title: Forslag til Rådets retsakt om udarbejdelse af konventionen om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne

eurovoc_concepts:
admission of aliens
foreign national
free movement of persons
immigration
third country

formats: html pdf pdfa1b print

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 30. 07. 1997 KOM(97) 387 endelig udg. 97/0227 (CNS) Forslag til RÅDETS RETSAKT om udarbejdelse af konventionen om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne (forelagt af Kommissionen i medfør af artikel K. 3, stk. 2, litra c), i traktaten om Den Europæiske Union) INDHOLDSFORTEGNELSE I- BEGRUNDELSE A. Grundene til, at der bør fremsættes forslag om tilladelse til indrejse B. Bemærkninger til artiklerne II. FORSLAG TIL RETSAKT [Rådets retsakt Betragtninger Retsaktens dispositive del 4 4 8 24 24] 25 27 INDLEDENDE ERKLÆRING Kommissionen har altid ønsket, at reglerne om indvandring skulle høre ind under EU- retten. I den forbindelse glæder den sig over resultaterne af regeringskonferencen og de perspektiver, Amsterdam-traktaten giver. Imidlertid er denne traktat endnu ikke ratificeret eller undertegnet. Det ville ikke være hensigtsmæssigt at afbryde alle overvejelser om substansen på de områder, der er omfattet af nærværende forslag, mens man afventer den nye traktats ikrafttræden. I den nuværende situation kan Kommissionen kun fremsætte forslag, hvis disse bygger på det i øjeblikket gældende retsgrundlag, nemlig unions traktatens afsnit VI. Det er imidlertid klart, at Kommissionen, så snart den nye traktat er trådt i kraft, vil fremsætte et nyt forslag i form af direktiv. Således vil udbyttet af de tidligere drøftelser om substansen blive bevaret, men indenfor rammerne af et EU- retsinstrument. Det skal bemærkes, at man allerede har benyttet en sådan fremgangsmåde i forbindelse med ændring af retsgrundlag: tilpasningen af det første forslag til konvention om kontrol af personer ved de eksterne grænser (forelagt i 1991) til de vilkår, der blev skabt ved unionstraktatens ikrafttrædelse i 1993. Dette valg fra Kommissionens side har to konsekvenser: - for det første underkaster Kommissionen sig ved at anvende de retsinstrumenter, den i øjeblikket har til sin rådighed, de formelle regler for forelæggelse af sådanne - for det andet er elementer i ordningen, der fordi de enten ikke har deres plads i et direktiv eller skal tilbundsgående ændres med hensyn til substansen, blevet sat i parentes ([. ]). Det er en selvfølge, at det ikke er nødvendigt med nogen bemærkning til artiklerne i parentes. I. BEGRUNDELSE A. GRUNDENE TIL. AT DER BØR FREMSÆTTES FORSLAG OM TILLADELSE TIL INDREJSE 1. Formålet med forslaget Europa bør vedtage en fælles holdning til indvandringspolitikken. Der er allerede taget visse skridt til at indføre en fælles strategi på dette område. Nærværende forslag fra Kommissionen tager sigte på at udvikle disse bestræbelser. For det første fastsætter konventionen fælles regler om tredjelandsstatsborgeres første indrejse på en medlemsstats område med henblik på lønnet beskæftigelse, selvstændig erhvervsvirksomhed, studier og uddannelse, ikke-udbyttegivende aktiviteter eller familiesammenføring. Endvidere fast sætter konventionen grundlæggende rettigheder for tredjelandsstatsborgere, som har været fastboende i Unionen i længere tid, herunder også bestemmelser om mulighed for beskæftigelse i en anden medlemsstat. Endelig er der tale om en bred fremgangsmåde vedrørende tilladelsen til indrejse. Denne fremgangsmåde bygger på hensynet til en sammenhængende politik. En politik, som har til formål at styre indvandringen, kan nemlig kun være sammenhængende og effektiv, hvis tilladelse til indrejse anskues liberalt. ' 2. Hvilken ligevægt tilstræbes der med konventionen? Den økonomiske situation, som havde tilskyndet medlemsstaterne til at give en jævn strøm af fremmedarbejdere adgang til at slå sig ned på EU's område, findes ikke mere. Medlemsstaterne har derfor vedtaget selektive politikker for tilladelse til indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse og selvstændig erhvervsvirksomhed. Kommissionen mener ikke, at man med den nuværende økonomiske situation og situationen på arbejdsmarkedet kan gå bort fra den restriktive politik uden derved samtidig at give efter for myten om helt at standse indvandringen. I øvrigt synes det, som om adgang til indrejse med henblik på midlertidig beskæftigelse såsom sæsonarbejde og grænsearbejde ikke er blevet underlagt de samme restriktive politikker. Disse aktiviteter kan bidrage til den økonomiske og sociale udvikling og til et godt forhold mellem nabolande og mindske indvandringspresset på lang sigt. Med hensyn til indrejse med henblik på studier mener Kommissionen, at modtagelsen af studerende er med til at forbedre den gensidige forståelse og er i overensstemmelse med den europæiske kulturs traditionelle åbenhed samtidig med, at den letter udbredelsen af viden. Hvis politikken skal være effektiv, så man undgår, at indrejsereglerne omgås, må man imidlertid sørge for, at de studerende forlader medlemsstaternes territorium, når de har afsluttet deres studier. Dette er også vigtigt for at undgå, at deres hjemlande bliver ofre for hjerneflugt. I modsætning til indrejse med henblik på beskæftigelse følger familiesammenføring af internationale forpligtelser og personlige rettigheder, som medlemsstaterne har tilsluttet sig. Det er et spørgsmål, som har stor betydning, hvis der skal kunne gennemføres en sammenhængende og effektiv integrationspolitik. Det er også afgørende at sikre sig, at retssikkerheden opretholdes, for at kunne garantere retten til et familieliv. Konventionen indholder et særligt afsnit om fastboende tredjelandsstatsborgeres juridiske situation. Selv om der er tale om et andet område end det, der vedrører den oprindelige tilladelse til indrejse, er medtagelsen af rettigheder i denne del et integrerende led i logikken i dette forslag, hvorved det far politisk ligevægt. EU bør fremme integrationen af indvandrere, der opholder sig lovligt i EU, hvilket kun kan gøres, hvis de er sikre på at kunne blive i EU. Kommissionen bekræftede allerede i sin meddelelse fra 1991, at "sikkerheden med hensyn til ophold og fast bosættelse for alle dem, som opfylder visse stabilitetskriterier, er en grundlæggende forudsætning for en vellykket integration"1. indvandrere er en nødvendighed dikteret af medlemsstaternes Integrationen af demokratiske og humanistiske tradition og er et af de grundlæggende aspekter i enhver indvandringspolitik. Integrationen af indvandrere er af afgørende betydning for at garantere ligevægten i vores samfund. 3. Styring af indvandringen Styring af indvandringen er et meget vigtigt spørgsmål. En sådan styring afhænger både af samarbejdet med oprindelseslandene, hvor man kan påvirke tendensen til at udvandre (push factors), og viljen til at gøre noget ved de tiltrækkende faktorer (pull factors), som tilskynder tredjelandsstatsborgere til at rejse ind på medlemsstaternes område. Det første af disse områder falder uden for rammerne af denne konvention. Med hensyn til det andet må man huske, at forskelle i medlemsstaternes lovgivning er med til at gøre nogle af medlemsstaterne særlig tiltrækkende. De foranstaltninger, der vedtages i én medlemsstat, kan direkte påvirke vandringsstrømmene til andre lande, herunder nabolande. Stillet over for et øget indvandringspres bør medlemsstaterne indføre fælles retsregler for tilladelse til indrejse. Et andet vigtigt emne i forbindelse med styringen af indvandringen er afskaffelsen af kontrollen af de indre grænser. Allerede i sin meddelelse om indvandring af 11. oktober 1991 havde Kommissionen henledt opmærksomheden på nødvendigheden af en tilnærmelse af betingelserne for indrejse i medlemsstaterne for tredjelandsstatsborgere for at muliggøre en styring af indvandringen2. 4. Hensyntagen til de seneste resultater indvandring Kommissionen har ved indførelsen af dette forslag taget hensyn til de afgørelser, Rådet allerede har vedtaget om harmonisering af indvandringspolitikken. Ministrene med ansvar for af 3. december 1991, som blev vedtaget af Det Europæiske Råd i Maastricht, at der burde foretages en tilnærmelse af indvandringspolitikkerne. Ifølge rapporten skulle behandlingen af følgende emner prioriteres højt: indvandringspolitikken rapport om anerkendte i deres - harmonisering af politikken for tilladelse til indrejse med henblik på f. eks. familiesammenføring, beskæftigelse som selvstændig erhvervsdrivende eller lønmod tager osv. - harmonisering af politikken for studerendes og praktikanters indrejse - harmonisering af adgang til indrejse af humanitære grunde - harmonisering af de juridiske bestemmelser om personer, der har faet opholdstilladelse. Dokument SEK(91) 1855 endelig udg. af 11. 10. 1991, s. 22, punkt 60. SEK(91) 1855 endelig udg. af 11. 10. 1991, s. 6, punkt 12. 5 Ifølge rapporten skal man også se på muligheden for at give tredjelandsstatsborgere, der i længere tid har haft bopæl i en medlemsstat, visse rettigheder. Siden da er følgende afgørelser vedrørende tilladelse til indrejse blevet vedtaget. - - i juni 1993 en resolution om familiesammenføring, som ministrene med ansvar for indvandring vedtog i København3 i 1994 tre resolutioner om: indrejse med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere, indrejse med henblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, tilladelse til indrejse med henblik på studier4, vedtaget af Rådet - i 1996 resolutionen vedrørende retsstillingen for tredjelandsstatsborgere, som opholder sig på medlemsstaternes områce i længere tid5, vedtaget af Rådet. Disse tekster er snarere af politisk end af juridisk karakter og har ikke bindende virkning. Det gælder både for de resolutioner, der blev vedtaget før Maastricht-traktatens ikrafttrædelse som dem, der er vedtaget efter. Alle de pågældende resolutioner indeholder mange undtagelser og hyppige referencer til specifikke nationale forhold. Fortolkningen og de nærmere retningslinjer for deres "gennemførelse" i den nationale lovgivning overlades helt til hver enkelt medlemsstat. Dette fører snarere til en "affotografering" af de forskellige situationer, der allerede findes i de forskellige medlemsstater, end til et første skridt i retning af en harmonisering af disse regler. Efter Kommissionens opfattelse bør Unionen på indvandringsområdet, og specielt i forbindelse med adgang til indrejse, skaffe sig et bindende juridisk instrument. Den Europæiske Union bør som en union af retsstater klart definere, i hvilket omfang og på hvilke juridiske vilkår det er muligt at give adgang til indrejse. Rådet har i sin resolution af 18. oktober 1996 om fastsættelse af prioriteter om retlige og indre anliggender til 30. juni 19986 klart fokuseret på følgende to emner: - en behandling af den juridiske situation for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat og - en behandling af spørgsmålet om familiesammenføring. Et sådant arbejde kan gennemføres mere bredt ved også at indføre øvrige kategorier af tredjelandsstatsborgere, der ønsker adgang til en medlemsstat. Kommissionen foreslår derfor en fælles holdning til spørgsmålet om indvandring. 3 Resolution om harmonisering af de nationale politikker om familiesammenføring. SN 2828/1/93 WG1 1497 rev. 1. 4 Resolution af 20. juni 1994 om begrænsning af tredjelandsstatsborgeres indrejse på medlemsstaternes område med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere, EFT nr. C 274 af 19. 9. 1996, s. 3; resolution af 30. november 1994 om begrænsning af tredjelandsstatsborgeres indrejse på medlemsstaternes område medlienblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, EFT nr. C 274 af 19. 9. 1996, s. 7; resolution af 30. november 1994 om tilladelse til indrejse på medlemsstaternes område for tredjelandsstatsborgere med henblik på studier, EFT nr. C 274 af 19. 9. 1996, s. 10. 5 EFT nr. C80 af 18. 3. 1996, s. 2. 6 EFT nr. C 319 af 26. 10. 1996, s. 1. 6 Dette er et led i Kommissionens tidligere initiativer inden for indvandringspolitikken. Kommissionen oplyste i sin meddelelse fra februar 1994 om indvandrings- og asyl politikken, at den havde til hensigt at udarbejde en konvention om familiesammenføring og at fortsætte arbejdet med indrejsetilladelse til arbejdstagere, selvstændige erhvervs drivende og studerende samt rettighederne for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i EU7. Kommissionen har medtaget forelæggelsen af en konvention om adgang til indrejse for tredjelandsstatsborgere i sit arbejdsprogram for 1996. 5. Hvorfor et forslag fra Kommissionen? I lyset af den indledende erklæring ovenfor og Kommissionens vurdering af virkningen af de af Rådet vedtagne resolutioner, som beskrevet under pkt. 4, har det vist sig nødvendigt at udarbejde en juridisk bindende tekst, der klart fastsætter tredjelandsstatsborgeres rettigheder og pligter i forbindelse med adgang til medlemsstaternes territorium og bidrager afgørende til disse personers retssikkerhed. På de områder, der er omfattet af afsnit VI, har Kommissionen initiativret på lige fod med medlemsstaterne (artikel K. 3, stk. 2, 1. led), og den har allerede benyttet sig heraf, idet den elleve uger efter, at traktaten om Den Europæiske Union var trådt i kraft, fremsatte forslaget til en konvention om passage af de ydre grænser for Rådet8. I marts 1997 fremsendtes til Rådet et forslag om en fælles aktion vedrørende midlertidig beskyttelse af fordrevne personer9. Med denne konvention bekræfter Kommissionen, at den har til hensigt at udnytte de juridiske instrumenter, den råder over i øjeblikket. Samtidig fører Kommissionen med fremlæggelsen af dette lovgivningsinitiativ også et specifikt punkt i sit arbejdsprogram for 1996 ud i livet. 6. I afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union står der, at indvandringspolitikken er et af de "spørgsmål af fælles interesse", der omtales i traktatens artikel K l, uden at Det Europæiske Fællesskabs kompetence derved indskrænkes. I artikel K l, nr. 3) vedrørende indvandring gives der en præcis definition heraf. Tre elementer begrunder valget af retsgrundlag: - for det første selve formuleringen af nr. 3), hvori det præciseres, at der her ikke kun er tale om "indvandringspolitikken", som blot drejer sig om det at indvandre i en medlemsstat, men mere generelt om "politikken over for tredjelandsstatsborgere". Det viser, at traktatens ophavsmænd har ønsket udtrykkeligt at medtage tredjelandsstatsborgernes situation i bred forstand under dette spørgsmål af fælles interesse, dvs. ikke blot betingelserne for indrejse i en medlemsstat - for det andet formuleringen af nr. 3), litra a), hvor der henvises til betingelserne for indrejse - for det tredje nr. 3), litra b), vedrørende betingelserne for ophold, hvor der eksplicit henvises til familiesammenføring og adgang til beskæftigelse. 7 Dok. KOM(94) 23 endelig udg. af 23. 2. 1994, punkt 72-79, s. 21-23 og punkt 124-125 s. 35. 8 Forslag til Rådets afgørelse om fastsættelse af konventionen om personkontrol ved passage af medlemsstaternes ydre grænser, EFT nr. C 11 af 15. 1. 1994, s. 6. 9 EFTnr. C 106 af 4. 4. 1997, s. 13. I artikel K l, nr. 3), fastslås det således klart og eksplicit, at spørgsmålene om ophold og adgang til beskæftigelse for tredjelandsstatsborgere, der lovligt opholder sig i en af EU's medlemsstater, henhører under samarbejdet om retlige og indre anliggender, uanset bestemmelserne i artikel 2, stk. 3, i protokollen om social- og arbejdsmarkeds politikken10. 7. Det foreslåede instrument gør det desuden muligt at opfylde to væsentlige krav: - kravet om retssikkerhed: en konvention er ligesom et direktiv utvetydigt juridisk bindende - kravet om demokratisk gennemsigtighed: et forslag af denne art er klart et af "de vigtigste aspekter af det arbejde, der foretages på de områder", der er omfattet af samarbejdet om retlige og indre anliggender, da der er tale om at indføre en foranstaltning, som er afgørende for styringen af indvandringen; det er derfor helt rimeligt, at formandskabet skal høre Europa-Parlamentet i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel K. 6, stk. 2. Kommissionen vil under alle omstændigheder fastholde, at dette er den rigtige fremgangsmåde, ligesom det var tilfældet i forbindelse med udkastet til konventionen om passage af de ydre grænser. Kommissionen forelægger dette forslag for Rådet i form af en konvention i henhold til traktatens artikel K. 3, nr. 2), andet led, litra c). B. BEMÆRKNINGER TIL ARTIKLERNE Artikel 1 - Definitioner I denne artikel præciseres de begreber, der er anvendt i konventionen. Disse definitioner knytter samtidig an til andre instrumenter, som allerede er i kraft eller er under udarbejdelse, såsom forordningerne om visa, som er blevet vedtaget i medfør af EF- traktatens artikel 100 C, eller udkastet til konvention om personkontrol ved passage af EU's ydre grænser. a) Begrebet tilladelse til indrejse skal her forstås sådan, at det omfatter alle de situationer, der vedrører adgang med henblik på ophold på over tre måneder, idet der gælder andre regler for ophold på op til tre måneder. Det anføres klart, at tilladelse til indrejse er en mulighed, som gives på visse betingelser, og ikke en automatisk ret for tredjelands statsborgere, der ansøger herom. b) Opholdstilladelse. Der må her sondres mellem udstedelsen af tilladelsen, som er den beslutning, der skaber retten til at opholde sig i det pågældende land, og tilladelsens fysiske udformning: et skriftligt opholdsdokument, et stempel i passet osv. Artikel 2 - Anvendelsesområde 1. Netop som Unionen har indledt bestræbelser på at fa harmoniseret reglerne for tilladelse til indrejse, har den pligt til at bevare resultaterne af de internationale, bilaterale og multilaterale aftaler, der allerede er trådt i kraft, og som enten er EU- aftaler eller blandede aftaler. Dette betyder bl. a. , at de internationale aftaler, 10 Aftale om social- og arbejdsmarkedspolitikken vedlagt som protokol nr. 14 til EU-traktaten. 8 Fællesskabet og dets medlemsstater har indgået inden for rammerne af WTO, kan overholdes. 2. Der er tre tilfælde, som udelukkes fra konventionens anvendelsesområde: - asylansøgere, for så vidt som deres retsstilling er omfattet af andre specifikke instrumenter, bl. a. Genève-konventionen fra 1951. For at undgå en forskelsbe handling af anerkendte flygtninge sammenlignet med andre tredjelandsstatsborgere, der opholder sig i medlemsstaterne, vil bestemmelserne i kapitel VIII i denne konvention vedrørende fastboende tredjelandsstatsborgere dog finde anvendelse på anerkendte flygtninge, der opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 32 - fordrevne personer, der har fået tilladelse til indrejse i en medlemsstat med henblik på midlertidig beskyttelse, da deres situation pr. definition vil udvikle sig på en måde, som gør det muligt for dem at vende tilbage til deres hjemland, så snart de årsager, der lå til grund for beskyttelsen, ikke længere findes; dette skal nu forstås som en henvisning til medlemsstaternes forskellige nationale ordninger; hvis den fælles foranstaltning foreslået af Kommissionen vedtages, vil det fremover kunne fortolkes som en reference til en midlertidig beskyttelsesordning, der kan ses som led i et fælles tiltag - personer, der har faet opholdstilladelse af humanitære årsager, og som kun har tilladelse til at opholde sig på én medlemsstats område på grundlag af den pågældende stats egen afgørelse. 3. Konventionens bestemmelser finder ikke anvendelse på personer, der er omfattet af fællesskabsretten. De vedrører således hverken unionsborgere i den i artikel 8, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab omhandlede betydning eller medlemmer af disses familie med tredjelandsnationalitet, som i medfør af en retsakt vedtaget i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab har adgang til og ret til at opholde sig i en medlemsstat De vedrører heller ikke tredjelands statsborgere, der i henhold til aftaler indgået mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og disse stater på den anden side med hensyn til adgang til og ret til at opholde sig i en medlemsstat har samme rettigheder som unionsborgere og medlemmer af disses familie af tredjelandsnationalitet, der i henhold til disse aftaler har adgang til og ret til at opholde sig i en medlemsstat. Sidstnævnte bestemmelser vedrører bl. a. statsborgere fra EØS-aftalens lande. Konventionens bestemmelser vedrører heller ikke arbejdstagere fra tredjelande, der af en EU- virksomhed midlertidigt er ansat i en anden medlemsstat. Artikel 3 - Behandling af den første ansøgning om tilladelse til indrejse 1. Det første princip, der fastlægges her, er, at en første ansøgning om tilladelse til indrejse i medfør af denne konvention ikke kan behandles, undtagen i de tilfælde, der er anført i artikel 31, hvis ansøgeren allerede befinder sig på en medlemsstats område ved indgivelsen af ansøgningen. Det må her tages i betragtning, at reglerne om ophold af kortere varighed ikke er omfattet af denne konvention, og at formålet med disse korterevarende ophold (maksimalt tre måneder) ikke er stabilt ophold. Hvis man således benyttede denne periode med et lovligt korterevarende ophold til at anmode om indrejse i henhold til denne konvention, ville det være en omgåelse af hensigten med disse korterevarende ophold og betyde en tilskyndelse til at blive boende, også ulovligt, efter opholdets udløb. Det skal bemærkes, at en væsentlig del af de personer, der i øjeblikket opholder sig ulovligt i medlemsstaterne, rent faktisk er rejst lovligt ind, netop i forbindelse med et korterevarende ophold. Ansøgeren skal således befinde sig i et tredjeland, når ansøgningen indgives, og han må først rejse ind i medlemsstaten, når han er blevet underrettet om, at der er truffet en positiv afgørelse. 2. Selv om afgørelsen om, hvorvidt den pågældende skal gives tilladelse til indrejse, træffes af den medlemsstat, ansøgningen er indgivet til, er det nødvendigt at fastlægge fælles regler for sagsbehandlingen, som sikrer ansøgeren, at hans situation undersøges tilbundsgående, men som også sikrer medlemsstaterne, at sagsbehandlingen foregår på samme måde i de enkelte stater, så man undgår, at nogle af dem tiltrækker uforholdsmæssigt mange ansøgere. Artikel 4 - Rejsedokumenter 1. Man kan vanskeligt forestille sig, at en medlemsstat efter at have givet en tredjelandsstatsborger tilladelse til at opholde sig i landet ikke kan lade den pågældende rejse ind i landet. Udstedelsen af visa skal derfor i givet fald gøres så let som mulig. Medlemsstaten har på den måde fortsat mulighed for at kontrollere, at der ikke mellem det tidspunkt, hvor den pågældende får tilladelse til at opholde sig i landet, og det tidspunkt, hvor vedkommende rent faktisk ønsker at rejse ind i landet, opstår nye forhold, som medfører, at den pågældende afvises. 2. De pågældende skal tilsvarende have mulighed for at rejse gennem en anden medlemsstat end den, der har givet dem tilladelse til at opholde sig i landet. Den risiko, transitlandene eventuelt løber, opvejes af, at der findes tilbagetagelsesprocedurer medlemsstaterne imellem. Artikel 5 - Mulighed for afbrydelse af opholdet 1. I princippet ansøger en tredjelandsstatsborger kun om tilladelse til at opholde sig i en medlemsstat, hvis han har til hensigt at opholde sig der regelmæssigt i en længere periode. Hvis han forlader medlemsstatens område, er det derfor rimeligt, at hans tilladelse til at opholde sig i landet bibeholdes, hvis en række betingelser er opfyldt. Det vil dog være i modstrid med EU's frihedsmål og de personlige rettigheder, hvis man tvinger ham til at tage permanent bopæl. Der må derfor være mulighed for at afbryde opholdet så længe de lovhjemlede ferier varer og herudover et supplerende tidsrum (fastsat til 13 uger), der kan benyttes til andre gøremål i forbindelse med hans privatliv. Referencen til lovbestemte fridage, et udtryk, der typisk anvendes i forbindelse med lønmodtageres rettigheder, benyttes her, mutatis mutandis, også som værende gældende for andre kategorier (bl. a. selvstændige og studerende). Bortset fra disse fravær af private grunde kan tredjelandsstatsborgeren være nødt til at afbryde opholdet afgrunde, der har direkte tilknytning til de årsager, der lå til grund for hans tilladelse til indrejse (f. eks. en studerende, der skal forske i et andet land eller en ansat, der af sin virksomhed sendes til et andet land). I dette tilfælde er han ikke underkastet de ovenfor fastsatte tidsgrænser. 2. For så vidt som tredjelandsstatsborgere, der er blevet anerkendt som fastboende i henhold til konventionens artikel 32 og 33, opnår særlige rettigheder med hensyn til ophold i EU, er disse statsborgere omfattet af lignende bestemmelser som i fælles skabsretten. 10 I øvrigt må der tages højde for en særlig situation, nemlig for personer, der er anerkendt som fastboende, og som ønsker at skifte bopælsmedlemsstat: det kan vise sig, at de efter en vis periode ønsker at vende tilbage til den første bopælsmedlemsstat, uden at deres status er blevet anerkendt i en anden medlemsstat: for at dække disse situationer kan den i stk. 2 fastsatte fraværsperiode i dette specifikke tilfælde overskrides. 3. Man må også tage højde for de situationer, hvor en tredjelandsstatsborger ved, at han er nødt til at rejse ud af landet i en længere periode end den tilladte, eller hvor han allerede befinder sig uden for den medlemsstat, han normalt har bopæl i, og bliver nødt til at forlænge sit fravær, f. eks. af helbredsmæssige årsager. I sådanne situationer kan varigheden af det tilladte fravær forlænges, hvis den angivne årsag optræder på den liste, som vil blive udarbejdet som led i gennemførelsesforanstaltningerne til konventionen med henblik på at undgå forvridninger mellem medlemsstaterne. Artikel 6 - Forlængelse af opholdstilladelsen 1. Den fælles retsregel, der opstilles her, er, at en tredjelandsstatsborger ved udløbet af sin opholdstilladelse på stedet kan ansøge om forlængelse af denne, hvis han stadig opfylder de nødvendige betingelser for tilladelsen til indrejse. 2. Det andet princip, der opstilles i denne artikel i overensstemmelse med artikel 3 i denne konvention, er, at der med undtagelse af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 31, ikke på stedet kan ske en forlængelse af en opholdstilladelse med en anden begrundelse end den, der lå til grund for den første tilladelse. En person, der ønsker at opholde sig i en medlemsstat af en anden grund, skal derfor vende tilbage til et tredjeland for at kunne indgive en ny ansøgning. For at undgå, at proceduren omgås, skal den pågældende ikke blot opholde sig i et tredjeland for at kunne indgive en ny ansøgning, men skal også blive der, indtil han har faet et positivt svar, før han kan vende tilbage til en medlemsstat, som giver ham tilladelse til at rejse ind i landet igen. 3. Det kan i visse situationer forekomme, at kravet om at forlade medlemsstaternes område for at indgive ansøgning om opholdstilladelse med anden begrundelse, er en unyttigt bureaukratisk foranstaltning. Det ville f. eks. være tilfældet for en lønmodtager, der bliver ejer eller medaktionær i det selskab, han arbejder i. Afbrydelsen af opholdet i forbindelse med den i ovennævnte stk. 2 omhandlede procedure kunne bringe selve hans aktivitet og dermed beskæftigelse i fare. Man må derfor lade visse bestemte kategorier af personer, der har fået opholdstilladelse med henblik på lønnet beskæftigelse, nyde godt af undtagelser. For imidlertid ikke at undergrave det almindelige princip i denne artikel, kan disse ekstraordinære undtagelser kun bevilges i henhold til en udtømmende liste, der skal udarbejdes som gennemførelsesforanstaltning til nærværende konvention. 4. For personer, der er anerkendt som fastboende, er tilladelse til ophold ikke længere knyttet. til en bestemt grund til indrejse, eftersom de har mulighed for at arbejde inden for alle erhverv, studere eller tage ophold med anden begrundelse. De kan derfor få fornyet deres opholdstilladelse, selv om årsagen til deres ophold har ændret sig, uden at forlade medlemsstaternes område for at indgive en ny ansøgning om tilladelse til indrejse. 11 Artikel 7 - Principper 1. Da det på grund af den nuværende situation på arbejdsmarkedet ikke er muligt at gå bort fra den selektive politik for indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse, præciserer artikel 7 betingelserne for godkendelse af ansøgninger. Formålet er at undgå at gøre det vanskeligere for virksomhederne at opfylde deres behov, samtidig med at man undgår at øge antallet af arbejdstagere i en medlemsstat, så længe der er arbejdsløshed blandt de arbejdstagere, der allerede befinder sig lovligt i landet. Der kan kun gives tilladelse til indrejse, hvis den tilbudte stilling på kort sigt hverken kan besættes med en unionsborger eller en tredjelandsstatsborger, der allerede bor i den medlemsstat, hvor den ledige stilling findes, og som allerede befinder sig på medlemsstatens lovlige arbejdsmarked, eller en tredjelandsstatsborger, der er anerkendt som fastboende. Det sidste element er en af de ret igheder, de fastboende har i andre medlemsstater. 2. Da konventionen kun fastlægger de juridiske rammer for reglerne om tilladelse til indrejse, skal de nærmere regler om gennemførelsen af stk. 1 fastlægges i henhold til gennemførelsesbestemmelserne. Der er her især tale om den obligatoriske procedure, der skal følges ved besættelsen af en stilling for at sikre sig, at de praktiske betingelser i artikel 7, stk. 1, ikke er opfyldt. Denne artikel fastsætter således hovedsagelig en forpligtelse med hensyn til middel, men ikke med hensyn til resultat for de myndigheder, der har til opgave at behandle ansøgningerne. Ved fastlæggelsen af gennemførelsesbestemmelserne skal der for at undgå overlapning tages hensyn til de allerede eksisterende fællesskabsmekanismer (indført ved forordning 68/1612, EURES- systemet). Artikel 8 - Procedure 1. Artiklen udelukker, at der kan gives tilladelse til indrejse med henblik på at søge en stilling på stedet. Der kan således kun gives tilladelse til indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse, hvis tredjelandsstatsborgeren på forhånd har en arbejdskontrakt og tilladelse til at beklæde den pågældende stilling. Den første arbejdskontrakt, som ligger til grund for tilladelsen til den første indrejse, må ikke have en løbetid på under et år. Opholdstilladelsens varighed svarer almindeligvis nøje til arbejdskontraktens, hvilket giver både lønmodtageren og hans arbejdsgiver juridisk sikkerhed. Medlemsstaten kan imidlertid ikke på grund af eksistensen af en langvarig kontrakt (f. eks. en kontrakt af ubegrænset varighed) forpligtes til at udlevere en opholdstilladelse svarende til arbejdskontraktens løbetid. Den første tilladelse til indrejse er således begrænset til fire år. 2. I henhold til stk. 2 er det muligt at få opholdstilladelsen forlænget, og en ansøgning herom kan indgives på stedet. Opholdstilladelsen kan dog kun forlænges, hvis betingelserne i artikel 7, stk. 1, stadig er opfyldt. Artikel 9 - Sæsonarbejdere 1. Sæsonarbejde findes i flere erhvervssektorer (hotelbranchen, landbrug), og der er brug for specifikke regler for at give tredjelandsstatsborgere mulighed for at påtage sig sådant arbejde, samtidig med at man undgår, at deres ophold strækker sig ud over den nødvendige periode. Sæsonarbejdet er karakteriseret ved både et personligt element 12 (sæsonarbejderens faste bopæl ændres ikke) og et materielt element (den form for arbejde, der udføres). 2. Opholdstilladelsen udstedes for en mere begrænset periode end for andre former for lønnet beskæftigelse, som kan give mulighed for tilladelse til indrejse; varigheden må ikke overstige seks måneder pr. kalenderår. 3. Ifølge stk. 3 kan opholdstilladelsen kun forlænges, hvis den oprindelige opholdstil ladelse var udstedt for en periode på mindre end seks måneder. Det præciseres, hvilke betingelser der skal være opfyldt, for at man kan indgive ansøgning om forlængelse (arbejdsgiveren skal indgive ansøgningen om forlængelse på stedet med en fyldestgørende begrundelse). Seks måneder er således den maksimale varighed af sæsonarbejderens ophold i løbet af et kalenderår. 4. Mens sæsonarbejderens tilstedeværelse er begrænset til seks måneder pr. kalenderår, kan den gentage sig år efter år. Ifølge stk. 4 skal der, når ansøgningerne om indrejsetilladelse indgives, gives forrang til tredjelandsstatsborgere, som allerede har arbejdet som sæsonarbejdere i medlemsstaten, frem for tredjelandsstatsborgere, der aldrig har udført denne form for arbejde. Denne bestemmelse kan medvirke til, at man undgår, at sæsonarbejdere ulovligt forsøger at blive i medlemsstaten, når den maksimale varighed på seks måneder er udløbet. Artikel 10 - Grænsegængere 1. Formålet med denne bestemmelse er at fremme kontakten og forbindelserne mellem medlemsstaters og tredjelandes fælles grænseområder. Begrebet grænseområde skal her forstås i den betydning, der er fastsat i de bilaterale konventioner, som de findes mellem de pågældende lande. For grænsegængere, hvis situation er karakteriseret ved et personligt element (grænsegængerens faste bopæl er uændret, og han vender dagligt eller mindst en gang om ugen tilbage til det pågældende tredjeland), er der indført en undtagelse fra principperne i artikel 7. 2. Der gælder en materiel begrænsning for, hvor grænsegængeren må arbejde; der er ikke tale om hele en medlemsstats område, men kun om steder, som ligger i det grænse område, der støder op til hans eget land. Til gengæld er der ingen begrænsninger med hensyn til den form for arbejde, grænsegængeren må udføre. Artikel 11 - Definition Denne artikel indeholder en definition af tilladelse til indrejse med henblik på udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed; det væsentlige er, at der ikke foreligger nogen form for underordningsforhold over for en arbejdsgiver. Det skal være klart, at denne definition først og fremmest vedrører en fysisk persons mulighed for at få adgang til en medlemsstats territorium. Denne definition omfatter to situationer, nemlig for det første den, hvor den pågældende udøver sin virksomhed ved at etablere sig på medlemsstatens territorium og for det andet den, hvor den pågældende udøver sin virksomhed uden at etablere sig dér, f. eks. ved at levere tjenesteydelser enten som enkeltperson eller for en virksomhed, der er etableret uden for Unionen. 13 Artikel 12 - Indrejsebetingelser Denne artikel og den følgende vedrører den første situation, der er beskrevet i bemærk ningen i artikel 11. Tilladelse til indrejse i disse tilfælde kan tillades, hvis to betingelser er overholdt. Tredjelandsstatsborgeren skal for det første inden sin indrejse i medlemsstaten have tilstrækkelige midler i denne stat til, at han kan påbegynde den virksomhed, hans ansøgning om indrejsetilladelse vedrører. Dette krav har til formål at fastslå, om den pågældende rent faktisk har vilje og økonomisk formåen til at udøve den virksomhed, ansøgningen vedrører. Den anden betingelse, der er rent økonomisk, tager sigte på at vise, at tredjelandsstatsborgerens indrejse kan være en økonomisk fordel for det land, han slår sig ned i. Denne fordel må så vidt muligt vurderes så objektivt som muligt. Den positive indflydelse på beskæftigelsessituationen synes at være et af de mindst arbitrære kriterier i den forbindelse. Man har således eksempelvis, hvis man inden for en frist på 2 år svarende til den minimale opholdstilladelse, han har, kan iagttage følgende: ansættelse, endog deltids af en lønmodtager, anvendelse af et eller flere serviceselskaber (regnskab, edb, vedligeholdelse), regelmæssig anvendelse af underkontrahenter - konkrete elementer til evaluering af den økonomiske fordel i bekæftigelsesmæssig henseende. Det er i øvrigt klart, at tredjelandsborgeren for at udøve sin virksomhed skal overholde alle medlemsstatens bestemmelser om denne virksomhed. Gennemførelsesforan staltningerne i denne artikels stk. 2 kan bl. a. indeholde lister over tilladte erhverv. Artikel 13 - Opholdstilladelse 1. Opholdstilladelsen udstedes for en periode på mindst to år: herved opfyldes et dobbelt hensyn: for det første harmoniseres opholdets varighed for førstegangsind vandrere, der tager ophold med henblik på lønnet beskæftigelse, for det andet får de selvstændige erhvervsdrivende et betydeligt tidsrum til udøvelse af deres virksomhed. Der kan indgives ansøgning om forlængelse på stedet, hvis ansøgningen vedrører den samme erhvervsvirksomhed eller fortsættelsen eller videreudviklingen heraf. 2. Der gælder en række yderligere betingelser for fornyelse af opholdstilladelsen. Tredjelandsstatsborgeren skal reelt have udøvet den pågældende virksomhed (det må kontrolleres, at den oprindelige tilladelse til indrejse rent faktisk er blevet benyttet i overensstemmelse med det angivne formål for at undgå, at reglerne om første indrejse omgås). Den person, som ansøger om forlængelse, skal fortsat kunne udøve den pågældende erhvervsvirksomhed. Den tredje betingelse består i at kontrollere den positive indflydelse på medlemsstatens arbejdsmarked. Artikel 14 - Levering af tjenesteydelser Den anden situation, der er beskrevet i bemærkningen i artikel 11, er levering af tjenesteydelser, som ikke medfører etablering på en medlemsstats område. Dels på baggrund af de meget forskellige konkrete situationer, som dette vedrører, dels på baggrund af eksistensen af multilaterale internationale aftaler (GATT, GATS osv. ) må der for betingelserne for udøvelse af denne type virksomhed henvises til gennemførelses bestemmelserne, uden at EF-traktatens artikel 59, stk. 2, derved indskrænkes. 14 Artikel 15 - Indrejse med henblik på studier Der gives kun tilladelse til indrejse, hvis ansøgeren fremlægger dokumentation for, at han er optaget på en højere læreanstalt. Der skal være tale om enten en statslig eller en statsanerkendt læreanstalt, så man undgår useriøse uddannelsessteder. Det defineres klart og udtømmende, hvilke former for studier der giver ret til indrejse; definitionen omfatter alle de muligheder, der findes inden for de videregående uddannelser i medlemsstaterne. Artikel 16 - Opholdstilladelse 1. På dette område er hovedprincippet, at opholdets varighed skal svare nøje til studiernes, og at opholdstilladelsernes løbetid således fastsættes efter, hvor lange de enkelte studiedele er. For at sikre sig, at den person, der har fået adgang til indrejse, rent faktisk følger sin uddannelse, får opholdstilladelserne samme varighed som den gyldige tilmelding til et universitet. 2. De samme betragtninger ligger til grund for forlængelsen af opholdstilladelserne. Det er således indehaveren af opholdstilladelsen, der (ved hjælp af attester for deltagelse i undervisningen, attester for beståelse af eksaminer osv. ) skal godtgøre, at han rent faktisk følger en uddannelse, og der skal inden for det samlede maksimale ophold, der tillades for hver enkelt studiedel, være en vis margen i tilfælde af, at den pågældende dumper eller må gå et semester om. Men da denne rettighed ikke kan udvides for meget, uden at det undergraver formålet med indrejse med henblik på studier, vil den maksimale tilladte margen blive fastsat i gennemførelsesbestemmelserne. Det er klart, at beviselementer og kontrolformer ikke må være urimeligt omfattende i forhold til, hvad der normalt kræves af EU-studerende. 3. For at undgå forskelsbehandling og tage hensyn til den faktiske varighed af en studiedel må man desuden tage højde for, at de studerende ofte bruger det første studieår (undtagen i studiedele, som kommer efter første del) til at finde ud af, om det nu også er det rigtige studium, de har valgt. Det kan derfor ske, at de studerende efter det første år vælger en anden uddannelse, og at de på stedet får tilladelse til at påbegynde et nyt studium. Et sådant studieskift kan selvfølgelig kun tillades én gang, og ved skift til et andet studium skal der indgives en ny ansøgning om tilladelse til indrejse i overensstemmelse med konventionens artikel 3. 4. De nærmere regler for anvendelsen af artikel 16 fastsættes i gennemførelses bestemmelserne. Artikel 17 - Arbejdstilladelse for studerende Denne artikel tager også udgangspunkt i resolutionen om tilladelse til indrejse med henblik på studier. Hovedprincippet er, at en tilladelse til indrejse med henblik på studier ikke må blive en forklædt tilladelse til indrejse med andre formål, herunder særlig beskæftigelse. Den studerende må således kun tage lønnet beskæftigelse, hvis der er tale om et supplement til finansieringen af studierne, og at arbejdets varighed og omfang ikke påvirker studieforløbet. 15 Artikel 18 - Afslutning af studierne 1. Der er en klar kontinuitet mellem de uddannelseskategorier, der er defineret i artikel 15, litra a), b) og c). Det er således rimeligt, at en person, der har gennemført en uddannelse svarende til artikel 15, litra a), har mulighed for at fortsætte med en uddannelse svarende til litra b) efterfulgt af c). Hvis man tvinger den studerende til at underkaste sig proceduren for fornyelse af tilladelse til indrejse i artikel 3, vil det på grund af den tid, det tager at behandle ansøgningerne, betyde, at man forbyder ham at indskrive sig to år i træk; i dette tilfælde, og kun her, vil han derfor få tilladelse til ansøge om tilladelse til forlængelse af opholdstilladelsen på stedet med henblik på at gennemføre en ny studiedel. Denne logik betyder, at man ikke kan indrømme den samme mulighed, når det drejer sig om studier på et lavere niveau. I det tilfælde, der er omhandlet i litra d), kan forskningsvirksomheden (stipendium på et laboratorium eller et forskningscenter osv. ) til gengæld sagtens finde sted lige efter, at en anden studiedel er afsluttet. Det er således konsekvent, at der kan gives tilladelse til de i litra d), omhandlede aktiviteter efter indgivelse af en ansøgning på stedet. 2. Efter at den studerende har afsluttet sine studier, skal han forlade medlemsstatens område. Han kan kun rejse ind på medlemsstaternes område igen med et andet formål, hvis han ansøger om tilladelse med henblik på det nye formål efter de sædvanlige procedurer, dvs. procedurerne i artikel 3. Artikel 19 - Praktikanter 1. Denne artikel er anbragt her for at skabe den nødvendige sammenhæng, da er hvervsuddannelse, der især er efter- og videreuddannelse, kommer efter grundud dannelsen. Praktikanten er således en person, der allerede er erhvervsaktiv, og som øn sker at videreuddanne sig, så han kan forbedre sine kvalifikationer gennem en yderli gere uddannelse, normalt af faglig art. I henhold til artikel 20 kan en praktikant kun få tilladelse til at indrejse i en medlemsstat, hvis der er en klar forbindelse mellem den faglige uddannelse og indholdet i hans praktikophold i en medlemsstat, og hvis praktik opholdet ikke kan gennemføres i hjemlandet på grund af uddannelsens niveau eller specialisering. 2. Den person, der ansøger om tilladelse til indrejse som praktikant, skal være i en sådan situation, at hans tilstedeværelse ikke påvirker medlemsstatens sociale udgifter, og at han ikke i virkeligheden arbejder som lønmodtager; han skal derfor ved hjælp af en uddannelsesaftale med en godkendt erhvervuddannelsesinstitution bevise, at han er optaget på en uddannelse. Aftalen skal bl. a. indeholde bestemmelser om praktikantløn. Han skal også bevise, at han har en social sikring, som dækker de risici, der måtte opstå i den medlemsstat, han tager ophold i. 3. I denne artikel anvendes det samme princip om størst mulig overensstemmelse mellem opholdstilladelsens løbetid og praktikopholdets varighed som i resten af afsnittet. I praksis varer denne form for praktikophold sjældent mere end et år, og den første opholdstilladelse er derfor gyldig i et år. Der kan kun ske en forlængelse med ét år ad gangen med henblik på en fortsættelse af samme praktikophold, og ingen andre begrundelser kan godkendes. Artikel 20 - Særprogrammer 1. Det skal bemærkes, at EU over sit budget yder støtte til en række samarbejds programmer, der skal forhøje kvalifikationsniveauet hos de tredjelandsstatsborgere, der nyder godt af programmerne. Det er således logisk og konsekvent at se velvilligt på meddelelse af indrejsetilladelse til disse kategorier af studerende, praktikanter og forskere. 2. Med henblik herpå vil der i gennemførelsesbestemmelserne kunne fastsættes konkrete regler for disse faciliteter (fremskyndet procedure, reduktion af omkostningerne osv. ). Artikel 21 - Begrænsning af anvendelsesområdet Anvendelsesområdet for indrejse med henblik på studier er strengt afgrænset til videregående uddannelser, hvilket i øvrigt er i overensstemmelse med den resolution, som Rådet har vedtaget på dette område. Undervisning på primær- og sekundærtrinnet falder ind under reglerne for familiesammenføring. Selv om der ikke tages hensyn til lærlingeuddannelser i denne tekst, er disse faktisk omfattet af visse bestemmelser: sammenførte familiemedlemmer kan få adgang til en lærlingeuddannelse, når denne vedrører de sammenførtes aldersklasser og i øvrigt, når lærlingeuddannelsen tilbydes af højere uddannelsesinstitutioner eller lignende, hvor uddannelse så er et led i det almindelige studieforløb, og endelig kan reglerne vedrørende praktikanter også omfatte lærlingeuddannelse. Artikel 22 - Betingelser for tilladelse til indrejse De forskellige afsnit i dette forslag dækker bredt de kategorier af personer, der kan gøre krav på tilladelse til indrejse. Der findes imidlertid personer, hvis grunde til at ansøge om tilladelse til indrejse ikke svarer til nogen af de kategorier, der er fastlagt i denne konvention, og som alligevel ikke på forhånd kan fratages muligheden for at opfcolde sig i en medlemsstat. Der kan f. eks. være tale om pensionister, rentierer, forfattere, der modtager forfatterhonorarer og unge au-pairpiger og -drenge. Da disse personer ikke søger at få adgang til arbejdsmarkedet, men optræder som forbrugere og nettoinvestorer i den medlemsstat, de ønsker at opholde sig i, vil det være logisk at se velvilligt på deres ansøgning, hvis de opfylder en række klare betingelser. Disse betingelser, som skal fastsættes nærmere i gennemførelsesforanstaltningerne, skal sikre, at disse personers ophold ikke påfører værtslandet nogen form for udgifter, herunder sociale udgifter. Artikel 23 - Opholdstilladelse 1. Der gives opholdstilladelse for mindst et år. 2. Efter det første år kan medlemsstaten forlænge opholdstilladelsen, enten med et år ad gangen eller med en længere periode. Selvfølgelig skal betingelserne i artikel 22 være overholdt, for at tilladelsen kan forlænges; den pågældende skal bl. a. fremlægge den dokumentation, der måtte blive forlangt. 17 Artikel 24 - Principper Retten til familiesammenføring er begrundet i retten til respekt for familielivet, som er stadfæstet i international ret og særligt i den europæiske konvention om beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder af 4. november 1950. Bestemmelserne i dette afsnit har til formål at fastlægge betingelserne for udøvelse af denne ret i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols rets praksis. Respekten for retten til familiesammenføring må forenes med medlemsstaternes beføjelser til at kontrollere tredjelandsstatsborgeres indrejse på deres område. 1. Dette punkt præciserer de grundlæggende betingelser, der skal være opfyldt, for at der kan foretages en familiesammenføring. Den, der ansøger om familiesammenføring, skal have lovlig bopæl i den medlemsstat, hvor ansøgningen om familiesammenføring indgives, og han skal have boet der i et bestemt tidsrum. Dette tidsrum er blevet fastsat på grundlag af en række kriterier, som gør det muligt at sikre, at den person, der indgiver ansøgningen, har boet fast i landet i en periode (mindst et år) og må forventes at blive boende der (betingelsen om, at opholdstilladelsen mindst skal være gyldig i to år endnu). 2. Studiernes samlede varighed kan omfatte flere år, så det er ikke muligt at nægte de studerende ret til at bo sammen med deres familie. Der må også fastsættes nærmere betingelser for denne kategori. Det er således fastsat, at de kan anmode om familiesammenføring, så snart deres ophold har varet mere end to år i alt (betingelse om, at de har boet fast på den tidligere adresse), og de har en opholdstilladelse på et år (udsigt til en vis fremtidig stabilitet). Artikel 25 - Situationen for unionsborgeres familiemedlemmer, der ikke udøver deres ret til fri bevægelighed Konventionen regulerer tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne. Fællesskabsretten regulerer tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføringen for tredjelandsstatsborgere, der er familiemedlemmer til en unionsborger, der har benyttet sin ret til fri bevægelighed. Der er således et hul i bestemmelserne for familiesammenføring af borgere, der ikke har udnyttet denne rettighed. Den nationale lovgivning regulerer i visse tilfælde denne situation, men generelt mere restriktivt (børnenes alder, ret til sammenføring af familiemedlemmer i opstigende linje). Eftersom unionsborgerskabet har unik karakter, må man udfylde hullerne i den nuværende situation og sigte mod ligebehandling mellem unionsborgerne. Artikel 26 - Kategorier af personer, der kan familiesammenføres 1. I denne artikel præciseres det, hvilke personer der kan familiesammenføres, nemlig medlemmerne af kernefamilien, dvs. ægtefælle og børn. Det er klart, at ægteskabet skal være i overensstemmelse med retsordenen i den medlemsstat, hvor ansøgningen indgives. Det vil sige, at der normalt ikke er mulighed for familiesammenføring med personer af samme køn i egenskab af ægtefælle eller af ægtefæller, hvis der er tale om polygame ægteskaber. For så vidt angår parrets børn, er der ingen diskrimination over for adoptivbørn; hvis afgørelsen om adoption imidlertid ikke er truffet af myndig hederne i medlemsstaten, skal denne afgørelse være anerkendt af de kompetente myndigheder i denne medlemsstat. For børn af den ene ægtefælle, som ikke er ægtefællernes fællesbarn, stk. 1, litra c), fastsættes der mere detaljerede betingelser, 18 uden at der er tale om nogen forskelsbehandling af børn født uden for ægteskab eller født i tidligere ægteskaber; formålet er således at kontrollere, at den forælder, der ansøger om familiesammenføring med barnet, alene har forældremyndigheden over barnet, så man undgår, at familiesammenføringen kan være i modstrid med den anden forælders forældremyndighed. 2 Barnet skal være mindreårigt, dvs. være under den myndighedsalder, der gælder i den medlemsstat, hvor ansøgningen om familiesammenføring indgives. Ifølge resolutionen fra 1993 skal barnet være under en maksimumsalder, der er fastsat til mellem 16 og 18 år. Valget af myndighedsalderen som udgangspunkt er baseret på selve definitionen af mindreårige, dvs. personer, som endnu ikke juridisk og økonomisk er frigjort af familien. Dette kriterium giver mulighed for at harmonisere adgangsreglerne og overholder samtidig nærhedsprincippet, idet fastsættelsen af myndighedsalderen udelukkende henhører under medlemsstaternes kompetence. Den anden betingelse, der er fastsat i artiklen, er, at barnet ikke må være gift. Ud fra disse to betingelser kan der ske en familiesammenføring med børnene, når de juridisk og praktisk stadig er afhængige af den herboende tredjelandsstatsborger. 3. I henhold til konventionen er medlemsstaterne ikke forpligtet til at tillade familie sammenføring med slægtninge i opstigende linje, som den herboende har forsørgerpligt overfor; det er op til medlemsstaterne selv, om de vil tillade familiesammenføring med disse personer. En anmodning om familiesammenføring af denne art skal dog behandles velvilligt. Det samme gælder for efterkommere, som forældrene uanset deres alder fortsat har forsørgerpligt overfor (f. eks. på grund af et stort handicap). I disse tilfælde skal de i artikel 28 fastsatte betingelser (bolig og midler til familiens underhold) fortsat være opfyldt. Artikel 27 - Svig For at undgå, at der begås svig for at omgå indrejsereglerne, må der indføres sanktioner over for omgåelse af reglerne om familiesammenføring. 1. Det første tilfælde, der nævnes i artikel 27, er svig eller forfalskning. Straffen er, at den pågældende nægtes adgang, hvis tilladelsen endnu ikke er givet, eller at den udstedte opholdstilladelse inddrages, hvis det opdages, at der er tale om svig eller forfalskning. 2. Ud over svig og forfalskning kan der forekomme en anden form for misbrug. Ægteskabet eller adoptionen kan have fundet sted med det ene formål at gøre det muligt at foretage en familiesammenføring. Hvis det kan påvises, at det forholder sig sådan, kan medlemsstaten nægte den pågældende tilladelse til indrejse eller inddrage opholdstilladelsen. Medlemsstaterne har en vis margen, når de skal vurdere sådanne situationer, idet forholdene er vanskelige at bevise. Artikel 28 - Bolig og midler til familiens underhold 1. Den, der ønsker at udøve sin ret til familiesammenføring, skal indgive en ansøgning til den medlemsstat, hvori han har ophold. Det præciseres i artiklen, hvilke materielle betingelser (bolig og økonomiske midler) den pågældende skal opfylde, for at ansøgningen kan godkendes. Den pågældende skal have tilstrækkelige økonomiske og materielle midler til at kunne sørge for familiens underhold, uden at udøvelsen af retten til familiesammenføring påfører medlemsstaten udgifter. I henhold til bestemmelserne i 19 artikel 25 kan tredjelandsstatsborgeren først udøve sin ret til familiesammenføringen efter et års lovligt ophold i en medlemsstat. Dette betyder, at medlemmerne af hans familie først kan få adgang til Unionen mindst et år efter familiesammenførerens indrejse. Hvis familiesammenføreren imidlertid skulle vente et år på at indgive sin ansøgning, kunne behandlingen af sagen medføre, at familiens ankomst først fandt sted langt over et år efter familiesammenførerens ankomst. Derfor kan en tredjelands statsborger, hvis han rent faktisk har en opholdstilladelse der er gyldig i endnu mindst et år, indgive ansøgning om familiesammenføring seks måneder efter sin ankomst. De rimelige frister for behandlingen af sagen vil så betyde, at familien rent faktisk kan ankomme, når der er gået et år. 2. I konventionen fastsættes de grundlæggende principper for tilladelse til indrejse, mens de nærmere betingelser om bolig og økonomiske midler vil blive fastsat i gennem førelsesforanstaltningerne. De bestemmes dog allerede i artikel 28, at den pågældende skal have en passende bolig og tilstrækkelige midler. Artikel 29 - Opholdstilladelse Ifølge denne bestemmelse skal der udstedes en opholdstilladelse til de personer, der har fået tilladelse til at indrejse på grundlag af familiesammenføring. Opholdstilladelsen for denne person skal have samme varighed som den varighed, der er tilbage af den herboendes opholdstilladelse. Formålet med denne bestemmelse er at sikre, at der i den periode, som følger lige efter den første indrejse for de personer, der har fået tilladelse til indrejse på grundlag af familiesammenføring, er sammenfald mellem den herboendes opholdstilladelse og de familiesammenførtes opholdstilladelse. Artikel 30 - Adgang til beskæftigelse for personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring Artiklen forbyder familiesammenførte personer adgang til lønnet beskæftigelse og selvstændig erhvervsvirksomhed i seks måneder. Tilladelsen gives nemlig af menneske- rettighedsgrunde (retten til at bo sammen med sin familie, der er anerkendt af international ret) og ikke af økonomiske hensyn. En tredjelandsstatsborger, der beslutter at udøve sin ret til familiesammenføring, skal i alle tilfælde allerede på det tidspunkt, hvor han anmoder om tilladelse til indrejse, have tilstrækkelige midler til familiens underhold. Denne bestemmelse udelukker på ingen måde muligheden af at udøve indtægtsgivende erhvervs virksomhed efter udløbet af en seksmånedersperiode. Der kan imidlertid forekomme uforudsete begivenheder, enten i familiens sammensætning (nødvendigheden af at tage et forældreløst barn til sig) eller indtægtsmæssigt (familiesammenføreren bliver arbejdsløs). Der må da gives de øvrige familiemedlemmer mulighed for at arbejde uden at overholde venteperioden på seks måneder. Artikel 31 - Erhvervelse af selvstændig status for personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring 1. Som hovedregel er de familiesammenførte personers opholdstilladelse knyttet til den herboendes opholdstilladelse. Der findes dog situationer, hvor det af hensyn til retssikkerheden er rimeligt at give de familiesammenførte personer mulighed for at få en selvstændig opholdstilladelse. For mindreårige børn drejer det sig om forældrenes død eller opnåelse af myndighedsalderen; for voksne er der tale om ændring af civilstand på grund af ægtefællens død, skilsmisse eller separation. Hvis princippet om 20 sammenfald mellem den herboendes opholdstilladelse og de familiesammenførtes opholdstilladelse skulle håndhæves for enhver pris, ville det paradoksale resultat af ægtefællens død, skilsmisse eller separation være, at den pågældende ville blive nødt til at forlade det land, hvor han eller hun måske havde opholdt sig lovligt i flere år. Den pågældende kan derfor som en undtagelse til reglen i artikel 3, stk. 1, indgive sin ansøgning på stedet. 2. Der fastsættes en tidsfrist på tre måneder for indgivelse af ansøgningen (tre måneder før udløbet af den opholdstilladelse, der er udstedt til den pågældende i forbindelse med familiesammenføringen). Denne frist kan anvendes i tilfælde, hvor børn når myndighedsalderen; i de øvrige tilfælde, der er omhandlet i stk. 1, skal de admini strative procedurer tilpasses efter de grundlæggende menneskelige hensyn, så fristen kan forlænges, uden at den dog alt i alt må overstige tre måneder. For at undgå, at der opstår et juridisk tomrum, udstedes der, mens ansøgningen behandles, en midlertidig opholdstilladelse til den pågældende, som er gyldig, indtil den pågældende er blevet underrettet om afgørelsen. Artikel 32 - Definition I denne artikel fastlægges det princip, at en tredjelandsstatsborger, der bor lovligt i EU og har til hensigt at blive boende der, skal tildeles specifikke rettigheder. Disse rettigheder, som er en kilde til stabilitet for den pågældende, er et effektivt middel til integration, som stemmer overens med de retningslinjer, Kommissionen udstak i sin meddelelse om indvandrer- og asylpolitikken fra 1994. For at opnå disse rettigheder skal den pågældende opfylde to betingelser: - han skal i en vis periode rent faktisk have opholdt sig regelmæssigt og lovligt i landet i konventionens forstand; dette er i sig selv et positivt tegn på, at han er integreret i den medlemsstat, han opholder sig i. Denne periode, der her er fastsat til fem år, betragtes som lang nok til, at man kan vurdere, om en tredjelandsstatsborger virkelig har til hensigt at bosætte sig varigt, og at han rent faktisk er integreret - han skal have en opholdstilladelse af en sådan varighed, at han ved dens udløb vil have opholdt sig i medlemsstaten i ti år fra den første tilladelse til indrejse. Erhvervelsen af de rettigheder, der indrømmes længerevarende fastboende, hviler således på to principper, nemlig princippet om reelt og faktisk ophold og princippet om, at den pågældende skal have ret til et samlet faktisk ophold på ti år fra og med ankomsten til medlemsstaten. Artikel 33 - Opholdstilladelse Da personer, der anerkendes som fastboende, derved opnår en række rettigheder, bør en sådan anerkendelse i praksis udformes sådan, at den pågældende nemt kan forelægge bevis herfor. Det vil være hensigtsmæssigt, at dette sker på en ensartet måde svarende til vedtagelsen af den ensartede udformning af visa. Den første virkning af at være anerkendt som fastboende er, at den pågældende, når den opholdstilladelse, som gav ham mulighed for at opfylde betingelsen i artikel 32, litra b), udløber, får en opholdstilladelse, der svarer til den maksimale varighed, der gælder i den medlemsstat, han har bopæl i; denne varighed kan være ubegrænset, men den kan til gengæld ikke være under ti år. 21 Artikel 34 - Rettigheder i bopælsmedlemsstaten Den anden virkning af at være anerkendt som fastboende er erhvervelsen af en række rettigheder i den medlemsstat, den pågældende har bopæl i. En person, der er anerkendt som fastboende, har ikke længere behov for en tilladelse til indrejse med et bestemt formål, for hans retsstilling giver ham automatisk mulighed for at arbejde som lønmodtager og selvstændig erhvervsdrivende eller få adgang til studier eller tage ophold på grund af familiesammenføring eller med andet formål. Disse rettigheder afspejler især princippet om ikke-diskrimination mellem fastboende tredjelandsstatsborgere og EU- borgere. Den pågældende er også bedre beskyttet mod en eventuel udsendelse. I betragtning af de mange forskellige situationer, der kan foreligge, skal arten af disse rettigheder fastlægges nærmere i gennemførelsesforanstaltningerne. Artikel 35 - Rettigheder i andre medlemsstater Den sidste virkning af at være anerkendt som fastboende er, at tredjelandsstatsborgeren gradvis erhverver rettigheder i andre medlemsstater end den, hvor han første gang fik tilladelse til indrejse. 1. Han kan under overholdelse af de generelle principper om tilladelse til indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse søge en ledig stilling, han har kendskab til, f. eks. gennem en stillingsannonce. En sådan mulighed øger ikke presset på arbejdsmarkedet i medlemsstaterne, da antallet af indvandrere i EU som helhed forbliver uændret. Fastboende tredjelandsstatsborgere, der ikke blot ønsker at blive integreret i én medlemsstat, men i det store område uden indre grænser, som EU udgør, skal desuden kunne benytte sig af muligheden for at studere i en eller flere andre medlemsstater end bopælsstaten. Det medfører ligeledes, at der ikke bliver nogen forskelsbehandling mellem EU-borgere og fastboende tredjelandsstatsborgere med hensyn til mulighederne for at deltage i EU's uddannelsesprogrammer. Når vedkommende erhverver disse rettigheder, betyder det således på trods af de normale bestemmelser om offentlig orden og sikkerhed, at den medlemsstat, som den fastboende ønsker at få tilladelse til at indrejse i medfør af denne artikel, skal udstede de nødvendige indrejse- og opholdstilladelser. 2. Når en person, der er anerkendt som fastboende, f. eks. kan tage arbejde i en anden medlemsstat og således har mulighed for at tage ophold der, ville det være ulogisk at betragte ham som førstegangsindrejsende i den nye bopælsstat. Hvis han ønsker det, skal han derfor have mulighed for at få sine rettigheder som fastboende anerkendt i den nye medlemsstat. Denne anerkendelse kan først opnås efter en periode på to år, som bl. a. giver vedkommende mulighed for at beslutte, om han ønsker at bosætte sig varigt i den nye bopælsmedlemsstat og dermed få overført sine rettigheder som fastboende. 3. Tredjelandsstatsborgeren kan ikke anerkendes som fastboende i flere medlemsstater på én gang. Han har mulighed for på ny at blive anerkendt som fastboende, når han flytter sin faste bopæl til en anden medlemsstat, men ved hver ny anerkendelse mister han sine rettigheder som fastboende i den medlemsstat, hvor han boede før. Hvis han således senere ønsker at vende tilbage til en medlemsstat, hvor han tidligere er blevet anerkendt som fastboende, skal bestemmelserne i stk. 2 i denne artikel overholdes. 22 Artikel 38 - Forbindelser med tredjelande 1. I årenes løb har medlemsstaterne haft privilegerede forbindelser med visse tredjelande på grund af historiske forhold eller den geografiske nærhed. I konventionens artikel 2 fastsættes reglerne for opretholdelse af virkningerne af bilaterale aftaler, som allerede er trådt i kraft. Når konventionen er blevet godkendt, vil forhandlinger om og indgåelse af bilaterale aftaler mellem en medlemsstat og et eller flere tredjelande kunne medføre, at de fælles regler om indrejse i praksis mister deres værdi. For at undgå denne virkning, samtidig med at man bevarer en vis smidighed, skal de medlemsstater, der påtænker at forhandle med et tredjeland om privilegerede indrejseregler, på forhånd informere de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom. 2. Ifølge stk. 2 kan en sådan aftale ikke indgås uden Rådets forhåndsgodkendelse. Dette system kan give medlemsstaterne mulighed for at opretholde en række undtagelser, uden at det skader de øvrige medlemsstaters interesser med hensyn til indrejse politikken. 23 [II. FORSLAG TIL RÅDETS RETSAKT om udarbejdelse af konventionen om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne RÅDET FOR DEN EUROPÆISKE UNION - som henviser til traktaten om Den Europæiske Union, særlig artikel K. 3, stk. 2, første led, litra c), som henviser til forslag fra Kommissionen11, som henviser til udtalelse fra Europa-Parlamentet12, som tager i betragtning, at medlemsstaterne med henblik på virkeliggørelsen af Unionens målsætninger betragter indvandringspolitikken og særlig betingelserne for tredjelandsstats borgeres ophold på medlemsstaternes område, herunder betingelserne for familiesammen føringer og adgang til beskæftigelse, som spørgsmål af fælles interesse, som henhører under det samarbejde, der er indledt i henhold til traktatens afsnit VI, fastslår, at den hertil knyttede konvention, som repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer har undertegnet dags dato, hermed er udarbejdet, og anbefaler medlemsstaterne at vedtage denne konvention i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. Udfærdiget i Bruxelles, den På Rådets vegne Formand] 11 EFTnr. C 12 EFTnr. C 24 KONVENTION OM REGLERNE FOR TREDJELANDSSTATSBORGERES TILLADELSE TIL INDREJSE I DEN EUROPÆISKE UNIONS MEDLEMSSTATER [DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER i denne konvention, Den Europæiske Unions medlemsstater - SOM HENVISER til Rådet for Den Europæiske Unions retsakt af. , 1. SOM TAGER I BETRAGTNING, at indvandringspolitikken og især betingelserne for tredjelandsstatsborgeres ophold på medlemsstaternes område, herunder betingelserne for familiesammenføringer og adgang til beskæftigelse, i medfør af artikel K l, stk. 3, litra a) og b), i traktaten om Den Europæiske Union, er spørgsmål af fælles interesse, som henhører under det samarbejde, der er indledt i henhold til traktatens afsnit VI, uden at dette i øvrigt berører Det Europæiske Fællesskabs beføjelser, ] 2. SOM TAGER I BETRAGTNING, at reglerne for opholdsbetingelser, herunder betingelserne for adgang til beskæftigelse, for unionsborgere og andre, der er omfattet af fællesskabsretten, henhører under traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, samt at denne konvention fastlægger reglerne for personer, der ikke er omfattet af fællesskabsretten, 3. SOM TAGER I BETRAGTNING, at der allerede er vedtaget en række resolutioner, som indeholder regler om tilladelse til indrejse, samt en resolution om fastboende tredjelandsstatsborgeres rettigheder, og at det vil være hensigtsmæssigt at udnytte disse politiske resultater gennem et udvidet samarbejdet, som skal resultere i fastsættelsen af fælles retsregler for indvandringspolitikken under hensyn til den offentlige orden og sikkerhed, 4. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse regler, samtidig med at de tager hensyn til alle medlemsstaternes interesser, især skal præcisere betingelserne for tilladelse til indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse eller udøvelse af selvstændig erhvervs virksomhed, 5. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse regler ligeledes har til formål at bevare medlemsstaternes åbenhed over for resten af verden og omfanget af deres udvekslinger med andre lande, bl. a. på det kulturelle, videnskabelige og økonomiske område, gennem fælles bestemmelser for tilladelse til indrejse med henblik på uddannelse, herunder erhvervsuddannelse, 6. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse regler skal gøre det muligt at udøve retten til at leve sammen som en familie ved at fastlægge rammerne for gennemførelsen af familiesammenføringer, 7. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse fælles regler skal suppleres med fastlæggelsen af rettigheder, som tilkommer tredjelandsstatsborgere, der har lovlig bopæl i en medlemsstat, herunder særlig dem, der har fået status som fastboende, samt at de betingelser, på hvilke de kan nyde godt af sådanne rettigheder i en anden medlemsstat end den, hvor de har fået status som fastboende, bør fastlægges, 25 8. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse fælles regler skal være i overensstemmelse med de fælles internationale forpligtigelser, særlig den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder af 4. november 1950 og Geneve-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling, ændret ved New York-protokollen af 31. januar 1967, samt gunstigere forfatnings mæssige bestemmelser om asyl, 9. SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse fælles regler om tilladelse til indrejse, bortset fra reglerne om familiesammenføring og reglerne for personer, der er anerkendt som fastboende, ikke skaber ret til ophold, samt at medlemsstaterne bevarer deres skønsmæssige beføjelser med hensyn til den faktiske beslutning om tilladelse til indrejse for tredjelandsstatsborgere - ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER: 26 KAPITEL I DEFINITIONER OG ANVENDELSESOMRÅDE Artikel 1 Definitioner I denne konvention forstås ved: a) Tilladelse til indrejse: Mulighed for en tredjelandsstatsborger for at få adgang til en medlemsstats område og opholde sig dér i en periode på over tre måneder. b) Opholdstilladelse: Beslutning truffet af en medlemsstat, udformet i henhold til dennes lovgivning, hvorved den giver en person tilladelse til at tage ophold på dens område i en periode på over tre måneder, men ikke midlertidige tilladelser, som medlemsstaterne i visse tilfælde kan udstede. Artikel 2 Anvendelsesområde 1. Konventionen finder anvendelse på tredjelandsborgere, men indebærer ingen begrænsning af gunstigere bestemmelser, der måtte følge af: a) bilaterale og multilaterale aftaler mellem Fællesskabet eller Fællesskabet og dets medlemsstater og tredjelande, som er trådt i kraft inden undertegnelsen af denne konvention b) aftaler mellem en eller flere medlemsstater og tredjelande, som er trådt i kraft inden undertegnelsen af denne konvention. Den finder ikke anvendelse på: a) personer, der har indgivet ansøgning om anerkendelse af flygtningestatus i en medlemsstat i henhold til Geneve-konventionen fra 1951 b) fordrevne personer, der har fået tilladelse til at opholde sig i en medlemsstat som en midlertidig beskyttelsesforanstaltning c) personer, der undtagelsesvis har fået tilladelse til at opholde sig på en medlems stats område, navnlig af humanitære grunde. 2. Bestemmelserne i denne konvention finder ikke anvendelse på unionsborgere eller tredjelandsstatsborgere, der har opholdstilladelse i en medlemsstat i henhold til fællesskabsretten. 27 KAPITEL II ALMINDELIGE BESTEMMELSER Artikel 3 Behandling af den første ansøgning om tilladelse til indrejse 1. Den første ansøgning om tilladelse til indrejse i en medlemsstat kan kun behandles af medlemsstatens kompetente myndigheder, hvis tredjelandsstatsborgeren opholder sig uden for medlemsstaternes område på det tidspunkt, hvor ansøgningen indgives, og indtil han underrettes om afgørelsen. 2. Den medlemsstat, som ansøgningen er indgivet til, gennemgår ansøgningen nøje, bl. a. under hensyn til den offentlige orden, sikkerhed 3g sundhed. Fælles regler for behandling af ansøgningerne fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 4 Rejsedokumenter En tredjelandsstatsborger skal for at få adgang til den medlemsstat, som han har tilladelse til at opholde sig i, være i besiddelse af de nødvendige rejsedokumenter. Den pågældende medlemsstat udsteder eventuelt de nødvendige visa. De øvrige medlemsstater udsteder i givet fald transitvisa, der gør det muligt for tredjelandsstatsborgeren at begive til den medlemsstat, der har givet tilladelse til indrejse. Artikel 5 Mulighed for afbrydelse af opholdet 1. En tredjelandsstatsborger, der har fået tilladelse til indrejse i en medlemsstat, kan afbryde opholdet i denne medlemsstat i en periode, der ikke overstiger i alt 13 hele uger pr. helt kalenderår, samt så længe de lovhjemlede ferier varer. Hvis opholdet afbrydes af de samme grunde, der berettigede til tilladelsen til indrejse for den pågældende, finder de i første afsnit anførte tidsfrister ikke anvendelse. 2. Uanset stk. 1 kan tredjelandsstatsborgere, der er blevet godkendt som fastboende i henhold til artikel 32 og 33, afbryde opholdet i den medlemsstat, hvor de er blevet godkendt som fastboende, i en periode, der ikke overstiger 26 uger i træk. Denne periode kan overskrides, når de afbryder opholdet for at skifte bopælsmedlemsstat, på de vilkår, der er fastsat i artikel 35. 3. Varigheden af det i stk. 1 og 2 omhandlede tilladte fravær kan forlænges: a) når en ansøgning fra den pågældende herom, som støtter sig på seriøse grunde, og som er indgivet inden afrejsen, er blevet godkendt b) når en ansøgning fra den pågældende herom, som støtter sig på exceptionelle grunde, og som er indgivet efter afrejsen, er blevet godkendt. Listen over disse grunde fastsættes efter proceduren i artikel 36. 28 Artikel 6 Fornyelse af opholdstilladelsen 1. Medmindre andet gælder ifølge Genève-konventionen fra 1951, kan en tredjelands statsborger ved opholdstilladelsens udløb på det pågældende sted ansøge om at få den fornyet, hvis de betingelser, der lå til grund for tilladelsen til indrejse, stadig er opfyldt. 2. Medmindre andet gælder ifølge artikel 31, kan en tredjelandsstatsborger kun indgive ansøgning om tilladelse til indrejse med anden begrundelse end den, som lå til grund for den foregående tilladelse, hvis han befinder sig uden for medlemsstaternes område. Den nye ansøgning om tilladelse til indrejse kan kun behandles, hvis tredjelandsstats borgeren opholder sig uden for medlemsstaternes område ved indgivelsen af ansøgningen og indtil han bliver underrettet om afgørelsen. 3. Ansøgninger om tilladelse til indrejse på det pågældende sted med anden begrundelse end den, der berettigede til den foregående tilladelse til indrejse, efterkommes uanset stk. 2 i følgende tilfælde, der angives udtømmende efter proceduren i artikel 36: a) personer, der har fået tilladelse til indrejse i henhold til artikel 7 og 8, og som ønsker at opholde sig i medlemsstaten i henhold til bestemmelserne i kapitel IV b) personer, der har fået tilladelse til indrejse i henhold til bestemmelserne i kapitel IV, og som ønsker at opholde sig i medlemsstaten i henhold til bestemmelserne i artikel 7 og 8. 4. Som undtagelse fra stk. 2 og 3 har tredjelandsstatsborgere, der er anerkendt som fastboende i henhold til artikel 32 og 33, ikke pligt til at forlade medlemsstaternes område for at indgive ansøgning om fornyelse af deres opholdstilladelse. KAPITEL III INDREJSE MED HENBLIK PÅ LØNNET BESKÆFTIGELSE Artikel 7 Principper 1. Tredjelandsstatsborgere kan få tilladelse til at indrejse på en medlemsstats område med henblik på lønnet beskæftigelse , når en ledig stilling i medlemsstaten ikke kan besættes på kort sigt: a) med unionsborgere b) eller med tredjelandsstatsborgere, som har lovlig bopæl i den pågældende medlemsstat, og som allerede befinder sig på medlemsstatens lovlige arbejds marked c) eller med tredjelandsstatsborgere, der er godkendt som fastboende. 2. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1 fastsættes efter proceduren i artikel 36. 29 Artikel 8 Betingelser for tilladelse til indrejse 1. Ved den første indrejse med henblik på lønnet beskæftigelse skal tredjelands statsborgeren på forhånd have opnået en arbejdskontrakt med en løbetid, der ikke må være på under et år, og tilladelse til at beklæde den pågældende stilling på medlemsstatens område. Når disse betingelser er opfyldt, og der er givet tilladelse til indrejse, får tredjelandsstatsborgeren udleveret en opholdstilladelse, hvis løbetid er mindst lige så lang som arbejdskontraktens. Varigheden af den første opholdstilladelse kan dog ikke overstige fire år. 2. En opholdstilladelse med henblik på udøvelse aflønnet beskæftigelse kan fornyes, hvis betingelserne i artikel 7, stk. 1, stadig er opfyldt ved indgivelsen af ansøgningen. 3. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 2 fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 9 Sæsonarbejdere 1. I denne konvention forstås ved "sæsonarbejder" en tredjelandsstatsborger, der bevarer sin faste bopæl i et tredjeland, men som har kontrakt på at udføre et sæsonbestemt, nærmere fastsat arbejde på en medlemsstats område i en nærmere fastsat periode. 2. En tredjelandsstatsborger kan få tilladelse til at indrejse i en medlemsstat som sæsonarbejder for en periode på højst seks måneder pr. kalenderår, efter hvilken han skal vende tilbage til et tredjeland. 3. Hvis der er udstedt en opholdstilladelse for en periode på mindre end seks måneder, kan der på det pågældende sted gives tilladelse til at forlænge opholdets varighed for at give sæsonarbejderen mulighed for at afslutte det arbejde, som den oprindelige tilladelse til indrejse vedrørte. Arbejdsgiveren skal indgive en ansøgning om forlæng else, der skal være vedlagt en begrundelse, senest en måned før udløbet af den første tilladelse. 4. Ved meddelelse af tilladelse til indrejse til sæsonarbejdere giver medlemsstaterne forrang til tredjelandsstatsborgere, som allerede har arbejdet som sæsonarbejdere i den pågældende medlemsstat, frem for tredjelandsstatsborgere, der for første gang indgiver ansøgning om tilladelse til indrejse med henblik på sæsonarbejde. Artikel 10 Grænsegængere 1. I denne konvention forstås ved "grænsegænger" en tredjelandsstatsborger, som har bopæl i det pågældende tredjelands grænseområde, men arbejder i en tilgrænsende medlemsstats grænseområde og dagligt eller mindst en gang om ugen vender tilbage til tredjelandets grænseområde. 2. En grænsegænger, der er tredjelandsstatsborger, kan uanset principperne i artikel 7 få tilladelse til at udføre lønnet beskæftigelse i en tilgrænsende medlemsstats grænse område. 30 KAPITEL IV INDREJSE MED HENBLIK PÅ UDØVELSE AF SELVSTÆNDIG ERHVERVSVIRKSOMHED Artikel 11 Definition I denne konvention forstås ved "tilladelse" til indrejse med henblik på selvstændig erhvervsvirksomhed indrejse af en fysisk person, der er tredjelandsstatsborger, på en medlemsstats område med henblik på udøvelse af erhvervsvirksomhed, uden at der foreligger nogen form for underordningsforhold over for en arbejdsgiver. Artikel 12 Betingelser for tilladelse til indrejse Der kan gives tilladelse til indrejse på en medlemsstats område til en tredjelands statsborger, der ønsker at etablere sig i denne medlemsstat for at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, hvis følgende betingelser er opfyldt, og den pågældende overholder reglerne for udøvelse af denne virksomhed: a) tredjelandsstatsborgeren skal have tilstrækkelige midler til i denne medlemsstat at påbegynde den virksomhed, hans ansøgning om tilladelse til indrejse vedrører b) den erhvervsaktivitet, der udøves af den person, der har fået tilladelse til indrejse, skal i den periode, der svarer til gyldigheden af hans første opholdstilladelse, have en positiv indflydelse på beskæftigelsen i den medlemsstat, hvor han opholder sig. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1 fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 13 Opholdstilladelse 1. Den opholdstilladelse, der udstedes til den tredjelandsstatsborger, som er omhandlet i artikel 12, med henblik på udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed, meddeles for en periode på mindst to år. 2. Der kan indgives ansøgning om fornyelse på det pågældende sted for den samme erhvervsvirksomhed, som den oprindelige tilladelse vedrørte, eller for en erhvervs virksomhed, som udgør fortsættelsen eller videreudviklingen heraf. Ved indgivelse af ansøgning om fornyelse skal tredjelandsstatsborgeren: a) reelt have udøvet den erhvervsvirksomhed, med henblik på hvilken der blev givet tilladelse til indrejse b) fortsat kunne udøve den pågældende erhvervsvirksomhed lovligt c) opfylde betingelserne i artikel 12, litra b). 31 Artikel 14 Levering af tjenesteydelser Tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne med henblik på at udøve erhvervsvirksomhed, som består i levering af tjenesteydelser, fastsættes uden at fælles skabsbestemmelserne berøres heraf efter proceduren i artikel 36. KAPITEL V INDREJSE MED HENBLIK PÅ STUDIER OG ERHVERVSUDDANNELSE Artikel 15 Indre; se med henblik på studier Tilladelse til indrejse med henblik på studier på en medlemsstats område kan gives til tredjelandsstatsborgere, der er blevet optaget på en statslig eller statsanerkendt højere læreanstalt med henblik på at: a) deltage i forberedende kurser forud for en bestemt videregående uddannelse b) gennemføre en uddannelse c) udarbejde et speciale eller en doktorafhandling d) udøve forskningsvirksomhed som led i uddannelsen eller den faglige videreuddannelse, efter at de har afsluttet en videregående uddannelse og fået eksamensbevis herpå, når denne virksomhed ikke har til hovedformål at sikre dem en indtægt. Artikel 16 Opholdstilladelse 1. Opholdet skal være begrænset til varigheden af det valgte studium. Den udleverede opholdstilladelses løbetid svarer til varigheden af tilmeldingen til den pågældende undervisningsinstitution. 2. Opholdstilladelsen kan forlænges med et år ad gangen; den forlænges, hvis indehaveren godtgør, at han stadig opfylder de krav, der gjaldt for udstedelsen af den oprindelige tilladelse samt kravene i forbindelse med de former for kontrol, som den højere læreanstalt kræver. 3. Efter første studieår kan den studerende ikke længere skifte til et andet studium. Hvis den studerende skifter til et andet studium efter det første år, skal han ansøge om en ny tilladelse til indrejse med henblik på studier. 4. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1, 2 og 3 fastsættes efter proceduren i artikel 36. 32 Artikel 17 Arbejdstilladelse for studerende Tredjelandsstatsborgere, der har fået tilladelse til at indrejse på en medlemsstats område med henblik på studier, må ikke tage lønnet beskæftigelse eller udøve selvstændig erhvervsvirksomhed. Arbejde af begrænset omfang eller af kortere varighed er fortsat muligt, for så vidt som dette ikke påvirker studieforløbet, navnlig som undtagelse til artikel 9, sæsonarbejde. Artikel 18 Afslutning af studierne 1. Hvis tredjelandsstatsborgeren ved afslutningen af sine studier under en af kategorierne i artikel 15, ønsker at blive i medlemsstaten som studerende i en anden af de nævnte kategorier, kan han ansøge om en ny opholdstilladelse på det pågældende sted. 2. Hvis tredjelandsstatsborgeren ved afslutningen af sine studier ønsker at blive i medlemsstaten af andre årsager, skal han underkaste sig proceduren for tilladelse til første indrejse. Artikel 19 Praktikanter 1. I denne konvention forstås ved "praktikant" en arbejdstager, hvis ophold på en medlemsstats område hænger nøje sammen med hans ønske om at forbedre sine færdigheder og sine kvalifikationer inden for det erhverv, han har valgt, med henblik på at udøve det pågældende erhverv i et tredjeland. 2. En tredjelandsstatsborger skal for at få tilladelse til indrejse på en medlemsstats område som praktikant opfylde følgende to betingelser: a) han skal have en uddannelsesaftale med værtsorganet, som sikrer ham et vederlag, der er tilstrækkeligt til hans underhold b) han skal have en social sikring, som dækker de risici, der måtte opstå i værtslandet. 3. Opholdstilladelsen for praktikanter er begrænset til et år. Hvis den periode, der er nødvendig for at erhverve de pågældende faglige kvalifikationer, overstiger et år, kan opholdstilladelsen forlænges med et år ad gangen. Der kan under ingen omstændig heder ske en forlængelse med henblik på at give den pågældende mulighed for at tage arbejde. Artikel 20 Særprogrammer Medlemsstaterne skal lette meddelelse af tilladelse til indrejse til studerende, praktikanter og forskere fra tredjelande, der deltager i samarbejdsprogrammer, hvortil der ydes fællesskabsstøtte. Med henblik herpå fastsættes der gennemførelsesforanstaltninger efter proceduren i artikel 36. 33 Artikel 21 Begrænsning af anvendelsesområdet Bestemmelserne i dette afsnit finder ikke anvendelse på: b) elever på primær- og sekundærtrinnet a) lærlinge. KAPITEL VI INDREJSE MED ANDET FORMÅL Artikel 22 Betingelser for tilladelse til indrejse En tredjelandsstatsborger, som ikke falder ind under bestemmelserne i kapitel III, IV, V og VII, kan få tilladelse til at indrejse på en medlemsstats område, hvis følgende betingelser er opfyldt: a) han skal have tilstrækkelige midler til at kunne forsørge sig selv, uden at udøve en af de former for indtægtsgivende virksomhed, der er omhandlet i kapitel III og IV b) han skal have en social sikring, som er gyldig i den stat, han ansøger om tilladelse til indrejse i c) han skal kunne dokumentere, at han har erhvervet sine midler på lovlig vis d) han skal have en bolig i den medlemsstat, hvor han indgiver sin ansøgning. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1 fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 23 Opholdstilladelse 1. Den første opholdstilladelse meddeles tredjelandsstatsborgeren for en periode på mindst et år. 2. Opholdstilladelsen kan fornyes med en periode på mindst et år. Ved indgivelsen af ansøgningen om fornyelse skal tredjelandsstatsborgeren godtgøre, at han fortsat opfylder betingelserne i artikel 22. 34 KAPITEL VII INDREJSE MED HENBLIK PÅ FAMILIESAMMENFØRING Artikel 24 Principper 1. En tredjelandsstatsborger, der har haft lovlig bopæl i en medlemsstat i mindst et år, og som ved indgivelsen af den ansøgning, der er omhandlet i artikel 28, har en opholdstilladelse i den pågældende medlemsstat, som er gyldig mindst et år endnu, kan benytte sig af sin ret til familiesammenføring. 2. Uanset stk. 1 kan en tredjelandsborger, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 15, indgive en ansøgning i henhold til artikel 28, når han har haft lovlig bopæl i en medlemsstat i mindst to år og har opholdstilladelse i denne medlemsstat endnu et år. Artikel 25 Situationen for familiemedlemmer til unionsborgere der ikke udnytter deres ret til fri bevægelighed Uanset nærværende kapitel er familiesammenføring af tredjelandsstatsborgere, der er familiemedlemmer til en unionsborger, som er bosiddende i den medlemsstat, hvis nationalitet han har, underlagt samme betingelser som betingelserne i artikel 10, 11 og 12 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om fri bevægelighed for arbejdstagere inden for Fællesskabet13 og i de øvrige relevante fællesskabsbestemmelser. Artikel 26 Kategorier af personer, der kan familiesammenføres 1. Der gives tilladelse til indrejse med henblik på familiesammenføring til følgende personer, for så vidt som ægteskabet er foreneligt med de grundlæggende principper i medlemsstatens retsorden: a) den herboende persons ægtefælle b) børn af den herboende og dennes ægtefælle, herunder børn, der er adopteret i overensstemmelse med en afgørelse, der er truffet af den kompetente myndighed i medlemsstaten, eller en afgørelse, som er anerkendt af denne myndighed c) børn, herunder adoptivbørn, af den herboende eller dennes ægtefælle, når en af disse alene har forældremyndigheden over disse børn, har dem i sin varetægt og rent faktisk forsørger dem. 2. For at opfylde betingelserne for indrejse med henblik på familiesammenføring skal børnene være under den myndighedsalder, der er fastsat i den pågældende medlemsstat, og må ikke være gift. 13 EFT nr. L 257 af 19. 10. 1968, s. 2. 35 3. Medlemsstaterne ser velvilligt på familiesammenføring med slægtninge i opstigende linje og andre efterkommere, som den pågældende har forsørgerpligt overfor, for så vidt som betingelserne i artikel 28 er opfyldt. Artikel 27 Svig 1. Medlemsstaterne nægter ægtefællen eller et adoptivbarn tilladelse til indrejse med henblik på familiesammenføring eller inddrager den pågældendes opholdstilladelse, når det fastslås, at tilladelsen til indrejse er opnået ved svig eller falsk. 2. Medlemsstaterne kan nægte at lade ægtefællen eller et adopteret barn få tilladelse til indrejse med henblik på familiesammenføring eller inddrage opholdstilladelsen, når det fastslås, at ægteskabet eller adoptionen udelukkende har fundet sted for at gøre det muligt for den pågældende at få tilladelse til at indrejse i en medlemsstat. Artikel 28 Bolig og midler til familiens underhold 1. Tredjelandsstatsborgeren skal for at kunne udøve sin ret til familiesammenføring indgive en ansøgning i den medlemsstat, hvor han har ophold, og samtidig godtgøre, at han har en passende bolig og tilstrækkelige midler til den sammenførte families underhold. Denne ansøgning kan indgives seks måneder efter hans indrejse i den medlemsstat, hvor han opholder sig. 2. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1 fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 29 Opholdstilladelse Når en medlemsstat efterkommer en ansøgning om familiesammenføring, udsteder den opholdstilladelser til medlemmerne af den familie, der skal sammenføres, med en varighed, der svarer til den varighed, der er tilbage af den herboendes opholdstilladelse. Artikel 30 Adgang til beskæftigelse for personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring 1. Personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring, kan ikke få tilladelse til at tage lønnet beskæftigelse eller udøve selvstændig erhvervsvirk somhed inden udløbet af en frist på seks måneder regnet fra deres ankomst. 2. Uanset stk. 1 kan der ses bort fra fristen på seks måneder, hvis uforudsete ændringer i familiens sammensætning eller med hensyn til dennes indtægter gør det nødvendigt, at der åbnes mulighed for udøvelse af erhvervsaktivitet for de personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring. 36 Artikel 31 Erhvervelse af selvstændig status for personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring 1. Ved ægtefællens død, skilsmisse, separation, forældrenes død eller opnåelse af myndighedsalderen, kan personer, der har fået tilladelse til indrejse efter reglerne om familiesammenføring, indgive ansøgning om opholdstilladelse på et nyt grundlag, som vil blive behandlet i den medlemsstat, de har opholdstilladelse i. 2. De pågældende skal indgive ansøgning senest tre måneder før udløbet af deres opholdstilladelse. Hvis opholdstilladelsen udløber mindre end tre måneder efter bortfaldet af det forhold, der lå til grund for tilladelsen til indrejse, forlænges denne frist dog til i alt tre måneder. Mens ansøgningen behandles, udsteder den pågældende medlemsstat om nødvendigt en midlertidig opholdstilladelse, som er gyldig, indtil afgørelsen er blevet meddelt den pågældende. KAPITEL VIII FASTBOENDE TREDJELANDSSTATSBORGERE Artikel 32 Definition En tredjelandsstatsborger anerkendes som fastboende i en af medlemsstaterne, når han opfylder følgende to betingelser: a) han har haft fast og lovlig bopæl i en medlemsstat i mindst fem år b) han har en tilladelse, der giver ret til et ophold af en samlet varighed på mindst ti år regnet fra den første tilladelse til indrejse. Artikel 33 Opholdstilladelse 1. Når en tredjelandsstatsborger er anerkendt som fastboende, anføres dette på opholdstilladelsen. 2. Ved udløbet af en opholdstilladelse i henhold til artikel 32, litra b), har den fastboende tredjelandsstatsborger ret til en opholdstilladelse, der svarer til den maksimale varighed, der gælder i den medlemsstat, han har bopæl i, og som ikke kan have en varighed på under ti år. Artikel 34 Rettigheder i bopælsmedlemsstaten 1. I den medlemsstat, hvor en tredjelandsstatsborger, der er anerkendt som fastboende, har taget ophold, har han, uden at dette berører fællesskabsbestemmelserne: 37 a) adgang til hele medlemsstatens område b) ret til at udøve enhver form for virksomhed, der er omhandlet i afsnit III, IV og V c) ret til at opholde sig af alle de grunde, der er omhandlet i afsnit VI og VII d) ret til øget beskyttelse mod udsendelse med forbehold af hensynet til den offentlige orden og den indre sikkerhed e) ret til samme behandling som unionsborgerne med hensyn til: adgang til beskæftigelse som lønmodtager eller selvstændig erhvervsdrivende (i) (ii) uddannelse (iii) retten til at være medlem af en fagforening (iv) retten til at være medlem af foreninger (v) (vi) (vii) skolegang. adgang til bolig i både den private, den offentlige og den halvoffentlige sektor social sikring 2. Gennemførelsesforanstaltningerne til stk. 1 fastsættes efter proceduren i artikel 36. Artikel 35 Rettigheder i de andre medlemsstater 1. En tredjelandsstatsborger, der er anerkendt som fastboende, kan: a) b) søge en stilling ved at svare på et stillingstilbud, han har kendskab til, i en anden medlemsstat under overholdelse af principperne i artikel 7 søge om tilladelse til at studere i en anden medlemsstat i overensstemmelse med artikel 15. I de i første afsnit omhandlede tilfælde giver den pågældende medlemsstat, hvis tredjelandsstatsborgeren får en arbejdskontrakt eller bliver optaget på en højere uddannelsesinstitution, den pågældende tilladelse til indrejse samt alle de nødvendige tilladelser, herunder opholdstilladelse. 2. En tredjelandsstatsborger, der på de i stk. 1 anførte betingelser har ophold i en anden medlemsstat end den, hvor han er anerkendt som fastboende, anerkendes også som fastboende efter i en anden bopælsmedlemsstat. Dette fastslås ved udstedelsen af en opholdstilladelse, hvis varighed svarer til den, som gav ham mulighed for at blive anerkendt som fastboende i den foregående medlemsstat. i en periode på to år at have haft ophold 3. En tredjelandsstatsborger, der er anerkendt som fastboende i en medlemsstat, anerkendes ikke længere som sådan i denne medlemsstat fra det tidspunkt, hvor han anerkendes som fastboende i en anden medlemsstat efter bestemmelserne i stk. 2. 38 KAPITEL IX AFSLUTTENDE BESTEMMELSER Artikel 36 [Procedure for vedtagelse af gennemførelsesforanstaltninger t. Med forbehold af stk. 2 og 3 vedtages de gennemførelsesforanstaltninger, der er foreskrevet i denne konvention i Rådet med et flertal på to tredjedele af de høje kontraherende parter. 2. De gennemførelsesforanstaltninger, der er omhandlet i artikel 6, stk. 3, artikel 7, stk. 2, artikel 8, stk. 3, artikel 12 og 34 vedtages efter fælles aftale mellem de høje kontraherende parter inden for en frist på to år regnet fra offentliggørelsen af retsakten om udarbejdelsen af denne konvention i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Efter udløbet af den i første afsnit fastsatte frist fastsættes gennemførelsesforan staltningerne i henhold til stk. 1. 3. De gennemførelsesforanstaltninger, der er omhandlet i a) artikel 14 b) artikel 22 c) samt de gennemførelsesforanstaltninger, der ikke udtrykkeligt er nævnt i denne konvention vedtages efter fælles aftale mellem de høje kontraherende parter. 4. De gennemførelsesforanstaltninger, der er omhandlet i stk. 1, 2 og 3 offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Artikel 37 De Europæiske Fællesskabers Domstols kompetence 1. Tvister mellem medlemsstaterne eller mellem en medlemsstat og Kommissionen vedrørende fortolkningen eller anvendelsen af denne konvention i første omgang skal behandles i Rådet med henblik på at nå til enighed. Såfremt det efter udløbet af en frist på seks måneder ikke har været muligt at bilægge tvisten, indbringer en part i tvisten spørgsmålet for De Europæiske Fællesskabers Domstol. 2. De Europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træfie præjudiciel afgørelse om fortolkningen af denne konvention. Enhver ret i en medlemsstat, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, anmoder De Europæiske Fællesskabers Domstol om at afgøre et præjudicielt spørgsmål, som rejses under en retssag ved den pågældende ret, og som vedrører fortolkningen af denne konvention, når den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom] 39 Artikel 38 Forbindelser med tredjelande En medlemsstat, som påtænker at indlede forhandlinger med et tredjeland om fast læggelsen af præferenceregler for tilladelse til indrejse til statsborgere fra det pågældende tredjeland, underretter i god tid de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom. Ingen medlemsstater kan indgå sådanne aftaler med et eller flere tredjelande uden Rådets forhåndsgodkendelse. [Artikel 39 Beskyttelsesklausul Bestemmelserne i denne konvention er ikke til hinder for, at en medlemsstat, i henhold til bestemmelserne i artikel K. 2, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union kan gøre undtagelse fra bestemmelserne i denne konvention. En sådan undtagelse gøres kun i særlige tilfælde, og dens varighed skal begrænses til det strengt nødvendige. Den medlemsstat, der benytter sig af denne mulighed, tager hensyn til de øvrige medlemsstaters interesser og holder både dem og Kommissionen nøje underrettet. Artikel 40 Forbehold Der kan ikke tages forbehold med hensyn til denne konvention. Artikel 41 Vedtagelse og ikrafttrædelse 1. Denne konvention skal vedtages af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. Hver medlemsstat påbegynder den nationale vedtagelsesprocedure senest seks måneder efter offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende af retsakten om udarbejdelse af denne konvention. 2. Medlemsstaterne giver depositaren notifikation om afslutningen af de procedurer, der efter deres forfatningsmæssige bestemmelser kræves for at vedtage konventionen. 3. Konventionen træder i kraft den første dag i den måned, der følger udløbet af en periode på to måneder efter, at den i stk. 2 omhandlede notifikation er foretaget af den af Den Europæiske Unions medlemsstater på tidspunktet for Rådets vedtagelse af retsakten om udarbejdelse af denne konvention, der som den sidste opfylder denne formalitet. 4. Bestemmelserne i denne konvention finder anvendelse fra den første dag i den måned, der følger efter udløbet af en periode på to måneder efter konventionens ikrafttræden. Uanset første afsnit finder bestemmelserne i artikel 36 om proceduren for vedtagelse af gennemførelsesforanstaltninger anvendelse fra offentliggørelsen i De Europæiske Fællesskabers Tidende af retsakten om udarbejdelse af konventionen. 40 Gennemførelsesforanstaltningerne træder tidligst i kraft på datoen for konventionens ikrafttræden. Artikel 42 Ændring af konventionen 1. Forslag til ændringer af denne konvention og gennemførelsesforanstaltningerne til denne kan fremsættes af enhver medlemsstat, der er en høj kontraherende part, samt af Kommissionen. Alle ændringsforslag fremsendes til Rådet og om nødvendigt til Kommissionen. 2. Ændringer af denne konvention vedtages med enstemmighed af Rådet, som anbefaler medlemsstaterne at vedtage dem i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. Når Rådet har vedtaget ændringer af denne konvention, offentliggøres de i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Hver medlemsstat påbegynder den nationale vedtagelsesprocedure senest seks måneder efter offentliggørelsen af ændringerne i De Europæiske Fællesskabers Tidende. 3. Ændringer, der er vedtaget i overensstemmelse med stk. 2, træder i kraft efter bestemmelserne i artikel 41, stk. 3. 4. Ændringer af gennemførelsesforanstaltningerne til denne konvention vedtages af Rådet efter procedurerne for vedtagelse af de pågældende gennemførelsesforanstaltninger. Medmindre andet er fastsat i Rådets retsakt om vedtagelsen heraf træder sådanne ændringer i kraft den første dag i den måned, som følger udløbet af en periode på to måneder efter deres vedtagelse i Rådet. Artikel 43 Tiltrædelse af nye medlemsstater 1. Denne konvention er åben for tiltrædelse af enhver stat, der bliver medlem af Den Europæiske Union. 2. Den af Rådet fastlagte tekst til konventionen på den tiltrædende stats sprog er autentisk. 3. Tiltrædelsesinstrumenterne deponeres hos depositaren. 4. Denne konvention træder i kraft over for den tiltrædende medlemsstat den første dag i den måned, der følger efter udløbet af en periode på to måneder efter datoen for deponeringen af den pågældende medlemsstats tiltrædelsesinstrument eller på datoen for konventionens ikrafttræden, hvis den endnu ikke er trådt i kraft ved udløbet af ovennævnte periode. Artikel 44 Depositar 1. Generalsekretæren for Rådet for Den Europæiske Union er depositar for denne konvention. 41 2. Depositaren offentliggør i De Europæiske Fællesskabers Tidende situationen med ikrafttrædelse og alle andre tiltrædelser, ændringer, hensyn til notifikationer, meddelelser vedrørende denne konvention. ] [TIL BEKRÆFTELSE HERAF har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Udfærdiget i , i ét eksemplar på dansk, engelsk, finsk, fransk, græsk, irsk, italiensk, nederlandsk, portugisisk, spansk, svensk og tysk, hvilke tekster alle har samme gyldighed og deponeres i arkiverne i Generalsekretariatet for Rådet for Den Europæiske Union. ] den 42 ISSN 0254-1459 KOM(97) 387 endelig udg. DOKUMENTER DA 06 0411 Katalognummer: CB-CO-97-438-DA-C ISBN 92-78-23887-2 Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer L-2986 Luxembourg 43