtyckligt avsätter centralbankschefen. Eftersom stadgan i detta fall rymmer ett uttryckligt krav på innehållet i de nationella lagstiftningarna måste alla motstridande bestämmelser ändras. 17 Artikel 12. 3 i lagen om upprättande av Institut Monétaire Luxembourgeois "Regeringen kan för storhertigen föreslå att styrelsen avsätts om det råder fundamental oenighet mellan regeringen och styrelsen om institutets politik och utförandet av dess uppgifter. I så fall skall förslaget om avsättning gälla styrelsen i dess helhet. På samma sätt kan regeringen för storhertigen föreslå avsättning av en ledamot som är stadigvarande oförmögen att utföra sina uppgifter. Innan den överlämnar förslaget till storhertigen skall regeringen höra institutets råd. " Artikel 44 i stadgan för Belgiens nationalbank "Centralbankschefen utses och kan avsättas eller avstängas av konungen. " Förenlighet med artikel 105 i fördraget Kravet på att målen för alla medlemmar av ECBS måste överensstämma med artikel 105. 1 innebär inte att det i samtliga fall är nödvändigt att överföra denna punkt ordagrant till de nationella stadgarna. Formuleringen av centralbankens mål varierar även i stor utsträckning mellan medlemsstaterna. Detta återspeglar i viss grad det faktum att centralbankernas stadgar härrör från olika årtionden. Men alla formuleringar måste undvika att ge upphov till tvivel om banken i fråga är bunden till huvudmålet såsom det anges i fördraget. Artikel 1 i lag nr 116 om Danmarks Nationalbank 3 "Danmarks Nationalbank skall ha som mål att upprätthålla ett säkert och tryggt valuta system i detta land, och att underlätta och reglera penningtransaktioner och beviljande av krediter. " Eftersom Danmark har meddelat Rådet att landet inte kommer att delta i den tredje etappen, behöver Danmarks Nationalbank inte anpassa stadgarna i detta avseende. 18 Ytterligare stadgekrav som måste uppfyllas för att de nationella centralbankerna skall bli en integrerad del av ECBS Enligt artikel 14. 3 i stadgan är de nationella centralbankerna en integrerad del av ECBS och skall verka i överensstämmelse med ECB: s riktlinjer och instruktioner. Omfattningen av de behövliga anpassningarna av nationell lagstiftning - antingen i stadgan för centralbanken eller i övriga delar av lagstiftningen - som denna princip medför kommer att framstå tydligare under det förberedande arbetet på ECB:s regelverk. Det är uppenbart att nationella särdrag kan fortbestå i den mån de inte påverkar den gemensamma monetära politikens effektivitet och enhetlighet. Ett exempel på nationella stadgebestämmelser som inte respekterar ECB:s företrädesrätt är regler som ger regeringsorgan behörigheter i samband med utgivningen av sedlar. 19 3. PRISSTABILTTET 3. 1 Fördragets bestämmelser Kriteriet om prisstabilitet definieras i artikel 109j. 1 första strecksatsen i fördraget: "En hög grad av prisstabilitet. skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet. " Protokoll nr 6 om konvergenskriterierna utvecklar artikel 109J. 1 genom att i artikel 1 fastslå att en medlemsstat för att uppfylla konvergenskriteriet i fråga om inflationen "under en tid av ett år före granskningen skall uppvisa en hållbar prisutveckling och en genomsnittlig inflationstakt som inte med mer än 1,5 procentenheter överstiger inflationstakten i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. Inflationen skall mätas med hjälp av konsumentprisindex på en jämförbar grund, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " De nationella konsumentprisindexen (KPI) avviker väsentligt från varandra i fråga om begrepp, metoder och praxis. För att uppfylla kravet i protokoll nr 6 på att inflationen skall mätas på jämförbar grund godkände därför rådet den 23 oktober 1995 en ramförordning (nr 2494/95) som föreskriver en harmonisering av de nationella KPI i två steg. Det första steg som krävdes för att framställa den rapport som avses i artikel 109J. 1, dvs. det föreliggande dokumentet, var utarbetandet till mars i 1996 av en uppsättning sk. "interimistiska konsumentprisindex" (IKPI), som justerats för att minska skillnaderna som observerats mellan olika existerande nationella index beträffande omfattningen av de varor och tjänster som ingår i index. Månatliga IKPI har offentliggjorts från och med januari 1996 med indexserien utgående från januari 1994. Såsom ett första steg i harmoniseringen har de kategorier i de nationella indexen, för vilka praxis skiljer sig allra mest mellan medlemsstaterna, utelämnats i IKPI. Som sådana omfattar IKPI inte kalkylmässiga hyror för ägarlägenheter, sjukvårds- och utbildningstjänster och en del andra poster som hypoteksräntor, finansiella tjänster, försäkringar, charterresor och vissa tjänster som tillhandahålls av lokala myndigheter. Å andra sidan innehåller IKPI vissa komponenter, som t. ex. alkohol- och tobakspriser, som inte ingår i det nationella KPI i en del medlemsstater. Fast de inte är jämförbara i sträng mening anses IKPI för närvarande ge en mer jämförbar grund än de nationella KPI för bedömning av konvergensen i inflationstakten mellan medlemsstaterna. Det andra steget, som planeras för januari 1997, innebär införande av jämförbara harmoniserade index (HKPI) baserade på gemensamma definitioner och metoder, såsom användning av en gemensam uppsättning varor och tjänster för alla medlemsstater och harmonisering av referensperioden, standarder för stickprov, tidsfrekvensen för uppdatering av vikter, demografisk och geografisk täckning m. fl. 20 3. 2 Prisstabilitet enligt IKPI 3. 2. 1 Aktuella utvecklingstendenser Indexserierna för IKPI finns tillgängliga först från januari 1994, vilket innebär att analysen av inflationsutvecklingen baserad på detta index inte kan gå längre tillbaka än till januari 1995. Sedan början av år 1995 har det rått en allmän tendens mot lägre och mer konvergenta inflationstakter. Inflationen i gemenskapen som helhet mätt enligt IKPI (procentuell förändring från föregående år) uppgick till 2,8 % i januari 1995 och sjönk till 2,4 % i september 1996. Detta är historiskt sett en låg siffra, och inte långt ifrån vad som kunde kallas prisstabilitet. I de sju medlemsstater där den årliga inflationstakten låg under 2,5 % i januari 1995 (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna n~h Finland) sjönk antingen prisökningstakten ytterligare eller så stabiliserades den på en låg nivå under de följande 20 månaderna (diagram 3. 1). I de tre eller fyra länder där den årliga inflationstakten låg mellan 2,5 % och 3 % i början av 1995 (Irland, Österrike och Sverige, undantaget är Förenade kungariket) sjönk den till under 2 % vid mitten av 1996. Den minskande takten var mest markant i Sverige där den årliga inflationstakten sjunkit till under 1 % sedan augusti i år. I Förenade kungariket har utvecklingen mot prisstabilitet visat sig ske gradvis och något nyckfullt, men den nedåtgående tendensen har bekräftats under loppet av år 1996, trots den varaktiga ekonomiska återhämtningen och den tidigare pressen på landets valuta nedåt. I de övriga medlemsstaterna har det skett tydliga framsteg beträffande inflationsutvecklingen, men graden av prisstabilitet och priskonvergens är ännu inte tillfredsställande. Spanien och Italien upplevde en oroande ökning av inflationstakten under första hälften av 1995 på grund av såväl en plötslig ökning av importpriserna efter den markanta deprecieringen av deras valutor under våren som höjningar av de indirekta skatterna. I båda dessa länder nådde dock inflationen sin topp i mitten av 1995 och sedan dess har en stadig minskning tydligt kunnat avläsas. Inflationstakten uppgick till 3,5 % i Italien och 3,6 % i Spanien i september i år. I det senare landet har dock minskningen av inflationstakten upphört under de senaste månaderna, fastän den underliggande inflationstakten (exklusive priser på oförädlade livsmedel och energi) fortsatt att minska. Också i Portugal svängde inflationstakten uppåt under våren förra året, men uppsvinget var mycket mindre och kortvarigare än i de två tidigare nämnda länderna. Men efter att ha sjunkit till närmare 2 % i mars i år, har inflationstakten under de senaste månaderna skjutit fart och uppgick i september till 3,2 %. I Grekland har inflationstakten sjunkit från 10,9 % i januari 1995 till 8,1 % i september 1996, men ligger fortfarande klart över genomsnittet i gemenskapen. 21 3. 2. 2. Priskonvergensen mätt iförhållande till ett referensvärde 22 I Tabell 3. 1 Inflationskonvergens (inflationen mätt som den procentuella förändringen av IKPI) I denna rapport har följande operationella definitioner använts (för en diskussion av de frågor det gäller, se rutan "Beräkning av referensvärdet för inflationen"). En medlemsstats inflation mäts genom den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga föregående period1. Referensvärdet indexen beräknas av inflationstakten i de tre medlemsstater som har den lägsta inflationen plus 1,5 procentenheter. aritmetiska medelvärdet som det för Interimistiska konsumentprisindex december 1 Q Q<^ L4 - 1. 1 LO 2. 7 september loa^1* - 1. 3 1. 2 0. 9 2. 6 De tre länder med den lägsta inflationen ~B D NL FIN Referens- värde^2) Medlemsstater som uppfyller referensvärdet Number: out of: "B DK D F IRL(3) L NL A FIN _S (1 ) Mätt som den procentuella förändringen av 10 15 U> 2. 2 1. 3 2. 1 2. 1 1. 3 1. 2 1. 7 0. 9 1. 6 9 15 \A 2. 3 1. 5 1. 7 2. 4 1. 9 1. 1 2. 0 1. 0 - I j det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. (2) Definition i denna rapport: det aritmetiska medelvärdet av inflationstakten i de tre länder som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. (3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. Källa: Kommissionen. För den period för vilken ett referensvärde kan beräknas minskade det marginellt, från 2,7 % i december 1995 till 2,6 % i september 1996 (tabell 3. 1). Under den relevanta tidsperioden sker ingen större förändring av sammansättningen av referensgruppen bestående av de tre länder som haft den fördelaktigaste utvecklingen. Nederländerna och Finland har hela tiden ingått i gruppen, medan Tyskland ersatte Belgien från och med juni 1996. under september 1996 hade inflationstakt tio medlemsstater en I referensvärdet genomsnittlig 3 (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige), medan den i två andra länder (Portugal och Förenade kungariket) låg 0,4 % procentenheter över referensvärdet. I Spanien och Italien överskred den genomsnittliga inflationstakten referensvärdet med 1,2 respektive 2,1 procentenheter. För Grekland uppgick gapet ull 5,8 procentenheter (tabell 3. 2). Det bör observeras att detta mått skiljer sig från det som man vanligen hänvisar till som inflationstakten (beräknat som den procentuella förändringen av ett index under den senaste månaden jämfört med samma index 12 månader tidigare), vilket har använts i avsnitt 3. 2. 1. och diagram 3. 1. Tidsserien för IKPI är endast tillgängliga från och med januari 1994. Till följd därav är referensvärdet för december 1995 det första som kan beräknas. För Irland är IKPI och det nationella KPI endast tillgängliga kvartalsvis. 23 Konvergensläget var bättre i september 1996 än i december 1995 då nio länder hade genomsnittliga inflationstakter under referensvärdet och avståndet till detta för de övriga länderna var större än i dag. I Tabell 3. 2 Den genomsnittliga inflationstakten (mätt som procentuell förändring av IKPI) Interimistiska konsumentprisindex September (i) 1996 1. 6 2. 2 1. 3 8. 4 3. 8 2. 1 2. 1 4. 7 1. 3 1. 2 1. 7 3. 0 0. 9 1. 6 3. 0 2. 7 December (i) 1995 1. 4 B 2. 3 DK 1. 5 D 9. 0 EL 4. 7 E 1. 7 F 2. 4 IRL(2) 5. 4 I 1. 9 L 1. 1 NL 2. 0 A 3. 8 P 1. 0 FIN 2. 9 S 3. 1 UK EUR 3. 0 (1) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. (2) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. Källa: Kommissionen. Diagram 3. 2 interimistiska konsumentprisindex {IKPI) (Aritmetiskt medelvärde av tolv månatliga index i fårhålteade till det aritmetiska m&kh&tdet av de tolv mkmuigp fa&smi lör föregående period) frwentudt fôtëfectàrig • d e c. 199S SBsep. 1996 Referensvärde * dec. 1995 = 2. 7% Referensvärde * sep. 1996 = 2. 6% fil mini m O * Génomsöitt*? «Jette tåafat SOJEK hardest lägsta inflationen +• l,$ procentenheter. 3. 3 Inflationsutvecklingen under den andra etappen av EMU 24 Den begränsade tid som IKPI täcker gör det inte möjligt att se den senaste inflationsutvecklingen i ett längre perspektiv. För att säkerställa en omfattande och balanserad granskning av graden av prisstabilitet andra inflationsindikatorer granskas, bland annat deflatorn för den privata konsumtionen och KPI. Rutan "Skillnader mellan IKPI och KPI" visar på omfattningen av skillnaderna mellan dessa indikatorer. inflationsutvecklingen måste och hållbarheten även vissa i Utvecklingen av den privata konsumtionsdeflatorn och KPI bekräftar att reella framsteg i inflationskonvergensen uppnåtts inom gemenskapen sedan inledningen av den andra etappen av EMU den 1 januari 1994. Från 1993 till 1995 föll inflationstakten för hela gemenskapen enligt den privata konsumtionsdeflatorn från 4 % till 3 % och enligt KPT från 3,5 % till 3 %. Denna nedåtgående trend har fortsatt under 1996 då den genomsnittliga inflationstakten i gemenskapen förväntas bli strax över 2,5 % enligt båda måtten (tabell 3. 3). På landsnivå är den bild som ges av utvecklingen av den privata konsumtionsdeflatorn och KPI snarlik den som ges av IKPI. Nedgången i inflationen kan observeras, om än i olika utsträckning, i samtliga gemenskapsländer. Under den andra etappen har medlemsstater som under en lång tid deltagit i växelkursmekanismen (ERM) (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Tyskland) konsoliderat sitt redan goda utgångsläge med avseende på inflationen, medan de tre nya medlemsstaterna (Finland, Sverige och Österrike) har närmat sig denna första grupp i fråga om prisstabilitet. I Förenade kungariket påverkas KPI kraftigt av fluktuationer i hypoteksräntorna. Detta förklarar till största delen fallet till 1,6 % under 1993 och den påföljande ökningen till 3,5 % fram till 1995. Likaså beror huvuddelen av minskningen av konsumentprisinflationen under första hälften av 1996 på fallande hypoteksräntor. Den privata konsumtionsdeflatorn visade dock på en minskning av inflationstakten från 3,5 % år 1993 till 2,6 % år 1995, och den förväntas vara ännu något lägre under 1996. 25 Tabell 3. 3 Den privata konsumtionsdeflatorn och konsumentprisindex (nationell valuta, procentuell förändring) Den privata konsumtionsdeflatorn Konsumentprisindex 1993 1994 1995 sep. 96 (2) 1993 1994 1995 3. 0 0. 3 3. 9 13. 7 5. 5 2. 2 1. 9 5. 4 7. 0 2. 1 3. 4 7. 1 4. 2 5. 7 3. 5 3. 2 1. 7 2. 7 10. 8 4. 9 2. 1 2. 6 4. 6 2. 4 2. 7 3. 0 4. 8 1. 4 3. 1 2. 5 4. 1 3. 3 0. 73 0. 62 0. 59 0. 63 0. 35 0. 59 1. 6 2. 1 2. 0 9. 3 4. 7 1. 7 2. 0 5. 8 2. 0 0. 9 2. 3 4. 2 0. 2 2. 7 2. 6 3. 0 0. 75 0. 48 0. 76 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR CV CVERM CV Non-ERM 1996 (1) 2. 0 2. 0 1. 8 8. 5 3. 6 1. 9 2. 0 3. 9 1. 7 1. 9 2. 0 3. 3 0. 9 1. 7 2. 5 2. 8 1. 3 3. 6 14. 4 4. 6 2. 1 1. 4 4. 5 3. 6 2. 6 3. 6 6. 4 2. 2 4. 6 1. 6 2. 6 3. 4 0. 66 0. 34 0. 63 0. 85 0. 49 0. 81 2. 4 2. 0 2. 7 10. 9 4. 7 1. 7 2. 3 4. 0 2. 2 2. 8 3. 0 5. 2 1. 1 2. 2 2. 5 3. 1 0. 68 0. 40 0. 63 1. 5 2. 1 1. 8 9. 3 4. 7 1. 8 2. 6 5. 2 1. 9 1. 9 2. 2 4. 1 1. 0 2. 5 3. 4 3. 1 1. 8 2. 0 1. 6 8. 6 3. 8 2. 1 1. 8 4. 6 1. 3 1. 9 1. 8 3. 3 0. 5 1. 2 2. 6 2. 7 0. 66 0. 41 0. 67 0. 74 0. 43 0. 66 (1) Prognos hösten 1996. (2) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. C V = Variationskoefficienten (kvoten mellan standardavvikelsen och medelvärdet av uppgifterna). C V ERM är variationskoefficienten för B, DK, D, E, F, IRL, L, NL, P för 1993 och 1994. A är inkluderat för 1995 och 1996. FIN är inkluderat för 1996. Icke-ERM inkluderar EL, L UK för 1993 och 1994. FIN och S är inkluderade i CV icke-ERM för 1995 och S även för 1996. Källa: Kommissionen. de återstående I medlemsstaterna (Spanien, Grekland, Italien och Portugal) har en klar förbättring kunnat noteras sedan 1993, men i Spanien och Portugal bröts den nedåtgående inflationstrenden under våren 1996. ges inom Den allmänna minskningen av hela inflationen gemenskapen har åtföljts av minskade skillnader mellan medlemsstaterna. En indikation på hur inflationstalen tenderat av att konvergera variationskoefficienten4, ett statistiskt mått på spridningen. Variationskoefficienten för inflationen, mätt som den privata konsumtionsdeflatorn, minskade från 0,73 år 1993 till 0,66 för hela gemenskapen. Konvergensen i ännu varit har ERM-gruppen, där variationskoefficienten minskade från 0,62 år 1993 till 0,34 år 1996. Å andra sidan karaktäriseras inflationen inom gruppen som inte tillhör ERM fortsättningsvis av en väsentligt mycket större variabilitet. år 1996 större Variationskoefficienten visar spridningen för enskilda medlemsstaters inflation runt en genomsnittlig inflationstakt för varje år. Ju högre värde desto större inflationsspridning för ett givet är. 3. 4 Varaktigheten i priskonvergensen 26 Den konvergens i inflationen som i mer än ett årtionde varit uppenbar inom gemenskapen är till stor del resultatet av en grundläggande förändring av attityden gentemot inflationen hos alla ekonomiska aktörer. Den viktigaste strukturella förändringen har otvivelaktigt varit det resoluta genomförandet av en monetär politik som tar sikte på prisstabilitet. I flera medlemsstater har uttryckligen formulerade eller indirekta inflationsmål (som t. ex. beträffande ökningen av penningmängden eller växelkursen) ställts upp och följaktligen har dessa länder kunnat bedriva en trovärdig penningpolitik. Institutionella förändringar, såsom förbud mot att finansi ra budgetunderskott genom centralbanken och mot positiv särbehandling av den offentliga sektorn hos finansinstitut (vilka trädde i kraft i samband med inledningen av den andra etappen), liksom centralbankernas oberoende (vilket enligt fördraget krävs i slutet av den andra etappen, se kapitel 2) har bidragit till att stärka effektiviteten och i medlemsstaternas stabilitetsinriktade penningpolitik. trovärdigheten Förutom dess direkta effekt på inflationen lägger penningpolitiken också band på prisökningarna genom sin påverkan på de ekonomiska aktörernas beteende. Genom att stå fast vid en anti- inflationspolitik ökar de monetära myndigheterna trovärdigheten i prisstabilitetsmålet och bidrar väsentligt till att minska inflationsförväntningarna. Under de senaste tio åren har man uppnått en gradvis dämpning av de nominella löneökningarna (se avsnitt 7. 4. 1). Denna tendens tyder på att arbetsmarknadens parter i växande utsträckning införlivat målet om prisstabilitet i sina löneuppgörelser. Men även andra strukturella faktorer har gett viktiga bidrag till den miljö kännetecknad av låg inflation som för närvarande råder i gemenskapen. Förverkligandet av den inre marknaden har utövat - och kommer i fortsättningen att utöva - ett tryck nedåt på prisökningarna på företags- och sektornivå, i huvudsak genom två mekanismer. För det första har avvecklingen av nationella handelshinder ökat konkurrensen på många varu- och tjänstemarknader, vilket lett till en press på vinster som resulterar av ofullständig konkurrens. För dt t andra har den ökade konkurrensen även lett till en effektivare resursfördelning inom gemenskapen, vilket ökat effektiviteten på utbudssidan. Produktionskostnaderna har sålunda hållits nere, vilket har en uppenbar nedpressande effekt på priserna. Sedan 1980-talet har de flesta medlemsstaterna omorienterat sin budgetpolitik. Användningen av finanspolitiska instrument för att reglera den ekonomiska aktiviteten har i allt högre grad kommit att uppfattas som ineffektiv och t. o. m. skadlig, då alltför stora bestående underskott och tillväxten av den offentliga skuldsättningen åtföljts av allvarliga negativa effekter på utbudssidan och inflationen. Till en början var resultaten av politiken för att konsolidera de offentliga finanserna blandade, men under senare år har insatserna för att reducera budgetunderskotten intensifierats och visat större trovärdighet, såsom framgår av kapitel 4. Omsvängningen till ökad budgetdisciplin, som syftar främjat förväntningarna om en låg och stabil inflation och därigenom underlättat penningpolitikens uppgift att uppnå och upprätthålla prisstabilitet med lägre räntesatser. till statsfmansiell balans på medellång sikt, har 27 Förutom de strukturella faktorerna har även konjunkturfaktorer bidragit till att åstadkomma det rådande gynnsamma inflationsläget i gemenskapen. Det bestående låga kapacitetsutnyttjandet inom produktionen har utövat ett starkt tryck på företagen att inte höja priserna eller tillåta betydande löneökningar. 28 BERÄKNING AV REFERENSVÄRDET FÖR INFLATIONEN Protokoll nr 6 föreskriver att referensvärdet för inflationen skall beräknas på basen av "en genomsnittlig inflationstakt, under en tid av ett år, i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten". Beträffande frågan om genomsnittet ges i denna rapport företräde åt ett aritmetiskt medeltal framför ett geometriskt eftersom det är den vanligaste metoden. Dessutom är skillnaden mellan det aritmetiska och det geometriska medeltalet mycket liten, i synnerhet vid låg inflation. I fråga om tidsperioden på ett år finns det två möjliga tillvägagångssätt: antingen kan man använda förändringen av en månadsindikator jämfört med föregående år (t. ex. september 1996/september 1995) eller den genomsnittliga förändringen under de senaste tolv månaderna jämfört med de föregående tolv månaderna. Fördelen med den förstnämnda metoden är att den är enkel och lättbegriplig. Men nackdelarna överväger. Resultaten kan variera avsevärt från månad till månad på grund av eventuella effekter på basen från t. ex. förändringar av de indirekta skatterna. Än viktigare är att det synes lämpligare att beakta en längre period, eftersom kriteriet skall användas för att bedöma varaktigheten i prisstabiliteten och inflationskonvergensen. Beträffande antalet länder som skall ingå i beräkningen av referensvärdet, kan man tänka sig olika tillvägagångssätt. En första grupp av sådana utgår från ett land för att beräkna referensvärdet: Metod 1 : landet med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. Metod 2: landet med det näst bästa resultatet +1,5 procentenheter. Metod 3: landet med det tredje bästa resultatet +1,5 procentenheter. En andra grupp av tolkningar utgår från genomsnittet av två eller tre länder: Metod 4: ett ovägt medeltal av de två länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. Metod 5: ett ovägt medeltal av de tre länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. Metod 6: ett vägt medeltal av de tre länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. 29 Tabell 3. 4 Inflationskonvergens enligt alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, IKPI december 1995 (1) Antal medlemsstater som klarar referensvärdet (3) Referens värde september 1996 (1) Antal medlemsstater som klarar referensvärdet (3) Referens värde. 1. Landet med det bästa resultatet + 1,5 procentenheter. 2. Landet med det näst bästa resultatet +1,5 procentenheter. 3. Landet med det tredje bästa resultatet +1,5 procentenheter. 4. De två länder som har det bästa resultatet, ovägt medeltal + 1,5 procentenheter. 5. De tre länder som har det bästa resultatet, ovägt medeltal + 1,5 procentenheter. 6. De tre länder som har det bästa resultatet, vägt medeltal +1,5 procentenheter. 2. 5 2. 6 2. 9 2. 5 2. 7 2. 7 9 9 9 9 9 9 2. 4 2. 7 2. 8 2. 6 2. 6 2. 8 10 10 10 10 10 10 (1) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i forhållande ull det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. (2) Vägt enligt andelar av den privata konsumtionen år 1995 i löpande priser, procentenheter. (3) 9 länder klarade referensvärdet i december 1995: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN. 10 länder klarade referensvärdet i september 1996: B, DK, D, F, ERL, L, NL, A, FIN, S. Källa: Kommissionen. Ett referensvärde har beräknats i enlighet med dessa sex metoder både för december 1995 och september 1996. För denna rapport har kommissionen använt metod 5. Tabell 3. 4 visar att antalet länder med ett inflationstal under referensvärdet är detsamma, både i december 1995 och september 1996, oberoende av vilken metod som används. Detta resultat kan förklaras av två faktorer. För det första finns det en viktig grupp av länder som har uppnått en varaktigt låg och konvergent inflation. Av detta följer att varken antalet länder som beaktas eller sammansättningen av referensgruppen får någon större effekt på referensvärdet. För det andra är inflationsutfallet för de återstående medlemsstaterna fortfarande alltför avlägset från låginflationsgruppen för att små förändringar av referensvärdet skulle leda till att dessa länder hamnar under referensvärdet. 30 SKILLNADER MELLAN IKPI OCH KPI Skillnaderna mellan IKPI och KPI beror i hög grad på den nuvarande strukturen i de nationella konsumentprisindexen. För länder vars KPI inbegriper poster som sjukvård eller kalkylmässiga vinster för ägarbostäder tenderar IKPI att vara lägre än KPI eftersom priserna på dessa poster har en benägenhet att stiga snabbare än priserna på varor i den internationella handeln. Å andra sidan blir skillnaden mellan IKPI och KPI positiv i länder som inte medtar priser på alkohol och tobak I KPI, eftersom prisökningarna på dessa varor i allmänhet ligger över den genomsnittliga prisökningen. Länder som medtar hypoteksräntor i sina nationella KPI kommer att få uppleva varierande differenser. På gemenskapsnivå och för ett antal länder är skillnaderna melbn KPI och IKPI små, med en variationsbredd på ±0,1 till ±0,3 procentenhet (tabell 3. 5). Men för en del länder varierar skillnaden från ±0,5 till nästan 1 procentenhet (Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket). Tabell 3. 5 1995(1) KPI IKPI B DK D EL E F IRL (3) I L NL A P FIN S UK EUR 1. 4 2. 3 1. 5 9. 0 4. 7 1. 7 2. 4 5. 4 1. 9 1. 1 2. 0 3. 8 1. 0 2. 9 3. 1 3. 0 1. 5 2. 1 1. 8 9. 3 4. 7 1. 8 2. 6 5. 2 1. 9 1. 9 2. 2 4. 1 1. 0 2. 5 3. 4 3. 1 Skillnad mellan IKPI och KPI -0. 1 0. 2 -0. 3 -0. 3 0. 0 -0. 1 -0. 2 0. 2 0. 0 -0. 8 -0. 2 -0. 3 0. 0 0. 4 -0. 3 -0. 1 Skillnad mellan IKPI och KPI (procentuell forändring) mars 1996(2) KPI IKPI september 1996(2) KPI IKPI Skillnad mellan IKPI och KPI -0. 3 0. 2 -0. 3 -0. 2 0. 0 0. 2 0. 1 -0. 1 0. 1 -0. 6 O. C -0. 3 0. 5 0. 0 0. 3 0. 0 2. 1 2. 5 1. 3 8. 1 3. 6 1. 6 2. 2 3. 5 1. 5 1. 4 2. 2 3. 2 1. 2 0. 6 2. 9 2. 4 1. 9 2. 3 1. 4 8. 5 3. 6 1. 6 1. 4 3. 4 1. 4 2. 0 2. 0 3. 4 0. 6 -0. 1 2. 1 2. 3 Skillnad mellan IKPI och KPI 0. 2 0. 2 -0. 1 -0. 4 0. 0 0. 0 0. 8 0. 1 0. 1 -0. 6 0. 2 -0. 2 0. 6 0. 7 0. 8 0. 1 1. 7 2. 3 1. 4 8. 9 3. 4 2. 5 2. 1 4. 4 1. 3 1. 5 1. 8 2. 1 1. 1 1. 5 3. 0 2. 7 2. 0 2. 1 1. 7 9. 1 3. 4 2. 3 2. 0 4. 5 1. 2 2. 1 1. 8 2. 4 0. 6 1. 5 2. 7 2. 7 (1) Ärlig procentuell forändring. (2) Procentuell förändring från ett år tidigare, T/T-12. (3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. Källa: Kommissionen. eftersom i relativa, Dessutom påverkar inte användningen av IKPI resultaten på något väsentligt sätt, inflationskriteriet inte absoluta, definieras termer. Som framgår av tabell 3. 6 skiljer sig inte antalet länder som klarar referensvärdet om KPI används i stället för IKPI. Gruppen av de tre länderna med bästa resultat blir dock en annan. 31 Tabell 3. 6 Inflationskonvergens på grundval av IKPI och KPI (procentuell förändring) Interimistiska konsumentprisindex (IKPI) 0) Konsumentpris index^) De tre länder med den lägsta inflationen B D F NL L FIN S Referens värdet2) dec. (i) 1995 1. 4 1. 1 1. 0 2. 7 sep. 1996(,) dec. (i) 1995 sep. (i) 1996 1. 3 1. 2 0. 9 2. 6 1. 5 1. 8 1. 0 2. 9 1. 3 0. 5 1. 2 2. 5 Medlemsstater som klarar referensvärdet 9 15 1. 4 2. 3 1. 5 1. 7 2. 4 1. 9 1. 1 2. 0 1. 0 10 15 1. 6 2. 2 1. 3 2. 1 2. 1 1. 3 1. 2 1. 7 0. 9 1. 6 Antal: Av: B DK D F IRL (3) L NL A FIN S (1 ) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. 10 15 1. 5 2. 1 1. 8 1. 8 2. 6 1. 9 1. 9 2. 2 1. 0 2. 5 10 15 1. 8 2. 0 1. 6 2. 1 1. 8 1. 3 1. 9 1. 8 0. 5 1. 2 (2) Definition i denna rapport: det aritmetiska medelvärdet av inflationstakten i de tre länder som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. (3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. Källa: Kommissionen. 32 4. OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 4. 1 Förekomsten av alltför stora underskott Uppfyllande av kriteriet om hållbarhet i de offentliga finanserna beror, såsom framgår av artikel 109J. 1 andra strecksatsen, på om en medlemsstat uppnått ett läge i de offentliga finanserna som inte medför ett underskott som är alltför stort enligt bestämmelsen i artikel 104c. 6. Protokoll nr 6 om konvergenskriterierna fastslår vidare i artikel 2: "Kriteriet om den offentliga sektorns finanser enligt artikel 109j. l andra strecksatsen i detta fördrag innebär att medlemsstaten vid tidpunkten för granslmingen inte får vara föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104c. 6 i detta fördrag cm att ett alltför stort underskott föreligger. " Denna rapports uppgift är således inte att göra en oberoende bedömning av huruvida medlemsstaterna för närvarande uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser eller inte. Detta är redan avgjort genom rådets beslut om förekomsten av ett alltför stort underskott. I det första avsnittet av detta kapitel beskrivs förfarandet vid ett alltför stort underskott under den andra etappen av EMU, och de beslut om förekomsten av ett alltför stort underskott som för närvarande är i kraft. I de återstående avsnitten ges en översikt av den statsfinansiella utvecklingen i medlemsstaterna under den senaste tiden. Bestämmelserna om förfarandet vid förekomsten av ett alltför stort underskott (artikel 104 med undantag för punkterna 1, 9, 11 och 14, tillsammans med det anslutande protokoll nr 5) har varit i kraft sedan början av den andra etappen av EMU i januari 1994. Praxis har sedan dess varit att kommissionen och rådet årligen utför förfarandet. Varje år har de olika stegen i förfarandet tillämpats efter rapporteringen i mars från medlemsstaterna om deras offentliga finanser (såsom krävs i rådets förordning (EG) nr 3605/93). Rutan om "Förfarande vid alltför stort underskott" beskriver huvuddragen i förfarandet under den andra etappen. Vid den första tillämpningen av förfarandet år 1994 beslöt rådet i enlighet med artikel 104c. 6 att det föreligger ett alltför stort underskott i tio av de då tolv medlemsstaterna. Endast Irland och Luxemburg var inte föremål för ett sådant beslut. I Irland låg underskottet i de offentliga finanserna under referensvärdet på 3 % av BNP och skuldkvoten för den offentliga sektorn hade sjunkit betydligt, fastän den fortfarande låg över referensvärdet på 60 % av BNP. Luxemburg hade ett överskott i de offentliga finanserna och dess skuldkvot låg långt under referensvärdet. Samtliga övriga medlemsstater bedömdes icke uppfylla det ena eller båda kriterierna om offentligt underskott och skuldsättning. 1995 tillämpades förfarandet för första gången på de tre nya medlemsstaterna (Österrike, Finland och Sverige) och rådet beslöt att ett alltför stort underskott förelåg i samtliga. 2 i 2 Rådets beslut av den 26 september 1994. Inget av de dokument, som har samband med tillämpningen av förfarandet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Rådets beslut av den 10 juli 1995. 33 i enlighet med artikel 104c. 12 att upphäva beslutet om Tyskland: Samtidigt beslöt rådet underskottet i de offendiga finanserna hade under 1994 fallit under referensvärdet och förväntades förbli så under 1995, och den offentliga skuldsättningen låg kvar under referensvärdet. 4 Vid tillämpningen av förfarandet 1996 fattade rådet ett nytt beslut om förekomsten av ett alltför stort underskott i Tyskland. Det hade visat sig att underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland blev större än referensvärdet under 1995 och förväntades fortfarande ligga över det under 1996. Rådet beslöt även5 att upphäva beslutet om Danmark: underskottet i de offentliga finanserna i Danmark föll gott och väl under referensvärdet 1995 och förväntades förbli på en låg nivå under 1996, samtidigt som den offendiga skuldkvoten sjönk betydligt under 1994 och 1995, även om den fortfarande låg över referensvärdet. Sålunda är för närvarande tolv medlemsstater föremål för beslut av rådet om att ett alltför stort underskott föreligger. I nuläget är endast tre medlemsstater (Danmark, Irland och Luxemburg) inte föremål för ett sådant beslut och uppfyller således kriteriet om de offentliga finanserna. Diagram 4. 1 Offentliga sektorns underskott $$Sa* gjommwipn$n. 4. 2 Utvecklingen av de offentliga finanserna under 1996 i i l i i i l l l l il Ansträngningar för att konsolidera de offendiga finanserna har under 1996 gjorts samtidigt som den ekonomiska tillväxten tagit en paus. Kommissionens prognos antar att den reala BNP tillväxten i år kommer att bli 1,6 % i hela gemenskapen och tillväxttal under detta medelvärde Rådets beslut av den 10 juli 1995. Rådets beslut av den 27 juni 1996. Rådets beslut av den 27 juni 1996. 34 förutses för Belgien, Tyskland, Frankrike, Italien och Österrike. Trots det ogynnsamma ekonomiska klimatet förväntas alla medlemsstater göra ytterligare framsteg för att reducera underskotten i de offendiga sektorerna under 1996. Enligt de senaste prognoserna från kommissionen (tabell 4. 1 och diagram 4. 1) kommer förmodligen endast Tyskland att öka sitt underskott 1996. I samtiiga övriga medlemsstater och i Europeiska unionen som helhet antas underskottet komma att minska (Luxemburg får förmodligen ett reducerat överskott). Särskilt stora minskningar av underskottet, mer än 1 % av BNP, kommer sannolikt till stånd i Grekland, Spanien, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket. Tabell 4. 1 Offentliga sektorns underskott (%avBNP) 1993 1994 1995 1996 (1) B DK D EL E F IRL I L(2) NL A P FIN S UK 7. 5 3. 9 3. 5 14. 2 6. 8 5. 6 2. 4 9. 6 -1. 7 3. 2 4. 2 6. 9 8. 0 12. 3 7. 8 5. 1 3. 5 2. 4 12. 1 6. 3 5. 6 1. 7 9. 0 -2. 6 3. 4 4. 4 5. 8 4. 1 1. 6 3. 5 9. 1 6. 6 4. 8 2. 0 7. 1 -1. 5 4. 0 5. 9 5. 1 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 6. 2 10. 8 6. 8 5. 2 8. 1 5. 8 3. 3 3. 9 4. 6 Med nuvarande uppskattningar tycks det vara sannolikt att ytterligare en medlemsstat (Nederländerna) under 1996 kommer att lyckas få ned sitt underskott under referensvärdet på 3 % av BNP, och sålunda ansluta sig till de tre medlemsstater som redan uppnått detta - Danmark, Irland och Luxemburg (med överskott). Två medlemsstater (Belgien och Finland) kommer ett underskott på mellan 3 % och 3,5 % av BNP i år, och ytterligare sex (Tyskland, Frankrike, Spanien, Österrike, Portugal och Sverige) förväntas få ett underskott på mindre än 4,5 % av BNP. sannolikt att nå 5. 0 5. 4 4. 4 6. 2 EUR (1) Prognos hösten 1996. (2) Negativt tecken anger överskott. Källa: Kommissionens enheter. Bestående underskott i de offendiga finanserna och en relativt svag nominell BNP-tillväxt (på grund av både låg real tillväxt och ett bra eller förbättrat inflationsresultat) innebär att den offendiga bruttoskuldkvoten, under i övrigt oförändrade förhållanden, sannolikt kommer att fortsätta öka i flera medlemsstater och i Europeiska unionen som helhet (tabell 4. 2 och diagram 4. 2). Dock förutses skuldkvoten i år minska i Belgien, Danmark, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Portugal och Sverige. 35 Tabell 4. 2 Offentliga sektorns bruttoskuld (%avBNP) Ni vå B DK(2) D(3) EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 1993 137. 0 80. 1 48. 2 111. 8 60. 5 45. 6 94. 5 119. 3 6. 2 80. 8 62. 8 68. 2 57. 3 76. 0 48. 5 1994 135. 0 76. 0 50. 4 110. 4 63. 1 48. 4 87. 9 125. 5 5. 7 77. 4 65. 1 69. 6 59. 5 79. 3 50. 4 1995 133. 7 71. 9 58. 1 111. 8 65. 7 52. 8 81. 6 124. 9 6. 0 79. 7 69. 0 71. 7 59. 2 78. 7 54. 1 1996 m 130. 6 70. 2 60. 8 110. 6 67. 8 56. 4 74. 7 123. 4 7. 8 78. 7 71. 7 71. 1 61. 3 78. 1 56. 3 Förändrinff 95/94 -1. 3 -4. 1 7. 7 1. 4 2. 6 4. 4 -6. 3 -0. 6 0. 3 2. 3 3. 9 2. 1 -0. 3 -0. 6 3. 7 96/95 -3. 1 -1. 7 2. 7 -1. 2 2. 1 3. 6 -6. 9 -1. 5 1. 8 -1. 0 2. 7 -0. 6 2. 1 -0. 6 2. 2 94/93 -2. 0 -4. 1 2. 2 -1. 4 2. 6 2. 8 -6. 6 6. 2 -0. 5 -3. 4 2. 3 1. 4 2. 2 3. 3 1. 9 71. 3 68. 1 66. 1 EUR (1) Prognos hösten 1996. (2) Offentliga sektorns depositioner i centralbanken, innehav av icke-offentliga obligationer och skulder relaterade till offentlig affärsverksamhet uppgick till omkring 18 % av BNP år 1995. 73. 5 2. 0 3. 2 2. 2 (3) Den kraftiga ökningen av Tysklands skuldkvot 1995 orsakades i huvudsak av statens övertagande av skuldförbindelser som har samband med återföreningen, varav de viktigaste är "Treuhandanstalts" skulder. Källa: Kommissionen. i Kommissionen antar att i slutet av skuldkvoten 1996 kommer att ligga referensvärdet på under 60 % av BNP tre medlemsstater - Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket. Skuldkvoten kommer förmodligen att stiga till strax över 60 % i Tyskland och Finland, och ligga i intervallet 60 till 70 % även i Spanien. I Irland, Danmark, Nederländerna, Österrike, Sverige Portugal och skuldkvoten kommer ligga att förmodligen mellan 70 och 80 % av BNP. I tre medlemsstater (Belgien, Grekland och Italien) slutligen kommer skuldkvoten att fortsättningsvis ligga över 110% av BNP. Diagram 4. 2 Offentliga sektoms bruttoskuld B1995 ra 1996 Hl fiffiiiil Referensvärde = 60% IL t» ' Ii 40 2Û 6 Kåtiaz Kvmptiisioimtr BBlBlllBlBili—Bil Hl "W w. m $ w, 36 4. 3 Framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna under den andra etappen av EMU Vid inledningen av den andra etappen av EMU befann sig de offentliga finanserna i de flesta medlemsstaterna i allvarlig obalans. Underskotten hade 1993 som följd av den kraftiga recessionen i många fall stigit till rekordnivåer och skuldkvoterna växte i alla medlemsstater utom Irland och Luxemburg. Under de senaste tre åren har ansträngningarna från medlemsstaternas regeringar att konsolidera de offentliga finanserna intensifierats på bred front. En ökad medvetenhet har växt fram om riskerna för inflationen, räntorna och den ekonomiska tillväxten som uppkommer på grund av icke justerade obalanser i de offentliga finanserna och som leder till en skuldutveckling som är mycket svår att vända. Under denna { *riod har finansmarknaderna tenderat att tydligare lägga en riskpremie på länder med budgetproblem som inte bekämpas. Politiken i medlemsstaterna har dessutom hämtat stöd från behovet av en hög grad av konvergens inför introduktionen av den gemensamma valutan. Alla medlemsstater med höga underskott har antagit ambitiösa medelfristiga program för budgetkonsolidering. Minskning av obalanserna i de offendiga finanserna hör till kärnan i de konvergensprogram som framlagts av medlemsstaterna på gemenskapsnivå. Fastän framstegen i flera fall inte varit så snabba som ursprungligen planerades och det har förekommit en del bakslag, har de flesta medlemsstater sedan 1993 haft en utveckling med stadigt minskande underskott i den offentliga sektorn (tabell 4. 1 och diagram 4. 3). De enda undantagen är Tyskland, där underskottet efter att ha minskat 1994 återigen ökade under både 1995 och 1996, Nederländerna, vars underskott ökade 1994 och 1995 innan det började sjunka 1996, och Österrike, vars underskott också fortsatte att växa under 1994 och 1995 innan en minskning kom till stånd under 1996. Överskottet i Luxemburg har fluktuerat från år till år. Särskilt stora minskningar av underskotten, på mer än 4 % av BNP, har uppnåtts mellan 1993 och 1996 i Belgien, Grekland, Finland och Sverige, medan minskningar på mellan 2 % och 4 % av BNP har uppnåtts av Danmark, Spanien, Italien, Portugal och Förenade kungariket. Många av dessa länder hade dock i utgångsläget mycket höga underskott och har ännu inte uppnått tillfredsställande underskottsnivåer. Fastän det kortsiktiga målet är att få ned underskotten till mindre än 3 % av BNP, måste detta ses som endast ett steg på vägen till återupprättade sunda statsfinanser. Såsom framgick av de nyligen förda diskussionerna om en stabilitetspakt, för vilken kommissionen antog förslag den 16 oktober 1996, skall referensvärdet på 3 % av BNP inte ses som ett mål, utan som ett tak. På medellång sikt vore det lämpligt för medlemsstaterna att sträva efter en nästan balanserad budget eller visa överskott för att gynna tillväxten och sysselsättningen. 51 4. 3. 1 Konjunkturcykelns inverkan 38 Liksom underskotten under 1993 blåstes upp av effekterna av konjunkturnedgången så kan en del ay förbättringarna av underskotten sedan dess tillskrivas den ekonomiska återhämtningens inverkan på utgifter och skatteintäkter. Mer än hälften av minskningen av underskotten i hela Diagram 4. 4 Faktiska och konjunkturjusterade offentliga underskott, MM ""Faktiskt underskott Konjunkturjusterat underskott EU under 1994 och 1995 kan föras tillbaka på dessa konjunktureffekter, enligt den försiktiga metod for konjiinkturjustering som används av kommissionen (tabell 4. 3 och diagram 4 4) Från mitten av 1995 till mitten av 1996 rådde en paus i tillväxten som allmänt pressat ned tillväxttakten av BNP för 1996 och i flera länder fått en negativ effekt på budgetsaldot Enligt de senaste uppskattningarna kan för EU som helhet en minskning av underskotten inom offentliga sektorn på 0,6 % av BNP förväntas under 1996. Påverkan från konjunkturcykeln har dock inverkat negativt på denna siffra med 0,2 % av BNP, så att nedgången av de konjunkturjusterade underskotten uppskattas till 0,8 % av BNP. 39 Tabell 4. 3 Förändringar från föregående år av det faktiska och det konjunkturjusterade samlade offentliga underskottet f%avBNPÏ Förändring av underskottet Förändring av det konjunkturjusterade underskottet 1994 1995 1996 1994 1995 1996 B DK D EL E F IRL I M l) NL A P FIN. S UK EUR -2. 3 -0. 4 -1. 0 -2. 1 -0. 4 0. 0 -0. 7 -0. 5 -1. 0 0. 2 0. 2 -1. 1 -1. 8 -1. 5 -1. 0 -0. 7 -1. 0 -1. 8 1. 1 -3. 0 0. 3 -0. 8 0. 3 -1. 9 1. 1 0. 7 1. 5 -0. 7 -1. 0 -2. 7 -1. 0 -0. 4 -0. 8 -0. 2 0. 5 -1. 2 -2. 2 -0. 8 -0. 4 -0. 5 0. 6 -1. 4 -1. 6 -1. 1 -1. 9 -4. 1 -1. 1 -0. 6 -2. 0 1. 1 -0. 8 -2. 2 -0. 6 0. 5 0. 1 -0. 2 n. a. 0. 7 0. 7 -1. 7 0. 1 -0. 4 -0. 1 -0. 2 -1. 0 -1. 3 0. 9 -2. 9 0. 6 -0. 6 2. 8 -1. 2 1. 5 0. 4 1. 2 -0. 7 1. 0 -1. 3 -0. 7 -0. 2 -1. 0 -0. 3 0. 0 -0. 9 -2. 3 -1. 2 0. 4 -0. 9 0. 3 -1. 4 -2. 0 -1. 0 -1. 7 -3. 8 -1. 1 -0. 8 Negativt (positivt) tecken anger en minskning (ökning) av underskottet. (1 ) Luxemburg har ett överskott, således anger ett negativt (positivt) tecken en ökning (minskning) av dess överskott. Källa: Kommissionen. Siffrorna för 1996 från prognos hösten 1996. Tabell 4. 4 Konjunkturjustering av offentliga underskott 1996 (%avBNP) Offentligt underskott Cyklisk komponent Konjunktur justerat underskott B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 0. 6 0. 2 0. 5 0. 4 0. 9 0. 6 -2. 0 0. 4 0. 4 0. 3 0. 2 0. 8 1. 1 0. 9 0. 6 0. 5 2. 7 1. 2 3. 5 7. 5 3. 5 3. 4 3. 6 6. 2 -1. 3 2. 3 4. 1 3. 2 2. 2 3. 0 4. 0 3. 9 Källa: Kommissionen, prognos hösten 1996. På grund av konjunkturnedgången i början av 1990-talet och den försiktiga uppgången sedan dess befinner sig BNP-nivåerna 1996 fortfarande under sina långsiktiga trender i alla medlemsstater utom Irland. Ett sådant negativt BNPgap innebär att det konjunkturjusterade underskottet inte är lika stort som det registrerade underskottet. Enligt kommissionens metod för konjunkturjustering uppskattas tre medlemsstater (Belgien, Finland och Sverige), vilka sannolikt kommer att registrera underskott på mer än 3 % av BNP i år, ha konjunkturjusterade underskott på 3 % eller mindre av BNP (tabell 4. 4)6. Denna metod är dock ganska försiktig: enligt statistik från IMF som publicerats i World Economie Outlook i oktober 1996, uppskattas t. ex. det strukturella underskottet i de medlemsstater som har underskott som uppgår till över 3 % av BNP det året till under eller lika med 3 % i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket. 4. 3. 2 Utvecklingen av skuldkvoten 40 Tabell 4. 5 Andra faktorer än underskottet som bidrar till skuldsättningen (bestånds-/flödesjustering) (% av BNP) Fastän det gjorts framsteg på bred front i arbetet med att minska budgetunderskotten, har detta endast i ett fåtal fall varit tillräckligt för att entydigt vända den uppåtgående trenden i utvecklingen av skuldkvoten (tabell 4. 2 och diagram 4. 3). I Belgien har skuldkvoten minskat under varje år från den mycket höga nivån på 137,0 % av BNP som nåddes 1993 och förväntas sjunka till 130,6 % under år 1996. På liknande sätt kulminerade kvoten i Danmark vid 80,1 % av BNP 1993 och kommer förmodligen att ligga på 70,2 % 1996. Den tidigare minskningen av skuldkvoten i Irland har fortsatt efter 1993, från 94,5 % av BNP under det året till uppskattningsvis 74,7 % år 1996. I 1989-93 I 1994-96 årligt genomsnitt Tö 3. 7 2. 1 8. 1 2. 8 0. 9 1. 7 1. 8 2. 5 o. l 1. 4 3. 4 7. 6 5. 1 -0. 4 årligt genomsnitt Ti -2. 0 2. 9 1. 7 0. 6 0. 5 -0. 3 1. 3 2. 6 -0. 7 0. 8 0. 6 -0. 5 -2. 9 -0. 6 "B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 0. 9 0. 6 Källa: Kommissionen. 1 — — —— • ••. J I Grekland är den förväntade skuldkvoten 1996 på 110,6 % av BNP lägre än 1993. Också i Nederländerna förväntas skuldkvoten 1996 ligga under nivån från 1993. På andra håll har skuldkvoterna stigit väsentligt under de sista tre åren. Tyskland, Spanien, Frankrike, Österrike och Förenade kungariket har haft ökningar på minst 5 % av BNP. Efter en kraftig ökning 1994 föll skuldkvoten i Italien marginellt 1995 och förväntas göra så även under 1996. Också i Portugal förväntas skuldkvoten minska under 1996. I Finland förutses skuldkvoten stiga på nytt efter en liten minskning under 1995. Sverige kommer att ha haft en sjunkande skuldkvot både 1995 och 1996, men fortfarande högre än 1993. Förändringen av den absoluta nivån på den offentliga sektorns bruttoskuld påverkas, enligt definitionerna i fördraget, inte endast av den årliga upplåningen för att finansiera den offentliga sektorns underskott, utan också av en mängd faktorer av olika slag, som återspeglas i skuldposterna i den offentliga sektorns balansräkning. Värdet i den nationella valutan av skulder som upptagits i utländsk valuta kan sålunda förändras på grund av fluktuationer i växelkurserna, skuldförbindelser kan tillkomma för att finansiera vidareutlåning till andra sektorer av ekonomin, intäkter från privatiseringar av tillgångar eller minskningar av finansiella tillgångar kan användas för att minska bruttoskulden osv. I de flesta medlemsstater har den sammanlagda effekten av dessa faktorer tenderat att regelmässigt bygga på skuldsättningen. Under åren 1989-1993 ökade de i genomsnitt skuldsättningen med mer än 2 % av BNP årligen i alla i åtta medlemsstater, och hade en märkbar ökningseffekt på skuldsättningen medlemsstater förutom Nederländerna och Förenade kungariket (tabell 4. 5). Under de tre åren 1994-1996 har den årliga effekten på skuldsättningen i genomsnitt minskat jämfört med föregående period i nästan alla medlemsstater, med anmärkningsvärt undantag för Tyskland, som i samband med återföreningen övertagit betalningsansvaret för stora skuldförbindelser. Den årliga effekten har faktiskt varit negativ (dvs. minskat skuldsättningen) i sju medlemsstater under den senaste perioden, och har haft en större positiv effekt än 1 % av BNP per år i endast fyra medlemsstater. Det finns ett antal olika förklaringar till denna förändring, inklusive minskade störningar på valutamarknaderna efter 1993 och mindre behov av krisfinansiering av 41 bankväsendet och andra sektorer, som förekommit i tlera länder. Men det finns även belägg för att staterna har skött sina balansräkningar omsorgsfullare efter att bruttoskuldkvoten under den andra etappen utsatts för en mer närgången övervakning. 4. 3. 3 Källorna till budgetanpassningarna För Europeiska unionen som helhet har minskningen på 1,8 % av BNP av underskotten i de offentliga sektorerna mellan 1993 och 1996 uppnåtts genom en minskning av offentliga utgifter för andra ändamål än räntebetalningar mätt som andel av BNP. Mellan dessa två år har andelarna för löpande intäkter respektive räntebetalningar förblivit nästan oförändrade (tabell 4. 6). Tabell 4. 6 Inkomst- och utgiftsandelar 1993 och 1996 (% av BNP) Lönande inkon 1996 (1) 1993 Utgifter andra än räntor 1996 (1) 1993 Rantebetalnir 1996 (1) 1993 lister Förändring 96/93 +1. 3 +0. 5 -0. 7 +3. 6 -2. 5 +1. 1 -3. 1 -1. 1 -3. 0 -4. 6 -1. 2 +3. 8 +1. 5 +2. 7 +1. 8 +0. 0 Förändring 96/93 -0. 6 -0. 7 -0. 7 -1. 6 -5. 0 -0. 8 -2. 0 -2. 5 -2. 1 -4. 6 -1. 4 +2. 9 -4. 4 -7. 0 -2. 2 -1. 9 45. 9 54. 5 46. 6 35. 7 44. 4 51. 7 33. 8 44. 9 42. 5 49. 9 49. 4 38. 1 57. 2 66. 4 40. 8 47. 1 45. 3 53. 8 45. 9 34. 1 39. 4 50. 9 31. 8 42. 4 40. 4 45. 3 48. 0 41. 0 52. 8 59. 4 38. 6 45. 2 10. 8 7. 8 3. 3 12. 8 5. 2 3. 4 6. 5 12. 1 0. 4 6. 2 4. 3 6. 8 4. 6 6. 2 2. 9 5. 4 8. 5 6. 4 3. 8 11. 9 5. 4 3. 8 4. 5 10. 5 0. 3 5. 6 4. 5 4. 9 5. 9 7. 5 3. 8 5. 4 mar Förändrin 96/93 -2. 3 -1. 4 +0. 5 -0. 9 +0. 2 +0. 4 -2. 0 -1. 6 -0. 1 -0. 6 +0. 2 -1. 9 +1. 3 +1. 3 +0. 9 +0. 0 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 49. 2 58. 3 46. 4 34. 4 42. 8 49. 5 37. 8 47. 4 44. 7 52. 9 49. 4 37. 7 53. 8 60. 3 35. 9 46. 2 50. 5 58. 8 45. 7 38. 0 40. 3 50. 6 34. 7 46. 3 41. 7 48. 3 48. 2 41. 5 55. 3 63. 0 37. 7 46. 2 (1 ) Prognos hösten 1996. Källa: Kommissionen. För de enskilda medlemsstaterna är mönstret mer varierande. De flesta har dragit fördel av lägre räntor. De medlemsstater som haft en stadig minskning av skuldkvoterna har även haft en markant minskning av sina räntebetalningar (Belgien, Danmark, Irland), och några andra har kunnat dra fördel av sjunkande nominella räntesatser i sådan utsträckning att även deras räntebetalningar minskat (Grekland, Italien, Nederländerna och Portugal). I de flesta övriga medlemsstater har den ökande skuldkvoten uppvägt alla gynnsamma effekter av lägre nominella räntesatser och andelen för räntebetalningar har ökat - särskilt kraftigt i Finland och Sverige. 42 Offentliga utgifter för andra ändamål än räntebetalningar har mellan 1993 och 1996 minskat som andel av BNP i alla medlemsstater utom Portugal. Särskilt stora minskningar på mer än 4 % av BNP har uppnåtts i Spanien, Nederländerna, Finland och Sverige. Flera medlemsstater har ökat beskattningen för att uppnå en del av sin budgetanpassning. Den offentliga sektorns löpande inkomster har ökat som andel av BNP mellan 1993 och 1996 i Belgien, Danmark, Grekland, Frankrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket. I andra länder har denna andel sjunkit, särskilt mycket har inkomstandelen minskat i Irland, Luxemburg och Nederländerna. I de flesta medlemsstaterna har dock huvuddelen av budgetanpassningen varit resultatet av en minskning av den totala offentliga utgiftskvoten. En del medlemsstater har använt delar av eller nästan hela utgiftsminskningen för att finansiera en lägre beskattning. Andra medlemsstater har tvärtom kompletterat sina insatser för att skära ned utgifterna med skattehöjningar. I Grekland, Frankrike och Förenade kungariket har den minskning av underskotten som uppnåtts mellan 1993 och 1996 genom ökade inkomster varit minst lika viktiga som minskade totala utgiftskvoter. Portugal avviker från de andra medlemsstaterna under denna period genom att landet använt en kraftig ökning av skatteinkomsterna, om än från en relativt låg nivå, till att finansiera såväl en ökning av utgiftskvoten som en minskning av budgetunderskottet. 4. 3. 4 Underskott och fasta investeringar Tabell 4. 7 Fasta offendiga investeringar Offentliga investeringar och underskott (%avBNP) I sin övervakning av budgetutvecklingen under förfarandet vid alltför stort underskott måste kommissionen, förutom granskningen av uppfyllandet av kriterierna om underskott i den offentliga sektorn och skuldsättning, även beakta om underskottet i den överstiger sektorn offentliga offentliga utgifterna för ger investeringar. Tabell 4. 7 för siffrorna bruttokapitalinvesteringar i hela den offentliga sektorn 1995 och de senaste uppskattningarna för 1996 i alla medlemsstater och jämför dessa med motsvarande underskott i de offentliga sektorerna. 1996 (1) 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1995 1. 3 2. 0 2. 5 2. 9 3. 6 3. 0 1996 1. 2 2. 0 2. 3 2. 9 3. 2 3. 1 Offentligt underskott B DK D EL E F IRL I L(2) NL A P 2. 3 2. 3 4. 6 2. 7 3. 1 4. 0 FIN S UK EUR 2. 7 3. 3 1. 8 2. 6 1995 4. 1 1. 6 3. 5 9. 1 6. 6 4. 8 2. 0 7. 1 -1. 5 4. 0 5. 9 5. 1 2. 3 n. a. 4. 8 2. 7 3. 1 4. 3 2. 7 3. 2 1. 5 2. 5 (3) 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 5. 2 8. 1 5. 8 5. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 ligger I de medlemsstater där underskottet sektorn i offentliga den fortsättningsvis över referensvärdet på 3 % av BNP är underskottet större än den offentliga fasta sektors för investeringar Portugal 1996). Förutom i de länder som redan har låga underskott (Danmark, Irland och Luxemburg), löpande offentliga finansieras de utgifterna delvis genom upplåning (med undantag utgifter för (1) Prognos hösten 1996. (2) En negativ siffra anger överskott. (3) Exklusive Italien. Källa: Kommissionen. 43 (dvs. sparandet i den offentliga sektorn är i de flesta medlemsstater negativt). 4. 4 Varaktigheten i budgetkonvergensen Ansträngningarna att konsolidera den offentliga sektorn har intensifierats under loppet av år 1996. De flesta medlemsstaterna, inbegripet alla dem som för närvarande har underskott som fortfarande överstiger referensvärdet på 3 % av BNP, strävar efter en fortsatt minskning av sina underskott under 1997. De budgetplaner som hittills presenterats under hösten 1996 har gett en klarare bild av hur regeringarna tänkt sig att uppnå detta. I tabell 4. 8 ges de mål för underskotten i de offentliga sektorerna under 1997 som tillkännagetts av medlemsstaternas regeringar i deras senaste konvergensprogram eller i mer aktuella budgetpropositioner. Tabell 4. 8 Mål för det offentliga underskottet 1997 (%avBNP) B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK(1) 2. 9 0. 6 2. 5 4. 2 3. 0 3. 0 <3 3. 0 n. a. 2. 2 3. 0 2. 9 1. 4 2. 6 3 (1) Budgetåret 1997/98 Källa: Nationella konvergensprogram eller mer aktuella budgetpropositioner Flera medlemsstater förväntar sig att ligga klart under gränsen på 3 % år 1997. En annan grupp har som mål ett underskott på samma nivå som referensvärdet. Endast Grekland har ställt upp ett mål för underskottet 1997 som ligger över 3 % av BNP. I sitt reviderade konvergensprogram ställde Grekland upp målet att få ner underskottet under referensvärdet år 1998. Många medlemsstater siktar redan på ytterligare minskningar av sina budgetunderskott efter 1997, ofta med balans eller överskott som medelfristigt mål. Att uppnå ett sunt och hållbart budgetmässigt läge som leder till sjunkande skuldkvot i de fall då denna är för hög, är ett nödvändigt villkor för att upprätthålla stabilitet, hålla räntorna på en låg nivå tillväxten av produktion och och gynna sysselsättning. Kommissionens förslag till en stabilitetspakt inbegriper ett strikt genomförande av fördragets bestämmelser för att säkerställa budgetdisciplinen under den tredje etappen. 44 FÖRFARANDET VID ALLTFÖR STORT UNDERSKOTT Förfarandet vid alltför stort underskott som anges i artikel 104c i fördraget och det anslutande protokoll nr 5 fastställer de åtgärder som skall vidtas för att komma fram till ett beslut av rådet om att ett alltför stort underskott föreligger. Kommissionen skall (enligt artikel 104c. 2) övervaka utvecklingen av budgetsituationen och den offentliga sektorns skuldsättning i medlemsstaterna i syfte att upptäcka allvarliga fel. Den skall särskilt undersöka om budgetdisciplin iakttas på grundval av följande två kriterier: "a) Huruvida andelen av det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga sektorns finanser i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde (i protokollet angett som 3 %), såvida inte - detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller - referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet. b) Huruvida skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde, såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt. " Kommissionen skall utarbeta en rapport om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller enligt det ena eller båda av dessa kriterier. Rapporten skall även beakta huruvida den offentliga sektorns underskott överstiger utgifterna för de offentliga investeringarna samt alla övriga faktorer av betydelse, inbegripet medlemsstatens ekonomiska och budgetmässiga läge på medellång sikt. De följande stegen i förfarandet omfattar utarbetande av ett yttrande från Monetära kommittén över kommissionens rapport (punkt 4), ett yttrande från kommissionen till rådet om den anser att det föreligger ett alltför stort underskott (punkt 5), och sedan ett beslut av rådet efter en allsidig bedömning om huruvida ett alltför stort underskott föreligger (punkt 6). Slutligen ger rådet icke offentliga rekommendationer till den medlemsstat, för vilken beslut fattats om att ett alltför stort underskott föreligger, i syfte att få denna situation att upphöra inom en viss tid (punkt 7). Om rådet finner att dess rekommendationer inte har medfört några effektiva åtgärder inom den fastställda tiden, får det offentliggöra rekommendationerna (punkt 8). Då de alltför stora underskotten i de berörda medlemsstaterna enligt rådets uppfattning korrigerats, skall rådet upphäva sitt beslut (punkt 12). Bestämmelserna i artikel 104c. 9 och 104c. 11 är inte tillämpliga under den andra etappen av EMU. 45 5. VÄXELKURSER 5. 1 Fördragets bestämmelser Växelkurskriteriet, såsom det anges i artikel 109J. 1 tredje strecksatsen i fördraget, definieras som "iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan medlemsstats valuta". Den fjärde strecksatsen i samma artikel hänvisar till "varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån". Vidare bestäms närmare i artikel 3 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna följande: "Kriteriet om deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism enligt artikel 109j. l tredje strecksatsen i detta fördrag innebär att kursrörelserna för en medlemsstats valuta skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten inte på eget initiativ ha devalverat sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta under denna period". Elva valutor deltar för närvarande i ERM. Den österrikiska schillingen anslöt sig till ERM i början av 1995 och har fortsatt att handlas inom sitt traditionella, mycket snäva band i förhållande till DEM. Den finska marken anslöt sig till ERM den 14 oktober. Drachman och den svenska kronan har fortsatt att stå utanför ERM, medan liran och det brittiska pundet inte återinträtt efter att de lämnade växelkursmekanismen i september 1992. Diagram 5. 1 Variationsbredden in&m ERM (s&flaadei* mellan åm starkaste o«à åen svagaste vatotaa) Kalix Kommissionens «EÈetet, i<#4 mm 1111 46 47 Under första hälften av 1995 framträdde spänningar mellan växelkurserna på internationell nivå, vilka till största delen var återspeglingar av finanskrisen i Mexico och de handelspolitiska spänningarna mellan USA och Japan, vilka ledde till en uttalad försvagning av den amerikanska dollarn. Denna försvagning bidrog tillsammans med problem i enskilda länder i Europa, till att DEM stärktes mot många ERM-valutor och till ökad instabilitet för dessa valutor. Som följd av detta uppstod spänningar inom ERM som ledde till en justering av växelkurserna den 6 mars 1995. På begäran av de spanska myndigheterna beslöt ministrarna och centralbankscheferna att devalvera pesetan med 7 %, och med samma beslut devalverades även escudon med 3,5 %. Spänningar inom ERM återspeglas i variationsbredden mellan de starkaste och de svagaste valutorna i mekanismen, vilket visas av diagram 5. 1. Variationsbredden ökade till omkring 12 % i februari 1995. I takt med att de internationella finansmarknaderna stabiliserades minskade den till bara 4 % på sensommaren 1995. Efter en tillfällig ökning i september, i huvudsak framkallad av den amerikanska dollarns svaghet, återupptogs den minskande trenden i slutet av 1995. I juni 1996 hade variationsbredden minskat till under 2 %. Denna relativt hoppingivande utveckling fortsatte till hösten. På det hela taget har ERM, trots temporära störningar, kännetecknats av en hög grad av stabilitet under största delen av 1996. Inom ERM-bandet (diagram 5. 2) har tyska mark, nederländska gulden, österrikiska schilling och belgiska franc varit starka under hela tvåårsperioden. 1995 skedde en kraftig återhämtning för pesetan under de två månaderna efter devalveringen av den, och den har förblivit stark under 1996. Däremot försvagades det irländska pundet kännbart, under påverkan av kurserna för dollar och brittiska pund, under det första kvartalet 1995 och förblev, trots att det därefter stärktes, under sin centralkurs fram till maj 1996, varefter det har återhämtat sig kraftigt. Franska franc handlades i underdelen av bandet under den största delen av tvåårsperioden, men på senare tid har den återhämtat sig och ligger närmare sin centralkurs. Escudon och den danska kronan har i allmänhet legat nära sina centralkurser. Sammanfattningsvis har nio valutor varit medlemmar av ERM under mer än två års tid: DKK, BEF, DEM, ESP, FRF, IEP, LUF, NLG och PTE. I slutet av 1996 kommer den österrikiska schillingen att ha varit medlem i två år. Med undantag för ESP och PTE har dessa valutor inte ändrat sina centrala ERM-paritetskurser under de två senaste åren, och fast stora fluktuationer ägt rum inom bandet kan man om ingen av dessa åtta valutor påstå att den skulle varit utsatt för allvarliga spänningar. Pesetans centralkurs devalverades i mars 1995 på begäran av de spanska myndigheterna. Även centralkursen för den portugisiska escudon justerades nedåt efter beslutet att ändra den spanska valutans centralkurs. Sedan mitten av oktober 1996 har även den finska marken varit medlem av ERM. 5. 2 Vidare analys av växelkursstabiliteten indikationer fås om stabiliteten Liknande i växelkurserna analyseras med hjälp av variationskoefficienten , som möjliggör jämförelser mellan valutorna. Diagram 5. 3 visar variationen i förhållande till DEM. 1 EU-meddelande, 6. 11. 1995. 2 Definierad som standardavvikelsen dividerad med medelvärdet. 48 Det framgår att de flesta valutornas variation efter turbulensen under första hälften av 1995 återgick till den nivå som rått tidigare. Dessutom varierade ERM-valutorna mindre än de som stod utanför. De fem valutor som stod utanför ERM är också de som under tvåårsperioden i genomsnitt varierade mest. Bland dem har den finska marken fluktuerat minst och varit förhållandevis stabil under 1995 och 1996. Liran och den svenska kronan var instabilast. Inom ERM har gulden, schilling och belgiska franc visat upp minimal variation, och till denna grupp anslöt sig den danska kronan i november 1995. Också för de övriga ERM-valutorna har variationen tenderat att vara lägre under 1996 än tidigare år. Bland inhemska orsaker till valutaoro finns osäkerhet om ett lands förmåga eller en regerings vilja att uppnå den höga grad av konvergens som behövs för en gemensam valuta. Dessutom har utvecklingen av fundamentala ekonomiska faktorer - framför allt de offentliga finanserna och inflationen, men även arbetslösheten - haft ett direkt inflytande på utvecklingen av växelkurserna. En viss påverkan, till största delen till förmån för appreciering och stabilitet, hade förväntningarna om anslutning till ERM på den finska marken och den italienska liran. till faktorer bidragit Under 1996 har ett antal lindringen av spänningarna på valutamarknaderna. För det första spelade den amerikanska dollarns återhämtning en mycket viktig roll. Dollarn steg till omkring 1,54 DEM i juni 1996 och drog med sig framför allt de brittiska och irländska punden och stärkte i allmänhet de svagare valutorna i Europa gentemot de starkare. Detta hade även stor betydelse för ERM: s funktion genom att minska avståndet mellan de svagaste och de starkaste valutorna. I fortsättningen kom en tillfällig försvagning av dollarn, som föll till 1,48 DEM i juli 1996, inte att ha någon avsevärd effekt på variationsbredden inom ERM, och en förnyad styrka för dollarn i september och oktober 1996 åtföljdes av liten ökning av variationsbredden då det irländska pundet fortsatte att stiga och blev den starkaste valutan i ERM. För det andra tillät en mer synkroniserad konjunkturcykel i de europeiska ekonomierna och utsikterna till lägre inflation i höginflationsländerna att parallella monetära politiska åtgärder vidtogs och utrymmet för spekulation minskade. Slutligen var handeln i relation till konvergensutsikterna en mycket viktig faktor. Från och med andra hälften av 1995 vidtog regeringarna i allt högre grad iögonfallande åtgärder för att förbättra sina konvergenslägen. Samtidigt visade de europeiska myndigheterna vid upprepade tillfällen upp sin beslutsamhet att gå vidare mot den monetära unionen, särskilt efter Europeiska rådet i Madrid, där förverkligandet av EMU år 1999 blev en visshet. Dessa utsikter bidrog till att lugna ned valutamarknaderna och väsentligt minska ränteskillnaderna. 49 50 6. LÅNGA RÄNTOR 6. 1 Räntekonvergens Det kriterium som här tas upp, såsom det definieras i artikel 109J. 1 fjärde strecksatsen i fördraget, är "varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån". Detta kriterium om räntekonvergens utvecklas vidare i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna, i vilket artikel 4 fastslår att kriteriet "innebär att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet". Den fortsätter som följer: "Räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara värdepapper, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " Det ovägda aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna under 12 månader hos de tre länder som har de bästa resultaten i fråga om inflation har använts i denna rapport för beräkning av referensvärdet (se även analysen i kapitel 3). I de flesta medlemsstater är det avkastningen på den tioåriga referensobligationen ("benchmark bond") som används. Ansträngningar har gjorts för att göra dessa uppgifter så jämförbara som möjligt. Närmare uppgifter om de räntesatser som använts för de enskilda medlemsstaterna ges i rutan om "Uppgifter och referensvärden för kriteriet om räntekonvergens". Alla hänvisningar till den långfristiga räntesatsen i detta avsnitt gäller medelvärdet av den långfristiga nominella räntesatsen under de 12 senaste månaderna. De tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om konsumentprisinflation var i september 1996 följande: Tyskland, Nederländerna och Finland. De genomsnittliga långfristiga nominella räntesatserna för dessa länder var i september 6,3 %, 6,3 % respektive 7,4 %, vilket ger ett referensvärde på 8,7 % (tabell 6. 1). Två av dessa tre länder hade även de lägsta genomsnittliga räntesatserna, nämligen Tyskland och Nederländerna. Sammanlagt hade elva medlemsstater genomsnittliga räntesatser under referensvärdet i september 1996. Dessa var Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket. Fyra medlemsstater (Grekland, Spanien, Italien och Portugal) hade genomsnittliga räntesatser som låg högre än referensvärdet. I Sverige låg den genomsnittliga räntesatsen ovanför referensvärdet i slutet av 1995, men efter att ha sjunkit under 1996 föll den under referensvärdet i augusti 1996. Det prisindex som används för att fastställa vilka som har de bästa resultaten är från och med december 1995 det interimistiska konsumentprisindexet (IKPI) och innan dess var det konsumentprisindexet (KPI), (se kapitel 3). 51 Tabell 6. 1 Konvergens i de långfristiga räntesatserna i medlemsstaterna 12 månaders genomsnitt 1993 1994 1995 1996 (D De tre länder som har de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet 7. 3 7. 9 7. 5 6. 9 8. 8 10 15 7. 5 8. 3 6. 9 7. 5 8. 3 7. 6 6. 9 7. 1 8. 8 B DK D F IRL L NL FIN UK Reference value 2 Antal: Av: 6. 3 6. 3 7. 4 8. 7 11 15 6. 7 7. 4 6. 3 6. 6 7. 5 7. 0 6. 3 6. 5 7. 4 8. 5 8. 0 7. 2 7. 7 8 12 7. 7 7. 5 9. 5 8 12 7. 2 7. 3 6. 5 6. 8 7. 7 6. 5 6. 3 9. 6 9. 7 Medlemsstater som klarar referensvärdet 7. 9 7. 9 7. 1 7. 2 7. 9 7. 7 6. 9 B DK D F IRL L NL A FIN S UK (1) Oktober 1995 till september 1996. (2) Definition i denna rapport: det aritmetiska 8. 2 8. 3 7. 5 medelvärdet av genomsnittet under 12 månader av räntesatserna hos de tre medlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. Källa: EMI. trend takten betydligt räntesatsen ligger något genomsnittliga läget (diagram Intrycket av ett förbättrat konvergensläge sedan slutet av 1995 bekräftas om man ser på i de enskilda det underliggande och 6. 1 medlemsstaterna tabell 6. 2). Under denna period sjönk referensvärdet gradvis och spridningen runt det minskade från 2,0 i slutet av 1995 till 1,6 i september 1996 (tabell 6. 2). Bakom denna allmänna skiljaktiga utvecklingar i de medlemsstater som i slutet av 1995 uppfyllde kriteriet och de som inte gjorde det. Fastän samtliga länder upplevde fallande genomsnittsräntor, var i nedgången bland lägre medlemsstaterna i den första gruppen än bland dem i den andra. Finland utgör ett undantag från denna iakttagelse, med ett fall i på den 1,5 procentenheter från slutet av 1995 till september 1996. Fallet finska räntesatserna står i själva verket för större delen av fallet i referensvärdet, medan fallet i de fem medlemsstater som i slutet av 1995 inte förklarar minskningen av spridningen. Jämfört med minskade 1995 december (skillnaden mellan räntekonvergensgapet genomsnittlig och räntesats referensvärdet) i Grekland, Italien, Spanien och respektive 6,4 procentenheter (-1,3), 1,5 procentenheter (-0,9) och (-1,0), 0,7 procentenheter är 0,6 procentenheter fortfarande konvergenta läget för Sverige medlemsstaten, medan på skillnad förändrades i slutet av 1995 till 0,5 procentenheter 0,3 procentenheter under referensvärdet i september 1996. (-1,2). Grekland referensvärdet den minst Portugal inhemsk klarade i de med från en för Inom den grupp som uppfyllde kriteriet ter sig bilden något annorlunda. I allmänhet var de minskningstakten långa genomsnittliga räntesatserna under granskningsperioden lägre än i den grupp som inte uppfyllde kriteriet. Det var väntat, eftersom långfristiga de räntesatserna i dessa länder redan var låga (diagram 6. 1). Finland är ett undantag från den allmänna trenden. Den stora fallet i de finska långa räntorna, tillsammans med en utplåning av ränteutvecklingen i Förenade kungariket, innebar att det senare landet tog över Finlands den som medlemsstat som hade de högsta långa räntesatserna i plats 2 denna grupp. Spridningen inom gruppen har minskat. från Sverige var Bortsett avståndet mellan den lägsta räntesatsen (Tyskland, 6,9 %) och den högsta (Finland, 8,8 %) 1,9 procentenheter i slutet av 1995. Det minskade 1,7 procentenheter till Förenade för (=8,0 % kungariket minus 6,3 % för Nederländerna) i september 1996. Om man räknar med Sverige var variationsbredden i september högre, 1996 2,2 procentenheter. 52 Tabell 6. 2 Utvecklingen av de långfristiga räntesatserna 12 månaders genomsnitt 1993 (1) 1994(1) 1995(1) 1996(1) (2) 7. 2 7. 3 6. 5 23. 3 10. 2 6. 8 7. 7 11. 2 6. 5 6. 3 6. 7 9. 7 8. 8 8. 5 7. 5 7. 9 7. 9 7. 1 20. 8 10. 0 7. 2 7. 9 10. 5 7. 7 6. 9 7. 0 10. 5 9. 1 9. 7 8. 2 7. 5 8. 3 6. 9 17. 4 11. 3 7. 5 8. 3 12. 2 7. 6 6. 9 7. 1 11. 5 8. 8 10. 2 8. 3 6. 7 7. 4 6. 3 15. 1 9. 5 6. 6 7. 5 10. 3 7. 0 6. 3 6. 5 9. 4 7. 4 8. 5 8. 0 pro memona 7. 5 7. 6 7. 7 6. 7 1. 6 1. 5 2. 0 1. 6 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK Genomsnitt av de tre medlems staterna med de bästa resultaten Spridning kring genomsnittet av de tre medlemsstaterna med de bästa resultaten (3) (1) För 1993 är uppgifterna icke-jamförbara för Luxemburg (januari- september) och Portugal (januari-juni). För Grekland är uppgifterna inte jämförbara. (2) Genomsnitt från oktober 1995 til september 1996. (3) Mätt som standardavvikelsen från genomsnittet av de tre medlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet (Grekland är undantaget från beräkningarna för alla år, Luxemburg undantaget från beräkningarna för 1993). Källa: EMI. Tills Sverige blev medlem av denna grupp i augusti 1996. 53 54 K<mv<Kt genaei* î èe långfristiga räntesatserna Diagram 6. 2 •f. :. 'KW. '. '. W. W. '. m mmmmmrnmwm 6. 2 Den senaste tidens utveckling av de långa räntorna I detta avsnitt analyseras den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna genom att se på de utvecklingsvägar som de månatliga nominella långa räntesatserna (till skillnad från medelvärdet för tolv månader i det föregående avsnittet) följt i medlemsstaterna och på gemenskapsnivå. Den kraftiga rörelsen uppåt av de långa räntorna i Europeiska unionen under 1994 följdes av en stadig sjunkande trend under 1995. Denna trend har efter ett kort avbrott i början av året fortsatt under 1996 (diagram 6. 3). De fallande långfristiga räntesatserna under 1995 uppfattades allmänt som ett internationellt fenomen som härrörde från en minskning av tillväxten i USA, deflationstrycket i Japan och ett intryck av minskat inflationstryck i Europa. Förändrade marknadsförväntningar om sannolikheten av officiella räntenedskärningar i Tyskland och USA framhölls på många håll som orsaken till den markanta stegringen av de långa räntorna i början av 1996. Förväntningar om att de penningpolitiska lättnaderna i Tyskland hade nått en vändpunkt framkom mot slutet av januari. Till detta kom i februari förväntningar om en skärpning av penningpolitiken i USA, vars effekter fördes över från den amerikanska till de europeiska obligationsmarknaderna. Denna internationella trend drevs delvis fram av fruktan på marknaderna för en global överskottslikviditet som följd av den varaktiga minskningen av räntesatserna i de stora ekonomierna under hela 1995. 55 Diagram 6. 3 Genomsnittlig avkastning på statsobligationer i EG isas mû m? mi ¥ SKÇh' mï 1992 ÏÔ93 tS*4 ^ ÏSS5 1996- •*• Återupptagandet av den nedåtgående trenden i de genomsnittliga nominella långfristiga räntesatserna i EU sedan april 1996 kan förklaras av ett antal faktorer. Bland dem finns följande: löskoppling av trenderna i USA från vissa europeiska obligationsmarknader under andra kvartalet 1996 och under det tredje kvartalet ännu en förändring av marknademas förväntningar om penningpolitiken i USA och i Japan, dep här gången bort från förväntningen om en närliggande skärpning, vilket resulterade i sjunkande långa räntesatser på internationell nivå. I september 1996 uppgick den genomsnittliga avkastningen på obligationer i EU till 7,2 %, 1 procentenhet lägre än i september 1995 och lägre än nivån på 7,3 % som noterades i januari 1996. Ett antal kännetecken på utvecklingen av de långfristiga räntesatserna i medlemsstaterna kan framhållas. För det första, fastan de långfristiga räntesatserna föll i alla EU-länder under perioden september 1995 till september 1996, varierade fallets storlek mellan länderna (tabell 6. 3). I allmänhet var det länderna med de högsta långräntorna som upplevde det största fallet: Italien, Portugal, Spanien och Sverige noterade minskningar på 1,8-2,9 procentenheter. 56 Tabell 6. 3 I Grekland var nedgången mindre och de långa räntorna kvarstod på hög Den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna Månatliga genomsnitt av dagsnoteringar 3 nivå. Av de länder som redan hade låga räntenivåer noterade Finland, som även drog fördel av förväntningar om lägre inflation, en väsentlig minskning (1,1 procentenheter). Eftersom de största räntefallen under ett år fram till september de medlemsstater som hade de högsta räntesatserna nominella minskade i tyska förhållande ränteskillnaderna till motsvarande långfristiga skedde 1996 i 4 september 1995 7. 0 7. 8 6. 6 15. 8 10. 8 7. 4 8. 0 11. 5 7. 4 6. 6 6. 9 11. 2 8. 0 9. 6 8. 1 september 1996 6. 5 7. 2 6. 2 Förändring (procentenheter) -0. 5 -0. 6 -0. 4 14. 8 (feb) 8. 4 6. 2 7. 2 9. 2 6. 8 -1. 0 -2. 4 -1. 2 -0. 8 -2. 3 -0. 6 -0. 5 -0. 6 -2. 9 -1. 1 -1. 8 -0. 1 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR (1) 6. 1 6. 3 8. 3 6. 9 7. 8 8. 0 obligationsräntor under året, med de största minskningarna i Spanien, Italien, Portugal och Sverige. För det andra, fastän alla EU-länder var delaktiga i den gemensamma trenden i utvecklingen av de nominella långfristiga räntesatserna mellan augusti 1995 och september 1996, har det sedan dess förekommit en del olikheter mellan medlemsstaterna. Efter den kortvariga uppgången under det första kvartalet noterade alla länder utom Förenade kungariket minskningar på nytt under april månad. I Belgien, Danmark, Tyskland, Luxemburg och Österrike steg de långfristiga räntesatserna under perioden maj-juni innan de på nytt föll under juli-augusti. Å andra sidan bestod den nedåtgående trenden i de högavkastande länderna, dvs. Spanien, Italien och Portugal. (1) vägt genomsnitt med BNP-vikter för 1995. Källa: EMI -1. 0 7. 2 8. 2 6. 3 Förklaringsfaktorer och bedömning Framsteg gjordes under det senaste året beträffande räntekonvergensen, då Sverige uppfyllde detta konvergenskriterium från augusti 1996 och de fyra återstående länderna (Grekland, Spanien, Italien och Portugal) närmade sig referensvärdet. Spanien, Italien och Portugal kunde också notera en avsevärd minskning av konvergensgapet för sina räntesatser. Om de nuvarande räntesatserna skulle bli bestående, skulle de genomsnittliga långa räntesatserna för Spanien och Portugal mycket snart hamna under referensvärdet. Denna gynnsamma utveckling kan Det bör observeras att uppgifterna för Grekland inte är jämförbara med uppgifterna för de övriga medlemsstaterna. I avsaknad av en långfristig kapitalmarknad används en obligation med en ursprunglig löptid på fem år. Dessutom försvårar förekomsten av en eftersläpning i mottagandet av uppgifterna aktuella jämförelser. För alla länder utom Förenade kungariket. 57 tillskrivas ett antal underliggande faktorer. En viktig sådan är de sjunkande inflationstakterna i dessa länder, vilket i sin tur bidragit till att minska inflationsförväntningarna. Detta gäller i synnerhet Spanien, Portugal och Sverige, som noterade avsevärda minskningar av den genomsnittliga inflationstakten från december 1995 till september 1996. I jämförelse med föregående år tycks den snabba minskningen av inflationen i Portugal ha påverkat de långfristiga räntesatserna. Greklands mindre iögonenfallande framsteg vad beträffar inflationen kan med tanke på det höga utgångsläget bidra till att förklara de långsammare framstegen för att minska räntegapet i detta land. En annan viktig förklaringsfaktor är de ansträngningar som gjordes i dessa länder för att minska underskotten i de offendiga sektorerna. Framstegen i konsolideringen av de offentliga finanserna bidrog till en mer balanserad politik och sålunda till att minska kreditriskpremierna. Den gradvisa dämpningen av oron på valutamarknaderna under 1996 skapade förutsättningar för stabilisering av obligationsmarknaderna. 58 UNDERLAG OCH REFERENSVÄRDEN FÖR KRITERIET OM KONVERGENS I RÄNTESATSERNA Statistiskt underlag Enligt artikel 4 i protokollet om konvergenskriterierna gäller följande: "Räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara värdepapper, med beaktande av skillnaderna i nationella definitioner. " Enligt artikel 5 i samma protokoll skall kommissionen tillhandahålla det statistiska underlag som skall användas för tillämpningen av kriteriet om konvergens i räntesatserna. I samförstånd med Europeiska monetära institutet, som relativt sett är i en bättre position för att analysera finansiell statistik och som gett kommissionen råd i denna fråga, har räntesatser med följande kännetecken bedömts vara de lämpligaste för att granska räntekriteriet: - Löptid: återstående löptid ca. 10 år (9 till 10,5 år). - Utgivare: centralregeringen (i Tyskland inklusive Treuhandanstalt). - Urval av obligationer: likviditet är det viktigaste urvalskriteriet, valet mellan en enda referensobligation eller medelvärdet av ett urval bör baseras på detta kriterium, de flesta (elva) medlemsstater väljer en referensobligation (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige, Förenade kungariket), medan tre medlemsstater väljer ett medelvärde (Tyskland, Spanien, Portugal). - Aggregering: ett enkelt medelvärde bör användas om det finns fler än en obligation i urvalet. - Brutto före skatt. - Beräkning av avkastningen: ISMA-formeln för avkastning under löptiden. - Kupong: fast. I frånvaro av en långfristig kapitalmarknad valdes i Grekland en obligation med en ursprunglig löptid på fem år. Dess kupong är indexbunden till tolv månaders statsskuldväxlar och justeras årligen. I motsats till andra medlemsstater i vilka dagliga noteringar finns tillgängliga används uppgiften för månadsslutet. Den nuvarande värderingen av kriteriet för de långfristiga räntesatserna är grundad på harmoniserade långfristiga räntesatser som innefattar de ovan angivna kännetecknen. Referensvärde Enligt artikel 4 i protokollet om konvergenskriterierna innebär kriteriet om konvergens i räntesatserna "att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet. " Det ovägda aritmetiska medelvärdet för räntesatserna i de tre medlemsstater som uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet används för beräkningen av referensvärdet för denna granskning av räntekriteriet. 7. TILLÄGGSINFORMATION 59 I detta kapitel granskas utvecklingen på flera andra områden som kommissionen (och EMI) skall beakta i sina rapporter enligt artikel 109J. 1. I de följande avsnitten granskas ecuns utveckling, resultaten av integreringen av marknaderna, bytesbalansernas läge och utveckling samt utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna och andra prisindex. 7. 1 Ecuns utveckling Ecumarknaderna präglades av svåra förhållanden under 1995 och en stor del av 1996. Aktiviteten på nyemissionsmarknaderna sjönk till en historiskt låg nivå, fastän omsättningen på marknaderna för utestående obligationer visade sig vara motståndskraftigare. En viss grad av stabilitet gavs av statliga utgivare genom fortsättning på normala skuldsaneringsprogram i ecu, men eftersom de privata utställarna till stor del ignorerade ecun minskades likviditeten på marknaden avsevärt. I början av andra halvåret 1996 började intresset för ecun återvända, då förtroendet för EMU-processen växte och de osäkerhetsmoment som urskilts, som t. ex. tidpunkten för införandet av den monetära unionen, ersättningen av ecun med euro till kursen 1:1 och fortsättning på ecu-kontrakt, började skingras. De positiva attityderna till euron på marknaderna har stärkts i och med att bestämmelserna för dess rättsliga ram har lämnats ut, och marknadsanalytiker förutspår nu att tillväxten återkommer på ecumarknaderna under tiden fram till den 1 januari 1999 och inledningen av den monetära unionen. Ett sätt som ecuns problem yttrade sig på var framväxten av en bestående kursdifferens från mitten av 1994 på över 50 baspunkter mellan ecuns marknadsbestämda växelkurs och dess teoretiska värde. Historiskt sett har ±20 baspunkter ansetts vara den normala skillnaden mellan högsta och lägsta notering i handeln. Vid de tillfällen då kursdifferensen överskridit sitt normala intervall, särskilt under ERM-kriserna 1992 och 1993, har den dessutom gjort det endast för en kort tid innan de sk. "korggaranternas" arbitragehandel snabbt återfört differensen till normalare nivåer. Mot slutet av 1994 hade kursdifferensen - om än fortfarande instabil - minskat och uppgick till om kring 20 punkter. Men då spänningarna inom ERM återuppträdde i början av 1995 växte differensen snabbt och nådde en rekordnivå på 152 punkter i slutet av mars 1995. Även om den i fortsättningen föll till under 100 punkter innebar det bara ett tillfälligt andrum. Kursdifferensen steg till över 300 punkter i slutet av 1995. Under första halvåret 1996 började förtroendet återvända till ecumarknaderna och kursdifferensen tenderade att fluktuera mellan 150 och 250 punkter, med ett långsamt fall som påbörjades i maj. Under den andra hälften av 1996 stabiliserades kursdifferensen vid ca. 100 punkter under juli och augusti, och föll sedan till under 60 punkter i slutet av september. Efterhand har differensen minskat ytterligare till mellan 30 och 20 punkter. Det är svårt att med exakthet avgöra vilka de underliggande orsakerna, och deras relativa betydelse, till kursdifferensens beteende är, men ett antal faktorer har bevisligen varit av betydelse. För det första har växelkursspänningar inom ERM haft en negativ effekt på ecun. För det andra har den uppfattade risken att stå med öppna positioner i ecu ökat, vilket återspeglats i de korggaranterande bankemas svängning från en långsiktig strategi, i vilken de 60 var beredda att hålla öppna positioner i ecu under avsevärda tidsperioder, till en kortsiktig strategi, i vilken vinsterna tas hem så snart som möjligt även om det funnes en större vinstpotential i att hålla de öppna positionerna under en längre tid. Ökningen av den uppfattade risken härrör också till en del från en växande medvetenhet om att det sedan 1987 inte funnits någon institutionaliserad länk mellan marknadsecu och ecukorgen förutom omvandlingen av ecu till euro till kursen 1:1 vid inledningen av den tredje etappen den. För många marknadsaktörer var osäkerheten om tidtabellen för EMU och 1 januari 1999 rättsliga frågor så stor att de fann föga tröst i fördragets bestämmelse om omräkningen 1:1. Således överfördes ovissheten om EMU till oro över ecuns framtida värde. Men efter Europeiska rådet i Madrid i december 1995 har marknadens förtroende växt då det stora politiska engagemanget för den monetära unionen vid upprepade tillfällen bevisats och ovissheten om rättsliga frågor, såsom kontinuiteten för kontrakt och l:l-omräkningen av ecu till euro, till stor del avskaffats genom de förordningar som föreslagits av kommissionen. Ecuns växelkursvärde kan också ha skadats av den höga nivån av nettoinlösningar av obligationer emitterade i ecu under 1995 och 1996. Med en minskning av beståndet av utestående obligationer emitterade i ecu har intäkterna från återbetalningar som finansierats genom en neddragning av existerande ecudepositioner tenderat att växlas till andra valutor för återinvestering. Detta har medfört ett tryck nedåt på ecuns växelkurs, men i takt med att förtroendet för EMU växt har även förtroendet för ecumarknaderna sakta återvänt och kursdifferensen minskat. Under 1995 var mängden obligationsemissioner emitterade i ecu betydligt lägre än mängden förfallna obligationer vilket fick till resultat att mängden av utestående skuldförbindelser i ecu minskade med 6 % till 127 miljarder ecu (exklusive grekiska obligationer kopplade till ecun). Detta kan jämföras med den historiska toppnoteringen på 140 miljarder i utestående skuldförbindelser år 1993. Under de första nio månaderna av 1996 förblev de institutionella investerarnas efterfrågan på ecu dämpad och de privata utgivarna var få och försiktiga. Emissionsaktiviteten var därför låg med perioder av inga emissioner. Den totala mängden som emitterades under de första nio månaderna av 1996 uppgick till 10,9 miljarder ecu, att jämföra med 13,5 miljarder ecu under samma period 1995. Med förfallna obligationer på 18,9 miljarder ecu minskade sålunda den utestående skuldmängden i ecu till 119 miljarder i slutet av september 1996. På marknaden för utestående obligationer steg den genomsnittliga omsättningen av ecuobligationer i värde med 8 % under 1995, den högsta nivån sedan 1992. Under de första nio månaderna av 1996 fortsatte ökningen med 4 %. I procent av den totala marknaden för utestående obligationer minskade ecuns andel från 5,6 % år 1993 till 5,2 % år 1994 och 1995, men steg något, till 5,3 %, under 1996 (till slutet av september). Fram till 1987 var den institutionaliserade länken även tillgodosedd av att bankföreningen för ecun ("ECU Banking Association") vid clearing godtog ecukorgen för avveckling av positioner i ecu. 61 Till skillnad från den stadiga minskningen av marknaderna för ecuobligationer har andra ecumarknader klarat sig bättre, men har trots det noterat minskad aktivitet. Det ungefärliga värde på kommersiella och finansiella aktiviteter som ges av den genomsnittliga dagsomsättningen i EBA. s clearingsystem för ecu har registrerat en liten minskning av aktiviteten, från 50,0 miljarder ecu under 1994 till 46,8 miljarder under 1995, en minskning på årsbasis på 6,5 %. Den genomsnittliga dagsomsättningen under de första nio månaderna av 1996 på 45,8 miljarder ecu är ungefär 2,1 % lägre än för 1995. Studier av ecuflöden i samband med kommersiella transaktioner (dvs. köp av varor och tjänster) till skillnad från rent finansiella transaktioner tyder på att de kommersiella betalningarna står för en liten del av de totala betalningarna (resultaten för 1996: 7,1 % av volymen, 0,7 % av värdet), men de kommersiella betalningarna i ecu kan ändå uppskattas till att ligga i intervallet 50 till 75 miljarder ecu. 7. 2 Resultat av integreringen av marknaderna Med i genomsnitt omkring 93 % av lagstiftningen om den inre marknaden inlemmad i den nationella lagstiftningen i alla medlemsstater håller den inre marknaden på att bli verklighet. Den är ännu inte komplett, men vad som hittills uppnåtts bör inte underskattas. Det har redan gjort Europeiska unionen till den ekonomiskt mest integrerade gruppen av nationalstater i världen. Beläggen för denna allt djupare integration blir fler och fler. 7. 2. 1 Marknadsintegration genom handel Den inre marknaden förväntades leda till en expansion av handeln mellan EU:s medlemsstater genom att avlägsna handelshinder mellan länderna. Mellan 1985 och 1995 ökade också andelen av den totala importen av industrivaror som är import inom EU i genomsnitt med 6,7 procentenheter från 61,2 % år 1985 till 67,9 5 år 1995. Dessutom ökade denna andel ännu mycket mer i femton tillverkningsindustrisektorer som på förhand utpekats som särskilt mottagliga för den inre marknaden än i samtliga andra industrisektorer. Tjänsteexporten inom EU ökade som andel av den totala tjänsteexporten under samma period 1985-1995 med i genomsnitt 3,1 procentenheter från 46,9 % år 1985 till 50,0 % år 1995. Den inre marknadens direkta och konkurrensbefrämjande effekter på handeln förklarar nästan helt och hållet dessa förändringar av marknadsandelen för importen inom EU. Den ökande ekonomiska integrationen kan leda till en högre grad av specialisering mellan länderna på grundval av deras respektive komparativa fördelar (handel mellan branscher) eller så kan den gynna den branschinterna handeln, dvs. samtidig import och export av liknande produktgrupper mellan medlemsstaterna. Handel mellan branscherna och mellan olika länder medför effektivitetsvinster då varje land specialiserar sig på de verksamheter där det är relativt sett mer effektivt, och konsumenterna som följd av detta tjänar genom lägre priser. Men detta skulle kräva en längre gående specialisering mellan de mindre utvecklade medlemsstaterna och de mer avancerade, i vilken varje land skulle få uppleva en neddragning av vissa sektorer och en expansion av andra, vilket kan innebära betydande anpassningskostnader. 62 Den branschinterna handeln gynnar i stället konsumenterna genom att leda till ett mycket större produktutbud, medan producenterna ställs inför lägre anpassningskostnader. I detta fall skulle anpassningarna äga rum mellan företag inom samma branscher snarare än mellan hela branscher. I början av 1980-talet kunde största delen av handeln inom gemenskapen klassificeras som 2 handel mellan branscher (omkring 45 %). Men förberedelsefasen för den inre marknaden åtföljdes av en minskning av andelen handel mellan branscherna i Europa och en ökning av den branschinterna handeln - som i sig kunde ytterligare differentieras som antingen branschintem handel med likartade produkter med avseende på pris och kvalitet eller branschintem handel med produkter som skiljs åt av pris och kvalitet (exempelvis då det ena landet exporterar dyra skjortor med märkesnamn och det andra billiga skjortor av låg kvalitet). Ökningen av den branschinterna handeln har i huvudsak varit av det senare slaget (från mindre än 35 % år 1985 3 till mer än 42 % år 1994), medan den branschinterna handeln i likartade produkter förblivit ganska stabil (runt 20 % av den totala handeln inom EU). Den inre marknaden har sålunda ökat det produktutbud som är tillgängligt för konsumenterna med avseende på pris och kvalitet, och uppmuntrat olika affärsstrategier: antingen betona design, forskning och utveckling samt reklam (högt pris-kvalitet) eller minimering av produktionskostnaderna (lågt pris). Under perioden 1985-1994 har alla EU-länder upplevt en minskning av handeln mellan branscher, som varit särskilt markant för Spanien, Förenade kungariket, Frankrike och Tyskland. Trots detta stod handeln mellan branscher 1994 fortfarande för mer än 58 % av den totala handeln med industrivaror för Grekland, Portugal, Irland och Danmark. Samtidigt och i kontrast representerade den branschinterna handeln med pris- och kvalitetsdifferentierade produkter mer än 42 % av den totala handeln för Förenade kungariket, Tyskland, Frankrike, Belgien, Luxemburg och Nederländerna, en andel som ökade mellan 1987 och 1994 för hela denna grupp av länder samt Spanien och Portugal. till detta En analys av den pris- och kvalitetsdifferentierade branschinterna handeln visar på en slående skillnad mellan länderna i syd och i nord. En noggrann undersökning av de bidrag till handelsbalansen som ges av produktsortiment av respektive låg-, medium och högpriskvalitet riktar uppmärksamheten på olika grupperingar av länder. Tyskland har en komparativ fördel i produktsortiment med högt pris och kvalitet, Frankrike i medium till högt pris och kvalitet, Förenade kungariket, Nederländerna, Belgien, Luxemburg och Danmark endast i mediumpris och -kvalitet, Spanien i medium till lågt pris och kvalitet och Grekland och Portugal endast i lågt pris och kvalitet. Dessa specialiseringar har inte påverkats av monetära fluktuationer. Under perioden 1985-1994 minskade andelen produkter av mediumpris och -kvalitet i den totala handeln inom EU (med omkring 10 procentenheter) till förmån för kvalitetsprodukter med högt pris (plus 7 procentenheter) och produkter med lågt pris och kvalitet. Detta gäller i synnerhet för de mest utvecklade ekonomierna i Europa, men till och med i de sydliga Handel mellan branscher mellan två länder föreligger när ett lands handel (import eller export) med ett annat land för en viss sektor utgör mindre än 10 % av det andra landets handel (import eller export) med det förstnämnda i samma sektor. Branschintern handel i likartade produkter föreligger när exporterade och importerade enhetsvärden skiljer sig mindre än 15 % och branschintern handel med differentierade produkter föreligger när enhetsvärdena skiljer sig med mer än 15 %. 63 medlemsstaterna har specialiseringen förändrats och andelen produkter med lågt pris och kvalitet har i allmänhet minskat, medan andelen produkter med högt pris och kvalitet har ökat. Den växande branschinterna handeln med prisdifferentiering innebär att medlemsstaterna är alltmer specialiserade inom branscherna på produkter med skiljaktiga prisnivåer. För de mest avancerade länderna inbegriper en sådan utveckling växande osynliga investeringar i FoU, utbildning, innovationer för att konkurrera i traditionella mogna branscher, och för mindre avancerade länder möjligheten att ta steget in i högteknologiska sektorer med högt förädlingsvärde för att konkurrera med priset. 7. 2. 2 Marknadsintegration genom utländska direktinvesteringar Handeln är inte den enda mekanism som kan göra marknaderna mer integrerade. Utländska direktinvesteringar är ett alternativt sätt att försörja utländska marknader. Multinationella företag är den huvudsakliga källan till flöden av utländska direktinvesteringar, och multinationella utländska dotterföretags försäljning uppgår nu enligt en del uppskattningar till det dubbla värdet av den totala exporten i världen. De utländska direktinvesteringarnas effekt på den inre marknaden tycks faktiskt ha varit än mer positiva än deras effekter på handeln. Europeiska unionen mottog 44,4 % av de utländska direktinvesteringarna från alla länder i världen i början av 1990-talet, jämfört med 28,2 % under perioden 1982-1987. Vidare ökade de utländska direktinvesteringarna inom EU (dvs. flöden av utländska direktinvesteringar mellan medlemsstaterna) fyra gånger snabbare än handeln inom EU under perioden 1984-1992. Allt som allt femdubblades inflödena av utländska direktinvesteringar till EU från alla källor mellan 1984-1985 och 1992-1993 (inflödena inom EU sjudubblades). Effekterna på den inhemska ekonomin av utländska direktinvesteringar (flöden i förhållande till BNP) varierar mycket mellan medlemsstaterna. I början av 1990-talet uppgick de årliga flödena av utländska direktinvesteringar till Irland till mer än 9 % av BNP. I Belgien och Luxemburg var andelen 4,7 % per år. Nederländerna (2,7 %) kom på följande plats, sedan Portugal (2,6 %), Förenade kungariket (1,8 %) och Spanien (nästan 1,8 %). I Tyskland (mindre än 0,4 %), Italien (0,4 %) och Grekland (0,6 %) var dessa siffror däremot mycket låga. Under perioden 1986-1993 har två medlemsstater (Belgien och Irland) erövrat mycket mark i fråga om attraktivitet för utländska direktinvesteringar. I allmänhet hör Irland, Portugal, Spanien och Beneluxländerna till de länder som dragit mest fördel av den inre marknaden vad gäller utländska direktinvesteringar. 7. 2. 3 Marknadsintegration och konkurrensförhållanden inom EU De storleksrelaterade kostnadsminskningar som uppnåtts under perioden 1985-1993 har till största delen varit resultatet av utnyttjande av skalfördelar i samband med fasta investeringar i nya marknadsföring, produktionsprocesser. Endast ett fåtal effektivitetsförbättringar har tillkommit som resultat av utnyttjande av rent tekniska effektivitetsvinster med koppling till företagens storlek. varumärkesutveckling, FoU-utgifter utveckling och av 64 Icke desto mindre kan sektorer som distribution och godstransporter på väg uppvisa anmärkningsvärda produktivitetsvinster. Produktivitets- och effektivitetsvinsterna i mer reglerade sektorer (telekommunikationer, banker, flyg) har varit mindre framträdande och det råder allmänt sett stor osäkerhet om i vilken utsträckning de observerade förändringarna kan knytas till den inre marknaden. Stora vinster har noterats endast i fråga om avreglerade telekommunikationstjänster. Uppgifter om pris- och kostnadsmarginaler samt uppfattningar inom affärslivet tycks tyda på att de effektivitetsvinster som är kopplade till storleken har kommit konsumenter och slutanvändare till del tack vare den ökade konkurrensen i samband med den inre marknaden. Under perioden 1980-1992 registrerade den europeiska tillverkningsindustrin en trendmässig återhämtning av pris-kostnadsmarginalerna, i en årstakt på omkring 2 %, justerat för utvecklingen av konjunkturcykeln och de olikartade industristrukturerna i EU:s medlemsländer. Inom denna övergripande trend bekräftar dock den statistiska analysen att genomförandet av den inre marknaden utövade ett tryck på pris-kostnadsmarginalerna och på det sättet säkerställde att kostnadsminskningarna kommit konsumenterna och användare längre fram i produktionskedjan till del. Det uppskattas att den inre marknaden lett till en årlig minskning på 1 % av marginalerna sedan 1986-1987. Det vill säga, utan den inre marknaden skulle marginalerna växt snabbare under perioden. Också konkurrensförhållandena inom tjänstesektorn har förändrats väsentligt av den inre marknaden. En märkbar ökning av konkurrensen kan noteras i sådana sektorer som telekommunikationstjänster och banktjänster till allmänheten, men även vad gäller flygtrafiken, där den inre marknaden än så länge endast delvis har genomförts. På det hela taget tycks dock ökningen av konkurrensen vara mindre uttalad än i tillverkningssektorerna, vilket återspeglar det faktum att många regleringar beträffande tjänster fortfarande är i kraft och att den inre marknaden inte har genomförts fullständigt på flera områden. Den ökade konkurrensen har resulterat i betydande och till stor del allmänna prissänkningar i sådana sektorer som t. ex. i delar av flygtrafiks- och telekommunikationer, och en mer selektiv prissänkning banksektorerna. Inom vägtransportsektorn har marginalerna inom den gränsöverskridande trafiken minskat kraftigt under perioden 1986-1994. Resultatet har blivit en minskning av de reala transportpriserna, som tillsammans med effektivitetsvinster inom distributionssektorerna lett till betydande förändringar i inköpsmönstren hos tillverkare och återförsäljare. Ett större utbud av inköpsalternativ har bidragit till att minska kostnaderna för insatsvaror. Förändringarna av strukturerna och av graden av konkurrens på de europeiska marknaderna som framkallats av genomförandet av den inre marknaden har också medfört en ökad priskonvergens inom EU för många varor. Mellan 1990 och 1993 minskade variationen mellan medlemsstaterna vad gäller priserna (inklusive skatter) på konsumentvaror från 22,8 % till 19,6 % och från 31,8 % till 26,8 % för tjänster. Prisvariationen på energi ökade dock från 28% till 31,7%. 7. 3 Läget för och utvecklingen av bytesbalanserna 65 Tabell 7. 1 Bytesbalans (nationalräkenskapsdefinition, % av BNP) 1994 1995 1993 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR 3. 8 2. 9 -1. 1 -1. 7 -1. 0 1. 0 5. 3 1. 0 15. 2 4. 9 -0. 4 -2. 1 -1. 3 -1. 4 -2. 5 0. 0 4. 0 1. 6 -1. 4 -1. 0 -1. 2 1. 0 3. 4 1. 5 15. 9 5. 2 -1. 0 -1. 8 1. 3 -0. 7 -2. 1 0. 0 4. 5 0. 6 -1. 2 -2. 7 0. 9 1. 6 4. 3 2. 4 17. 9 5. 2 -2. 3 -0. 2 4. 5 0. 6 -1. 8 0. 2 (1) Prognos hösten 1996. Källa: Kommissionen. 1996 (1) 4. 1 1. 0 -0. 9 -3. 0 0. 9 1. 7 3. 7 3. 6 16. 3 4. 9 -1. 9 -1. 0 4. 0 1. 2 -1. 8 1. 0 den produktionen. Med inhemska absorptionen Efter underskott både 1991 och 1992 har bytesbalansen för hela unionen antingen varit i balans, år 1993 och 1994, eller visat ett litet överskott, år 1995. För 1996 väntas ett större överskott. Bytesbalanserna har under de senaste åren börjat användas, förutom som indikatorer på storleken på det nationella sparandet, som mätare av i förhållande till den den inhemska fullständiga avregleringen av kapitalrörelser och avskaffandet av de återstående valutaregleringarna i vissa medlemsstater under de finansiella två senaste åren, har den integrationen fortsatt att gå framåt, och de finansiella marknaderna inom unionen är nu nära integrerade med de internationella finans- och kapitalmarknaderna. Som en följd av detta har den internationella allokeringen av överskott i inhemskt sparande eller överskott i inhemska utgifter underlättats. Flera medlemsstater har konsekvent noterat överskott i bytesbalansen sedan början av 1990-talet Irland, Luxemburg och Nederländerna), medan andra har omvandlat tidigare års underskott till överskott (Spanien, Italien, Finland och Sverige). I fem medlemsstater (Tyskland, Grekland, Österrike, Portugal och Förenade kungariket) har bytesbalansen varit negativ sedan början av decenniet (tabell 7. 1). (Belgien, Danmark, Frankrike, I största delen av medlemsstaterna har bytesbalansen förbättrats, trots återhämtningen i den ekonomiska tillväxten efter recessionen i början av 1990-talet. En viktig roll har härvid spelats av minskningen av de statsfinansiella obalanserna och den påföljande ökningen av det nationella sparandet. Läget för betalningsbalanserna i förhållande till BNP uppskattas inte genomgå några större förändringar under 1996 jämfört med föregående år. De senaste uppskattningarna från kommissionens enheter visar på minskningar av överskottet i Belgien, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland, samt ett ökat underskott i Grekland och Portugal. Överskottet kommer sannolikt att växa 1996 i Danmark, Frankrike, Italien och Sverige, medan underskottet förväntas minska i Tyskland och Österrike. Det spanska överskottet i bytesbalansen och underskottet i Förenade kungariket kommer förmodligen att ligga på samma nivå 1996 som föregående år. 7. 4 Granskning av utvecklingen av arbetskostnaderna per enhet och andra prisindex Utvecklingen av de olika prisindexen (IKPI, KPI, privata konsumtionsdeflatorn) innehåller viktig, fastän ofullständig, information om det inflationsklimat som råder i en ekonomi (se kapitel 3). För att säkerställa en allsidig och balanserad granskning av graden av prisstabilitet och hållbarheten i inflationsutfallet kräver fördraget (artikel 109J. 1) att "utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex" också skall beaktas. 7. 4. 1 Enhetsarbetskostnader 66 Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna är av särskild betydelse för inflationsprocessen. Den återspeglar tendenser i utvecklingen av arbetsproduktiviteten och den nominella ersättningen per capita till anställda. Den senare spelar inte endast en nyckelroll för bestämningen av insatskostnaderna och sålunda för konsumentpriserna, utan återspeglar även de privata aktöremas inflationsförväntningar. Den tjänar därför som en viktig indikator, bland andra, på i den antiinflationistiska politiska ståndpunkt som de penningpolitiska trovärdigheten myndigheterna intagit. På gemenskapsnivå har tillväxttakten för den nominella ersättningen per anställd stadigt minskat, från 4,2 % år 1993 till 3,4 % år 1996 och därmed nått en lägre nivå än någonsin tidigare under de senaste 35 åren. Denna nedtrappning var gemensam för de flesta länderna i gemenskapen, om än i varierande utsträckning (tabell 7. 2). De iögonenfallande undantagen kommer från Italien, Sverige och, i mindre grad, Danmark. Under samma period accelererade ökningen av den nominella ersättningen per anställd från 3,7 % till 6,2 % i Italien och från 4,4 % till 6,6 % i Sverige. Det innebär att löneökningarna nu ligger över inflationstakten, vilket kan leda till löne- och prispress när den ekonomiska aktiviteten skjuter fart. Tre huvudfaktorer tycks förklara de måttliga ökningar av de nominella lönerna som allmänt observerats. För det första tycks, såsom redan noterats, löneuppgörelserna i ökande grad inbegripa inflationsförväntningar som är förenliga med de prismål som de penningpolitiska myndigheterna tillkännagett. För det andra tycks löneförhandlingarna i ökande grad beakta utvecklingen av den reala ekonomin (produktionstillväxten, situationen på arbetsmarknaden, lönsamhetsöverväganden). För det tredje har man i flera medlemsstater vidtagit åtgärder för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden, bl. a. genom incitament för arbetslösa att aktivare söka jobb, reformer av utbildnings- och fortbildningssystemen, åtgärder för mer flexibla arbetstider och bestämmelser som reglerar anställningsvillkoren samt åtgärder för att förbättra arbetsförmedlingsbyråernas effektivitet. Denna arsenal av strukturåtgärder borde kunna bidra till att ett alltför stort tryck uppåt på lönerna undviks då den ekonomiska aktiviteten skjuter fart och därmed tillåta arbetslösheten att sjunka. Den andra faktor som påverkar arbetsenhetskostnaderna är arbetsproduktiviteten. Denna har under de senaste åren uppvisat det vanliga konjunkturcykelmönstret. Efter en minskning av tillväxttakten under recessionen 1993 ökade takten i tillväxten av arbetsproduktiviteten på nytt 1994, jämsides med den ekonomiska återhämtningen. Men den minskning av tillväxttakten som gjorde sig märkbar i gemenskapen från mitten av 1995 drog återigen ner den observerbara tillväxttakten i arbetsproduktiviteten, både under 1995 och 1996. Som en följd av detta var tillväxten av de nominella enhetsarbetskostnaderna mycket måttlig under 1994-1995. Under 1994 uppvisade åtta faktisk minskning av enhetsarbetskostnaderna, medan tillväxten av enhetsarbetskostnaderna under 1995 låg på eller under 2,5 % i alla medlemsstater, med undantag för Grekland. Således låg tillväxten av enhetsarbetskostnaderna under inflationstakten i alla gemenskapsländer utom Grekland under länder en 67 denna tvåårsperiod. Denna positiva utveckling är i huvudsak resultatet av måttliga löneökningar, men även den cykliska vändningen uppåt av tillväxten av arbetsproduktiviteten har bidragit. Den måttliga utvecklingstrenden i fråga om enhetsarbetskostnaderna har fortsatt under 1996. Fastän en accelererad takt kan observeras är ökningen av enhetsarbetskostnaderna fortfarande förenlig med en gynnsam inflationsutveckling i gemenskapen och i de flesta medlemsstaterna. En ökad tillväxttakt för enhetsarbetskostnaderna förväntas i Spanien, Italien och Sverige, samt i mindre grad i Danmark, Portugal, Finland och Förenade kungariket. För de flesta av dessa länder förblir denna ökade takt måttlig och ökningen av arbetskostnaderna kommer att ligga under eller nära inflationstakten, med undantag för Italien. Dessutom kan ökningen komma att visa sig vara kortvarig eftersom den delvis återspeglar cykliska faktorer. Tabell 7. 2 Arbetskostnader (procentuell förändring, hela ekonomin) Nominell ersättning per anställd Tillväxt av arbetsproduktiviteten Nominella enhetsarbetskostnader 1993 1994 1995 3. 5 1. 6 4. 3 10. 1 6. 5 2. 8 6. 7 3. 7 5. 2 3. 3 4. 6 9. 1 1. 0 4. 4 4. 3 4T\ 4. 4 3. 6 3. 2 11. 9 3. 1 2. 2 2. 3 3. 0 3. 7 2. 4 3. 1 8. 2 3. 5 5. 4 3. 5 3. 3 2. 5 3. 6 3. 8 12. 7 3. 0 2. 3 1. 1 5. 2 3. 8 2. 0 3. 8 5. 3 4. 7 3. 1 2. 9 3. 5 1996 (D 1. 6 4. 1 2. 6 11. 1 3. 9 2. 2 4. 0 6. 2 3. 4 1. 0 2. 9 5. 8 4. 0 6. 6 3. 3 3. 4 1993 1994 1995 0. 0 2. 5 0. 6 -3. 2 2. 6 -0. 2 3. 0 1. 8 -1. 7 0. 9 0. 8 0. 7 5. 7 3. 2 3. 7 1. 4 2. 9 5. 0 3. 6 -0. 4 2. 7 2. 9 4. 1 3. 7 1. 0 3. 3 2. 9 0. 9 5. 6 3. 6 3. 8 3. 3 1. 5 1. 1 2. 2 1. 1 1. 1 1. 0 6. 1 3. 4 0. 9 0. 2 2. 1 2. 9 3. 1 1. 4 1. 8 1. 9 1996 (1) 1. 5 1. 5 2. 2 1. 2 0. 8 1. 3 4. 3 0. 5 1. 1 1. 0 1. 7 2. 0 1. 0 2. 3 1. 9 1. 5 1993 1994 1995 3. 5 -0. 8 3. 6 13. 7 3. 7 2. 9 3. 6 1. 9 7. 0 2. 5 3. 7 8. 3 -4. 4 1. 2 0. 5 2. 7 1. 4 -1. 4 -0. 4 12. 3 0. 4 -0. 7 -1. 7 -0. 7 2. 7 -0. 8 0. 2 7. 2 -2. 0 1. 7 -0. 3 1. 0 2. 5 1. 5 11. 5 1. 9 1. 4 -4. 6 1. 7 2. 8 1. 8 1. 6 2. 3 1. 5 1. 7 1. 2 0. 0 1. 5 1996 (1) 0. 1 2. 6 0. 4 9. 8 3. 1 0. 9 -0. 2 5. 7 2. 2 0. 0 1. 2 3. 8 2. 9 4. 1 1. 4 1. 9 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR (1) Progi Källa: K los hösten 1996. ommissionen. 7. 4. 2 Importpriser Med tanke på den ökade internationella öppenhet som präglar gemenskapens ekonomi spelar utvecklingen av importpriserna en viktig roll för den inhemska prisbildningen. Importpriserna i inhemsk valuta är en syntes av utvecklingen av flera olika faktorer: växelkursen, internationella leverantörers sammansättning importens priser, prissättningsbeteende. geografiska utländska och 68 till att hålla tillväxten av Många faktorer bidrog importpriserna på en måttlig nivå mellan 1990 och 1992: låga oljepriser, en svag amerikansk dollar, framsteg i avregleringen tillsammans med handeln förverkligandet av den inre marknaden. Som följd av detta var importprisernas bidrag till inflationen i den slutliga efterfrågan negativ i de flesta medlemsstaterna (och i varierande utsträckning) under denna period. av Under perioden 1993-1995 försvagades en del av dessa faktorer, eller vändes i sin motsats. Oljepriserna steg i en relativt snabb takt under första halvåret 1994 och på nytt i början av 1995, medan dollarn stärktes något under 1993 och 1994. Dessutom avklingade så småningom den prisdämpande effekt som genomförandet av den inre marknaden haft. Tabell 7. 3 Importprisinflation (procentuell förändring av deflatorn för importerade varor och tjänster, i nationell valuta, på basis av nationalräkenskaper) 1993 1994 1995 1996 (D 1. 6 2. 1 0. 7 4. 0 0. 9 1. 8 0. 5 -0. 6 3. 1 2. 0 1. 2 1. 2 B DK D EL E F IRL I L NL A P -2. 6 -1. 1 -1. 5 9. 1 6. 6 -2. 5 4. 4 12. 1 5. 4 -2. 3 0. 8 8. 9 8. 7 14. 5 8. 4 0. 9 0. 4 0. 5 8. 3 6. 0 1. 7 2. 8 5. 0 0. 2 0. 6 0. 7 4. 5 0. 5 1. 3 0. 7 7. 1 4. 2 1. 3 4. 2 11. 7 0. 5 0. 2 0. 9 1. 5 0. 4 5. 1 7. 3 1. 1 3. 1 3. 8 2. 2 EUR 2. 3 -3. 1 2. 0 FIN S UK -0. 3 3. 3 1. 9 (1) Prognos hösten 1996. Källa: Kommissionens enheter. Den uppåtgående effekten av dessa faktorer på importpriserna varierade mycket från land till land, beroende på utvecklingen på valutasidan. I de länder vars valutor förblev starka (Belgien, Danmark, Tyskland, tämjdes Frankrike, Nederländerna och Österrike) ökningarna av importprisema (tabell 7. 3), och deras bidrag till inflationen i den slutliga efterfrågan var 1993 fortfarande negativa och endast marginellt positiva 1994-1995 (tabell 7. 4). I de länder å andra sidan som upplevde en kraftig depreciering mellan 1993 och 1995 (Spanien, Italien, Sverige och Förenade kungariket) ökade importprisema kraftigt under perioden. Följdverkningarna på den inhemska inflationen blev dock relativt begränsade, särskilt tack vare lämpliga ekonomisk-politiska motåtgärder, men även på grund av det klimat av svag tillväxt som rådde i dessa länder. De flesta råvarupriserna har återigen fallit sedan mitten av 1996 (diagram 7. 1). Å andra sidan har dollarn återhämtat sig något sedan mitten av 1995. De europeiska valutor som deprecierades kraftigt i början av 1995 stärktes också under loppet av 1995 och 1996. Följakdigen bör höjningarna av importprisema bli måttliga i hela gemenskapen under 1996. Deras bidrag till den samlade inflationen förväntas sålunda minska i de medlemsstater vars valutor nyligen apprecierats, och förbli måttliga i de övriga medlemsstaterna (omkring 0,5 %). Tabell 7. 4 Importprisernas bidrag till förändringar av deflatorn för slutlig efterfrågan (procentuell förändring) 1994 1995 1993 1996 (1) 0. 6 0. 5 0. 1 0. 9 0. 2 0. 3 0. 2 -0. 1 1. 4 0. 6 0. 3 0. 4 0. 5 -0. 8 0. 4 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK -1. 0 -0. 3 -0. 2 1. 9 1. 1 -0. 4 1. 5 2. 0 2. 6 -0. 7 0. 2 2. 4 1. 8 3. 0 1. 7 0. 4 0. 1 0. 1 1. 7 1. 0 0. 3 1. 0 0. 8 0. 1 0. 2 0. 2 1. 2 -0. 1 0. 8 0. 4 0. 2 0. 3 0. 1 1. 5 0. 8 0. 2 1. 5 2. 0 0. 2 0. 1 0. 2 0. 4 0. 1 1. 2 1. 6 (1) Prognos hösten 1996. Källa: Kommissionen. 69 Tabdl7. 5 Ändringar av nominella effektiva växelkurser i relation till 23 industriländer (årliga procentuella förändringar) 1993 1994 1995 1. 4 3. 1 4. 1 -7. 0 -11. 5 3. 0 -5. 3 -15. 8 3. 7 3. 3 -6. 3 -13. 0 -18. 5 -7. 9 2. 6 0. 8 2. 0 -4. 8 -5. 3 2. 0 0. 7 -2. 5 1. 5 1. 2 -3. 7 9. 0 -0. 3 1. 5 5. 4 5. 1 6. 8 -1. 5 1. 2 4. 7 0. 6 -8. 0 4. 8 4. 2 2. 3 11. 4 0. 4 -3. 4 1996 (1) -1. 4 -0. 4 -1. 6 -0. 8 1. 7 0. 8 1. 9 9. 7 -1. 4 -1. 3 -0. 2 -2. 5 10. 1 0. 6 B/L DK D EL E F IRL I NL A P FIN S UK 3. 4 7. 9 -10. 5 EUR (2) 4. 7 (1) Baserade på det geometriska medelvärdet av månadiga växelkurser till 23 oktober 1996. (2) I förhållande till 9 icke-medlemsländer: USA, Japan, Mexico, Canada, Schweiz, Norge, Australien, Nya Zeeland och Turkiet. Källa: Kommissionen. 7. 4. 3 Effekterna avförändringar av indirekta skatter på inflationen 70 Tabell 7. 6 Fastän huvuddelen av framstegen i budgetkonsolideringen under den andra etappen uppnåtts genom en minskning av de offentliga utgiftemas andel av BNP, har alla medlemsstater även använt sig av höjningar av de indirekta skatterna för detta mål, men i varierande utsträckning. I flera länder har höjningar av de indirekta skatterna väsentligt bidragit till att öka inflationen, vilket framgår av tabell 7. 6 i vilken visas uppskattningar av den direkta mekaniska effekten under antagande att förändringar av de indirekta skatterna i sin helhet vältras över på konsumentpriserna. Effekterna av ändringar av indirekta skatter på konsumentprisinflationen (procentenheter) 1995 1996 1994 De viktigaste bidragen från de indirekta skatterna till ökningen av inflationen har observerats i Belgien (1994), Frankrike (1995), Italien (1995), Finland (1995-1996) och Förenade kungariket (1994-1995). Vad som dock är viktigare än den direkta effekten - som definitionsmässigt är en engångseffekt - är risken att höjningar av de indirekta skatterna ökar inflationsförväntningarna och därmed sätter i gång en löne prisspiral. Detta tycks inte ha skett i något land. Efter ett ryck uppåt under det år då höjningarna av de indirekta skatterna genomfördes, återvände inflationen snabbt till sitt tidigare mönster. B DK D GR E F IRL I L NL A P FIN S UK 0. 7 0. 4 0. 4 0. 8 0. 3 0. 1 0. 3 0. 3 0. 1 0. 2 0. 2 0. 2 0. 7 0. 3 0. 7 0. 1 0. 4 0. 0 0. 6 1. 0 1. 1 0. 1 0. 8 0. 1 0. 1 0. 5 0. 5 1. 1 0. 4 0. 6 0. 2 0. 4 -0. 2 0. 8 0. 2 0. 1 0. 2 0. 0 0. 0 0. 4 0. 2 -0. 2 0. 7 0. 3 0. 4 Källa: Kommissionen. 71 72 8. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 8. 1 Allmän bedömning Denna rapport har utarbetats i enlighet med det förfarande och den tidsplan som föreskrivs i artikel 109j i fördraget. I samtliga medlemsstater har man gjort avsevärda framsteg för att uppnå en hög grad av varaktig konvergens sedan början av den andra etappen av EMU. Denna process ökade i kraft under 1996, då ansträngningarna för att uppnå konvergens (i synnerhet på budgetområdet) intensifierades i många medlemsstater. Andra nödvändiga förberedelser för den tredje etappen framskrider också på den nationella och på gemenskapsnivån. På den senare har man under det senaste året uppnått enighet om scenariet för införande av den gemensamma valutan, kommissionen har nyligen lagt fram förslag om eurons rättsliga status och om en stabilitetspakt för att säkerställa budgetdisciplin under den tredje etappen, ett samförstånd håller på att växa fram beträffande "ERM2" och en informationskampanj har satts igång. Granskningen i kapitel 2 i denna rapport av förenligheten mellan nationell lagstiftning och artiklarna 107 och 108 i fördraget och stadgan för ECBS formulerade först de krav som måste vara uppfyllda vid inledningen av den tredje etappen. Sedan identifierades olika slag av existerande bestämmelser, huvudsakligen i de nationella centralbankernas stadgar, som ännu inte överensstämmer med kraven. I praktiskt taget alla medlemsstater finns det fortsättningsvis bestämmelser som måste ändras. Flera medlemsstater förbereder eller har redan lagt fram förslag om ändringar av sin lagstiftning. I de följande fyra kapitien granskades varje enskild medlemsstats framsteg i förhållande till vart och ett av konvergenskriterierna. av de indexen, men ännu De stadiga framsteg som gjorts i Europeiska unionen som helhet och i de enskilda medlemsstaterna för att upprätthålla en hög grad av prisstabilitet har fortsatt under 1996. Bedömningen av priskonvergensen har gjorts med hjälp interimistiska konsumentprisindex (IKPI), som nyligen blev tillgängliga, och som är mer jämförbara än de inte fullständigt harmoniserade. Den genomsnittliga nationella inflationstakten har för varje medlemsstat beräknats som den procentuella förändringen av det genomsnittliga IKPI under de 12 senaste månaderna i förhållande till genomsnittet för de föregående 12 månaderna. Referensvärdet har för denna rapport beräknats som det enkla aritmetiska medelvärdet av de genomsnittliga inflationstakterna i de tre medlemsstater som haft de bästa resultaten plus 1,5 procentenheter. Beräknad på detta sätt och enligt de senaste tillgängliga uppgifterna (september 1996) var de tre länderna med bästa resultat Finland, Nederländerna och Tyskland, och referensvärdet var 2,7 % (tabell 8. 1). Tio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige) hade genomsnittliga inflationstakter som låg under detta referensvärde. En ruta i kapitel 3 visar att antalet medlemsstater som klarar kriteriet för prisstabilitet för närvarande inte påverkas av den metod som väljs för att beräkna referensvärdet. Fem medlemsstater hade ännu låg över referensvärdet (Grekland, Spanien, Italien, Portugal och Förenade kungariket), men differenserna har tenderat att minska under de senaste åren och på nytt 1996. Portugal och Förenade kungariket ligger mindre än en halv procentenhet över referensvärdet. i september genomsnittliga inflationstakter som 73 Endast tre medlemsstater är för närvarande inte föremål för ett beslut av rådet om förekomsten av ett alltför stort underskott, och klarar således kriteriet om den offentliga sektoms finanser. De senaste besluten enligt förfarandet vid ett alltför stort underskott (artikel 104c) fattades i juni 1996. Kapitel 4 granskade även utvecklingen av de offentliga finanserna i medlemsstaterna under den andra etappen och presenterade uppskattningar av de sannolika utfallen för 1996. De flesta medlemsstater har gjort betydande framsteg sedan 1993 för att minska underskottet i den offentliga sektorn. Under 1996 förväntas fyra länder (Danmark, Irland, Luxemburg och Nederländerna) uppnå ett saldo i de offentliga finanserna som är bättre än referensvärdet på 3 % av BNP. Belgien och Finland kommer sannolikt att ha underskott på mindre än 3,5 % av Tabell 8. 1 Medlemsstaternas utveckling med avseende på konvergensen under 1996 Inflation Offentliga sektorns budgetsaldo Växelkurser Långfristiga räntesatser Interimistiskt konsument prisindex Förekomst av ett alltför stort underskott Under skott (% av BNP) (2) Skuldsättning (%avBNP) (2) Föränd ring Rådets beslut av den, 26. 9. 1994, 10. 7. 1995 och 27. 6. 1996 okt. 1995 sep. 1996 Referens värde B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK 2. 6 (3) 1. 6 2. 2 1. 3 8. 4 3. 8 2. 1 2. 1(5) 4. 7 1. 3 1. 2 1. 7 3. 0 0. 9 1. 6 3. 0 EUR 2. 7 ja nej ja ja ja ja nej ja nej ja ja ja ja ja ja 1996 1996 94/93 95/94 96/95 3. 0 3. 3 1. 4 4. 0 7. 9 4. 4 4. 0 1. 6 6. 6 -0. 9 2. 6 4. 3 4. 0 3. 3 3. 9 4. 6 4. 4 60 130. 6 70. 2 60. 8 110. 6 67. 8 56. 4 74. 7 123. 4 7. 8 78. 7 71. 7 71. 1 61. 3 78. 1 56. 3 73. 5 -2. 0 -4. 1 2. 2 -1. 4 2. 6 2. 8 -6. 6 6. 2 -0. 5 -3. 4 2. 3 1. 4 2. 2 3. 3 1. 9 2. 0 -1. 3 -4. 1 7. 7 1. 4 2. 6 4. 4 -6. 3 -0. 6 0. 3 2. 3 3. 9 2. 1 -0. 3 -0. 6 3. 7 3. 2 -3. 1 -1. 7 2. 7 -1. 2 2. 1 3. 6 -6. 9 -1. 5 1. 8 -1. 0 2. 7 -0. 6 2. 1 -0. 6 2. 2 2. 2 Deltagande i ERM oktober 1996 ja ja ja nej ja ja ja nej ja ja ja ja ja. nej nej okt. 1995 sep. 1996 8. 7 (4) • 6. 7 7. 4 6. 3 15. 1 9. 5 6. 6 7. 5 10. 3 7. 0 6. 3 6. 5 9. 4 7. 4 8. 5 8. 0 7. 6 (1) Procer de före (2) Uppsk (3) Défini om pri (4) Défini tre me (5) Mätt p Källa: Ko ituell förändring av den genomsnittliga nivån på index under de senaste 12 månaderna i förhållande till îgaende 12 månaderna. attningar från kommissionens enheter Prognos hösten 1996. tion i denna rapport: aritmetiskt medelvärde för de tre länder som har uppnått de bästa resultaten i fråga sstabilitet plus 1,5 procentenheter. tion i denna rapport: aritmetiskt medelvärde av genomsnittet under 12 månader av räntesatserna hos de dlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. å basis av kvartalsdata. mmissionen. 74 BNP. I slutet av 1996 förväntas tre medlemsstater (Frankrike, Luxemburg och Förenade kungariket) ha en samlad offentlig bruttoskuldkvot som ligger under referensvärdet på 60 % av BNP. I Tyskland och Finland kommer skuldkvoten förmodligen att överskrida referensvärdet på 60 % i slutet av 1996, efter att genomgående ha legat under det. Flera medlemsstater har lyckats vända den tidigare uppåtgående trenden i utvecklingen av skuldkvoten, med en stadig minskning sedan 1993 i Belgien, Danmark och Irland, och förväntade minskningar under 1996 även i Grekland, Italien, Nederländerna, Portugal och Sverige. Efter oron på valutamarknaderna som ledde till justeringar inom ERM i mars 1995 av kursen för den spanska pesetan, följd av den portugisiska escudon, har valutakurserna inte varit utsatta för allvarliga spänningar och gapet mellan de starkaste och de svagaste valutorna innanför ERM-bandet har tenderat att minska (såsom beskrivs i kapitel 5). För närvarande deltar elva valutor i ERM. Nio av dessa (Belgiens, Danmarks, Tysklands, Spaniens, Frankrikes, Irlands, Luxemburgs, Nederländernas och Portugals valutor) har varit medlemmar av ERM i mer än två år. Österrike anslöt sig till ERM i början av 1995 och Finland i mitten av oktober 1996. Fyra medlemsstater (Grekland, Italien, Sverige och Förenade kungariket) deltar för närvarande inte i ERM. Av dessa har de tre sistnämnda noterat en betydande appreciering av sina valutor under 1996, efter de föregående årens svaghet. Det fjärde kriteriet, om varaktigheten i konvergensen såsom den kommer till uttryck i de långfristiga räntesatserna, har granskats i kapitel 6. Bedömningen grundar sig på räntesatserna för tioåriga referensobligationer (inte fullt jämförbara för Grekland), med användning av den genomsnittliga räntan för de tolv senaste månaderna. Referensvärdet har beräknats som det enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna hos de tre medlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. I september 1996 var referensvärdet 8,7 %. Elva medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket) har genomsnittliga på obligationsmarknaderna under 1996, och i synnerhet under september månad, har resulterat i en betydande minskning av räntedifferenserna, särskilt bland länderna med hög avkastning vilka ännu inte uppfyller kriteriet. referensvärdet. Utvecklingen räntesatser ligger under som Fördraget kräver även att denna rapport skall granska utvecklingen på flera andra områden som är av betydelse för den ekonomiska integrationen och konvergensen. Dessa behandlas i kapitel 7. Ecumarknaderna har tenderat att minska i betydelse sedan den allvarliga valutaoron år 1992 och 1993, men ett avsevärt antal kommersiella transaktioner genomförs dock i ecu. Differensen mellan den privata och den offentliga ecun håller på att minska allteftersom vissheten om 1:1- konvertibiliteten mellan ecun och euron breder ut sig på marknaderna. Den inre marknaden har haft en betydande inverkan på den ekonomiska integrationen, särskilt på strukturen i handeln på mellan medlemsstaterna, konkurrensförhållandena och på priskonvergensen för vissa kategorier av varor och tjänster. Bytesbalansen återspeglar det nationella sparandet i de enskilda medlemsstaterna. Europeiska unionen som helhet och tio medlemsstater väntas uppvisa ett överskott för år 1996. Ytterligare indikatorer för enhetsarbetskostnaderna och importprisema bekräftar bilden som ges i kapitel 3 av en tillfredsställande och sund prisutveckling i de flesta medlemsstaterna. direktinvesteringar, utländska flöden på av 75 I huvudsak som följd av seglivadheten i de budgetmässiga obalanserna (även om de reducerats) och som framgår av förekomsten av alltför stora offentliga underskott i tolv medlemsstater, är det uppenbart att en majoritet av medlemsstaterna för närvarande inte har gjort tillräckliga framsteg för att uppnå en hög grad av varaktig konvergens. 8. 2 Sammanfattning beträffande de enskilda medlemsstaterna I detta avslutande avsnitt av rapporten presenteras utvecklingen i förhållande till konvergenskriterierna land för land i enlighet med artikel 109J. 1, som kräver en granskning av uppnåendet av en hög grad av varaktig konvergens med hänvisning till uppfyllandet av konvergenskriterierna från varje medlemsstats sida. Kriterierna om inflation och långfristiga räntesatser har granskats på grundval av uppgifter som täcker perioden fram till och med september 1996. Referensvärdet har i båda fallen beräknats på grundval av genomsnittet för de tre medlemsstater som har de bästa resultaten beträffande inflationen. Vad beträffar kriteriet om läget i den offentliga sektoms finanser har, i de fall där det är relevant, kommissionens uppskattningar av uppgifter om det budgetmässiga läget för hela 1996 presenterats. I Belgien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,6 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,7 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Belgien. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,8 procentenheter till 3,3 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 133,7 % av BNP år 1995 till 130,6 % år 1996. Belgien har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den belgiska francen (BEF) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och BEF: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Danmark var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,2 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 7,4 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet beslöt den 27 juni 1996 att upphäva sitt beslut av den 26 september 1994 om förekomsten av ett alltför stort offentligt underskott i Danmark. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,2 procentenheter till 1,4 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka ytterligare, till 70,2 % år 1996 från 71,9 % av BNP år 1995. Danmark har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den danska kronan (DKK)klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och DKK: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Tyskland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,3 %, vilket är det tredje bästa resultatet i EU och därför ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,3 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet beslöt den 27 juni 1996 att det föreligger ett alltför stort offentligt underskott i Tyskland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser öka till 4,0 % av BNP från 3,5 % år 1995, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot som legat 76 under 60 % av BNP kommer sannolikt att öka under 1996 och uppgå till 60,8 % av BNP. Tyskland har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har marken (DEM) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och DEM:s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Grekland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 8,4 %, vilket är betydligt högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 15,1 %, också det klart över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Grekland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 1,2 procentenheter till 7,9 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 111,8 % av BNP år 1995 till 110,6 % år 1996. Drakman (GRD) deltar inte i ERM. I Spanien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 3,8 %, vilket är högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 9,5 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offendigt underskott föreligger i Spanien. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 2,2 procentenheter till 4,4 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att öka från 65,7 % av BNP år 1995 till 67,8 % år 1996. Spanien har varit medlem av ERM sedan juni 1989. I mars 1995 devalverades den bilaterala centralkursen för pesetan (ESP) med 7 %, på Spaniens initiativ. Sedan dess har ESP klarat fluktuatiorismarginalerna inom ERM och inte varit utsatt för allvarliga spänningar. I Frankrike var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,1 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,6 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Frankrike. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,8 procentenheter till 4,0 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer fortsättningsvis att ligga under 60 % av BNP år 1996. Frankrike har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den franska francen (FRF) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och FRF: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Irland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,1 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 7,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Irland är inte föremål för ett beslut av rådet om förekomsten av ett alltför stort offentligt underskott. Underskottet i den offendiga sektoms finanser har legat under 3 % av BNP sedan 1989 och förväntas sjunka ytterligare, med 0,4 procentenheter till 1,6 % av BNP. Den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka ytterligare, till 74,7 % år 1996 från 81,6 % av BNP år 1995. 77 Irland har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har det irländska pundet (IEP) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och IEP: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Italien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 4,7 %, vilket är klart högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 10,3 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Italien. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,5 procentenheter till 6,6 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 124,9 % av BNP år 1995 till 123,4 % år 1996. Italien var medlem av ERM från dess början till september 1992, då skyldigheterna att intervenera för den italienska liran (ITL) upphävdes, och sedan dess har ITL inte återinträtt i ERM. I Luxemburg var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,3 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 7,0 %, vilket även det är under referensvärdet. Luxemburg är inte föremål för ett beslut av rådet om förekomsten av ett alltför stort offentligt underskott. Den offentliga sektoms finanser har traditionellt visat ett överskott, vilket förväntas uppgå till 0,9 % av BNP år 1996. Den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer fortsättningsvis att ligga väsentligt under 60 % av BNP. Luxemburg har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den luxemburgska francen (LUF) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och LUF: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Nederländerna var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,2%, vilket är det näst bästa resultatet i EU och därmed under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,3 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Nederländerna. 1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 1,4 procentenheter till 2,6 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 79,7 % av BNP år 1995 till 78,7 % år 1996. Nederländerna har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den nederländska guilden (NLG) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och NLG: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. I Österrike var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,7 %, vilket är under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Nederländerna. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 1,6 procentenheter till 4,3 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att öka från 69,0 % av BNP år 1995 till 71,7 % år 1996. Österrike har varit medlem av ERM sedan början av januari 1995 och sedan dess har den österrikiska schillingen (ATS) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och ATS:s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 78 I Portugal var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 3,0 %, vilket är högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 9,4 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Portugal. 1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 1,1 procentenheter till 4,0 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 71,7 % av BNP år 1995 till 71,1 % år 1996. Portugal har varit medlem av ERM sedan april 1992. I mars 1995, efter devalveringen av den spanska pesetan, devalverades den bilaterala centralkursen för den portugisiska escudon (PTE) med 3,5 %. Sedan dess har escudon klarat fluktuationsmarginalema inom ERM och inte varit utsatt för allvarliga spänningar. I Finland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 0,9 %, vilket är det bästa resultatet i EU och därmed under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 7,4 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Finland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 1,9 procentenheter till 3,3 % av BNP, men den offendiga sektoms bruttoskuldkvot som legat under 60 % av BNP kommer sannolikt att öka år 1996 och uppgå till 61,3 % av BNP. Finland har varit medlem av ERM sedan mitten av oktober 1996. I Sverige var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,6 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 8,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentiigt underskott föreligger i Sverige. 1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 4,2 procentenheter till 3,9 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 78,7 % av BNP år 1995 till 78,1 % år 1996. Den svenska kronan (SEK) deltar inte i ERM. I Förenade kungariket var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 3,0 %, vilket ligger över referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 8,0 %, vilket är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Förenade kungariket. 1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 1,2 procentenheter till 4,6 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot fortsätter att ligga under 60 % av BNP år 1996. Förenade kungarikets valuta inträdde i ERM i oktober 1990. Det brittiska pundets (GBP) deltagande i ERM upphävdes i september 1992 och har inte återupptagits. ISSN 1024-4506 KOM(96) 560 slutlig DOKUMENT SV 09 10 Katalognummer : CB-CO-96-569-SV-C ISBN 92-78-11430-8 Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer L-2985 Luxemburg