title: Andra rapport från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG "Television utan gränser"

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION •k -b * Ä Bryssel den 24 10. 1997 KOM(97) 523 slutlig ANDRA RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG "Television utan gränser" L 2. 3. 4. INLEDNING RAPPORTENS SYFTE UTVECKLINGEN A V TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIVET 4. 1 Samordningen mellan nationella myndigheter och kommissionen 4. 2 Skyddet av minderåriga : tillämpning av det särskilda förfarandet enligt artikel 2. 2 i direktivet 4. 3 Tillämpningen av bestämmelserna om reklam 5. DOMSTOLENS PRAXIS 5. 1 Allmänna anmärkningar 5. 2 Mål C-412/93 "Leclerc-Siplec" 5. 3 Domstolens domar av den 10 september 1996 i målen kommissionen mot Förenade konungariket och kommissionen mot Konungariket Belgien 5. 4 Mål C-14/96 "Paul Denuit" och C-56/96 "VT4" 5. 5 Mål C-320/94 m. fl. "RTI" 5. 6 Mål C-34, C-35 och C-36/95 "De Agostini" och "TV-Shop" 6. SLUTSATSER L INLEDNING I artikel 26 i direktiv 89/552/EEG "Television utan gränser" (direktivet)1 föreskrivs att senast vid slutet av det femte året efter dagen för antagandet av direktivet och vartannat år därefter skall kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén överlämna en rapport om tillämpningen av direktivet och, om nödvändigt, utarbeta ytterligare förslag för att anpassa det till utvecklingen inom området TV-sändning. Enligt artikel 4. 3 i direktivet, skall direktivets artikel 4 och artikel 5 vara föremål för en särskild rapport2. Genom detta meddelande lägger kommissionen fram den andra rapporten om tillämpningen av direktivet för Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén. Av den första tillämpningsrapporten, som omfattade perioden fram till slutet av 1994, framgick att direktivet måste ses över, särskilt för att anpassa det till utvecklingen av den europeiska audiovisuella verkligheten. Kommissionen lade således fram ett förslag om detta3. Grunddragen i den ordning som inrättades genom direktivet, liksom orsakerna bakom förslaget till översyn, beskrivs i motiveringen till förslaget. Därför har dessa delar och de aspekter på tillämpningen av direktivet som behandlades i den första rapporten inte tagits upp i detta dokument. en ingående Det ändringsförslag som kommissionen lade fram har under de två senaste åren varit institutioner. för föremål Medbeslutandeförfarandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG om ändring av direktiv 89/552/EEG. Det nya direktivet träder i kraft den dag det publiceras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning4. debatt ledde den 19 gemenskapens antagandet inom fram juni till Genom direktiv 97/36/EG ändras artikel 26 i direktiv 89/552/EEG så att det däri föreskrivs att nästa tillämpningsrapport skall läggas fram senast vid slutet av det tredje året från det att direktivet antogs (dvs. den 31 december 2000). För att undvika att kontinuiteten bryts avser denna rapport följaktligen tillämpningen av direktiv 89/552/EEG från och med januari 1995 fram till ikraftträdandet av det nya direktivet, dvs. en period på omkring 30 månader. 1 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT nr L 298, 17. 10. 1989, s. 23). 2 För år 1991 och 1992: KOM(94) 57 slutlig, 3. 3. 1994; för år 1993 och 1994: KOM(96) 302 slutlig, 15. 7. 1996. 3 KOM(95) 86 slutlig, 31. 5. 1995. 4 Ref. 2. RAPPORTENS SYFTE Även om lagstiftningen i flera medlemsstater ännu inte är helt förenlig med direktiv 89/552/EEG5, har den konkreta tillämpningen av de principer som ligger till grund för direktivet och domstolens omfattande praxis bidragit mycket till att fortlöpande befästa en i verklig mening fri rörlighet för en europeisk televisionsindustri i full utveckling. Principen om fri rörlighet i unionens medlemsstater för televisionssändningar i alla de former och med alla möjliga sändningsmetoder är nu uppfylld under väl definierade rättsliga villkor. I denna rapport beskrivs och analyseras de viktigaste händelserna i samband med tillämpningen av direktivet under referensperioden. Man försöker också att med rapporten ge en samlad syn på de framsteg som uppnåtts när det gäller att tolka direktivets normer, med särskilt intresse riktat på domstolens beslut. Med hänsyn till att rapporten huvudsakligen omfattar en övergångsperiod och att ett nytt direktiv har antagits, är syftet med denna rapport inte att på ett ingående sätt analysera konsekvenserna av tillämpningen av direktivet, utan endast att lägga fram de viktigaste utvecklingslinjerna inom rättspraxis utifrån det aktuella sammanhanget, nämligen ett audiovisuellt landskap i utveckling. 3. UTVECKLINGEN A V TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA Utöver en betydande ökning av antalet operatörer (i Europa finns idag fler än 250 TV-kanaler, av vilka två tredjedelar är privata, vilket innebär att antalet inom gemenskapen praktiskt taget har fördubblats på sex år6) och av de resurser som televisionssektorn genererar (de totala intäkterna från television i Europeiska unionens medlemsstater under 1995 har beräknats till 43,3 miljarder dollar, omkring 38 miljarder ecu, vilket innebär en ökning på 14 % i förhållande till 19947), har digitaltelevision förberetts och startats i Europa under 1995 och 1996. I början av 1997 fanns omkring 330 satellitsända digitaltjänster jämfört med endast ett tiotal i januari 19968. Denna tempohöjning i utvecklingen av digital tjänster har framkallat diskussioner i medlemsstaterna om nödvändigheten av att anpassa de nationella rättsliga ramarna 5 Överträdelseförfaranden inleddes eller fullföljdes mot flera medlemsstater under 1995 och 1996. 6 7 IDATE, "Marché mondial de l'audiovisuel et du cinéma - Industries et Marchés", november 1996, s. 114. Ibid, s. U\. 8 Observatoire Européen de l'Audiovisuel (Europeiskt audiovisuellt observationscentrum), Annuaire Statistique 1997, s. 162. till de krav som dessa nya tjänster ställer. I vissa fall har bestämmelser antagits och trätt i kraft9. Kommissionen faster största vikt vid en korrekt tillämpning av principerna om fri rörlighet och icke-diskriminering på detta område och är särskilt angelägen om att understryka den ökade vikten av en korrekt tillämpning av den princip som kallas "home country control" (enligt vilken programföretag endast omfattas av lagstiftningen i det land där de har centrum för sin verksamhet) i en audiovisuell miljö som - till följd av den mångdubblade sändningskapacitet som digitaltekniken lett till - gynnar utvecklingen av gränsöverskridande tjänster. Kommissionen har erkänt sändningsverksamhetens särskilda egenskaper i sitt meddelande om tjänster i allmänhetens intresse i Europa (KOM(96) 443 slutlig, 11. 9. 1996) och konstaterar även att frågan om finansiering av allmännyttig sändningsverksamhet är föremål för ett protokoll i utkastet till Amsterdamfördrag, vilket kommer att fogas till EG-fördraget. 4. TILLÄMPNINGEN A V DIREKTIVET 4. 1 Samordningen mellan nationella myndigheter och kommissionen Det är de nationella myndigheter som ansvarar för överinsynen på det audiovisuella området som skall tillämpa direktivet. Kommissionen har hållit löpande kontakt med de nationella instanserna, särskilt genom den ad hoc- grupp som består av företrädare för medlemsstaterna och som inrättades vid kommissionen på dennas initiativ. Gruppens arbete, till vilket har inbjudits att delta observatörer från EFTA- länderna och från de associerade länderna i Central- och Östeuropa samt från Europarådets sekretariat, har dels gjort det möjligt att utbyta information om tillämpningen av direktivet i de olika länderna, dels att underlätta tolkningen av direktivets bestämmelser. Gruppen har bland annat granskat tillämpningen av artiklarna 4 och 5 (åtgärder för främjande av distribution och produktion av TV-program), de bestämmelser som gäller för nya former av reklam (särskilt "virtuell reklam") och de arbeten som pågår i internationella organ (Europarådet, utveckling, Organisationen Världshandelsorganisationen, osv. ) och som kan ha betydelse för gemeskapslagstiftningen på det audiovisuella området. ekonomiskt samarbete och för Kommissionen är särskilt tillfreds med det administrativa samarbete som inrättats tillsammans med de nationella förvaltningarna, vilket har gjort det möjligt att effektivt ta itu med de problem som står i samband med sändningsverksamheten inom gemenskapen. Detta är fallet i Förenade kungariket, där Independent Television Commission nyligen har beviljat licenser för de första digitala "multiplexerna" på markfrekvenser inom ramen för tillämpningen av "Broadcasting Act" från 1996. Ad hoc-gruppens arbete har medfört att man kunnat staka ut kommande arbetsuppgifter för den "kontaktkommitté" som nyligen inrättats genom direktiv 97/36/EG. Kommittén skall särskilt ha följande uppgifter (ny artikel 23a): a) Att underlätta det faktiska genomförandet av detta direktiv genom regelbundna samråd om alla praktiska problem i samband med dess genomförande, särskilt genomförandet av artikel 2, och om alla övriga frågor där en diskussion bedöms vara av värde. b) yttranden om tillämpningen av direktivet i medlemsstaterna. Att på eget initiativ eller på kommissionens begäran avge Att diskutera frågor som skall c) i de rapporter som medlemsstaterna skall överlämna enligt artikel 4. 3, om rapporternas metodik, om mandatet för den oberoende undersökning som anges i artikel 25a, om bedömningen av anbuden för att genomföra undersökningen och om själva undersökningen. ingå d) Att diskutera resultatet av kommissionens regelbundna samråd med företrädare för programföretag, producenter, konsumenter, tillverkare, tjänsteproducenter, fackföreningar och personer med konstnärliga yrken. e) Att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna och kommissionen om situationen och utvecklingen på området för reglering av TV-utsändningar med hänsyn både till gemenskapens politik på det audiovisuella området och till den relevanta utvecklingen på det tekniska området. Att undersöka all utveckling på området där en diskussion bedöms f) vara av värde. 4. 2 Skyddet av minderåriga: tillämpning av det särskilda förfarandet enligt artikel 2. 2 i direktivet. Enligt undantag från den allmänna bestämmelsen om fri mottagning och förbudet mot begränsning av återutsändning10 medger artikel 2. 2 i direktivet att medlemsstaterna - på villkor att de följer ett särskilt förfarande och att det rör sig om ett undantag - får vidta åtgärder mot programföretag som omfattas av en annan medlemsstats jurisdiktion, och som "uppenbarligen, allvarligt och djupt" överträder bestämmelserna i artikel 22 i direktivet. Bestämmelsen syftar till att skydda minderåriga mot program som allvarligt kan skada deras "fysiska, mentala eller moraliska utveckling". Den berörda medlemsstaten skall skriftligen underrätta programföretaget och kommissionen om de angivna överträdelserna och om sin avsikt att begränsa återutsändning om sådan överträdelse åter skulle inträffa. 10 För tolkningen av denna term, se KOM(95) 86 slutlig, s. 19. 6 Samråd skall inledas. Om detta inte har resulterat i en uppgörelse i godo inom 15 dagar efter den skriftliga underrättelsen och den påstådda överträdelsen fortsätter, kan den mottagande medlemsstaten ensidigt vidta interimistiska åtgärder mot den berörda TV-kanalen. Kommissionen skall säkerställa att de vidtagna åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Om kommissionen beslutar att de inte är det kan den begära att den mottagande medlemsstaten omedelbart upphör med åtgärderna i fråga. Under den iakttagna perioden har endast en medlemsstat (Förenade kungariket) ansett sig behöva tillgripa detta förfarande (vid tre tillfällen). två första I de fallen blev samrådet resultatlöst och de brittiska myndigheterna ansåg det nödvändigt att anta en förbudsordning mot TV- kanaler som omfattades av en annan medlemsstats behörighet. Kommissionen bedömde i båda fallen, efter kontakter med de berörda medlemsstaterna och efter att ha övervägt konsekvenserna av de åtgärder som meddelats av Förenade kungariket, att åtgärderna var förenliga med gemenskapsrätten. Denna ett proportionalitetsprov och på ^överväganden om åtgärdernas eventuella diskriminerande effekter1 '. bedömning grundades särskilt på Det tredje fallet som meddelades kommissionen enligt artikel 2. 2 var vid sammanställandet av denna rapport fortfarande under utredning, mot bakgrund av att myndigheterna i den medlemsstat från vilken de otillåtna sändningarna härrörde hade vidtagit kraftfulla åtgärder för att få dem att upphöra, men att de verkade fortgå från en annan stat. tillämpningen av artikel 2. 2 har varit Kommissionen anser att tillfredsställande under referensperioden, vilket gjort att man kunnat värna om allmänintresset med minsta möjliga hinder för det fria tillhandahållandet av tjänster. Kommissionen vill emellertid understryka att dess bedömning av åtgärder som vidtas enligt artikel 2. 2 grundar sig på sakliga och rättsliga överväganden. Det är upp till respektive medlemsstat att göra en etisk bedömning av programmens innehåll. Det är också medlemsstaterna som har huvudansvaret för att godkänna eller förbjuda vissa TV-utsändningar från programföretag som faller under deras jurisdiktion och som kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 22. Eventuella skillnader i bedömning mellan "ursprungslandet" och mottagarlandet/-länderna har förutsetts genom direktivet. Vidare påverkar de åtgärder som vidtas av den mottagande staten inte de åtgärder som i förekommande fall vidtas av den medlemsstat som har 1 ] Se kommissionens yttrande nr C(96)3933 slutlig i målet "Rendez-Vous Télévision" och nr C(95)2678 slutlig i mål "XXXTV". jurisdiktion över programföretaget i fråga. Det handlar således inte om en överföring av jurisdiktion från en medlemsstat till en annan, utan om en möjlighet för mottagarstaten att i undantagsfall vidta åtgärder för att skydda sina intressen i otvetydigt allvarliga situationer och enligt ett väl definierat förfarande. Det är också viktigt att klargöra att medlemsstaterna - inom det system av gemenskapsbestämmelser som skapats genom direktivet (artikel 2. 1)- inte får tillämpa diskriminerande etiska krav på programföretag som omfattas av deras jurisdiktion: en strikt hållning gentemot utsändningar avsedda att tas emot på deras eget territorium och en tolerant syn på utsändningar avsedda för utlandet (typexemplet är satellitkanalernas program) kan inte godtas. Tvärtom måste medlemsstaterna försäkra sig om att alla programföretag som faller under deras jurisdiktion följer bestämmelserna i artikel 22. 4. 3 Tillämpningen av bestämmelserna om reklam I direktivet föreskrivs bestämmelser om den mängd reklam som tillåts på TV (dagligen och per timme, artikel 18), antalet reklamavbrott och formerna för dessa (artikel 11) i och liksom bestämmelser avseende framförandet av reklambudskap (artiklarna 10, 12, 13, 14, 15 och 16). Särskilda regler (artikel 17) gäller för sponsring. innehållet Flera klagomål rörande påstådd bristande efterföljd i vissa medlemsstater av bestämmelserna om reklam och sponsring har hänskjutits till kommissionen. Vissa problem rörande tolkningen av direktivets bestämmelser har fått sin lösning genom domstolens domar (se nedan p. 5. 5. "RTI-målet") och de ändringar som införts i texten genom direktiv 97/3 6/EG. Det första fallet gäller problem i samband med angivelse av sponsorns namn eller logotyp i sponsrade sändningar och reklamspottar. I det det andra fallet behandlas bland annat nya bestämmelser rörande teleshopping och egenreklam. fall hävdas som ofta kommer från i klagomålen - I ytterligare konsumentorganisationer - systematiska överskridanden av de tillåtna kvantiteterna. Problemen rör särskilt den praxis som tillämpas av vissa programföretag i Spanien, Portugal och Grekland. Kommissionen är i fard med att inhämta de upplysningar som behövs för att kunna bedöma i vilken grad de påstådda överskridandena utgör överträdelser från de berörda medlemsstaternas sida, i syfte att därefter vidta lämpliga rättelseåtgärder. Kommissionen påminner om att varje medlemsstat skall övervaka att alla sändningar från programföretag som omfattas av dess jurisdiktion verkligen sker i överensstämmelse med direktivets bestämmelser och, i ett vidare sammanhang, i överensstämmelse med den tillämpliga lagstiftningen rörande sändningar avsedda för allmänheten i medlemsstaten i fråga. Kommissionen vill ge högsta prioritet åt att inrätta lika möjligheter (ett "level playing field") mellan operatörer i olika medlemsstater, liksom en nivå av skydd för unionens TV-tittares intressen som åtminstone motsvarar den i direktivet. Kommissionen ämnar därför införskaffa de resurser som behövs för att öka sin kapacitet att följa upp klagomål och kontrollera tillämpningen av gemenskapsrätten på detta område. 5. DOMSTOLENS PRAXIS 5. 1 Allmänna anmärkningar Kommissionen har vid flera tillfällen haft anledning att uttala sig om räckvidden och tolkningen av bestämmelserna i direktiv 89/552. Flertalet av domstolens domar, vare sig det gäller av kommissionen initierade förfaranden rörande fördragsbrott (artikel 169 i EG-fördraget), eller förfaranden rörande förhandsavgörande (artikel 177 i EG-fördraget), avser i huvudsak olika aspekter på ordningen för kompetensfördelning mellan medlemsstaterna vad gäller programföretag i Europa och i synnerhet villkoren för rättslig jurisdiktion. De frågor som domstolen särskilt har utrett i sin praxis är: räckvidden av "ursprungslandets" jurisdiktion och villkoren för att programföretagen skall omfattas av detta lands rättsordning, medlemsstaternas möjlighet att anta striktare eller mer detaljerade bestämmelser för programföretag som omfattas av deras jurisdiktion och den mottagande statens befogenheter gentemot utsändningar från andra medlemsstater. I allmänhet har domstolens tolkning i de olika målen sammanfallit med kommissionens. Det är även viktigt att understryka att domstolens ställningstaganden kompletterar och stödjer gemenskapslagstiftarens val att anta ett nytt direktiv. Vissa av lagstiftarens ändringar syftar enbart till att klargöra texten i linje med domstolens praxis. Långt ifrån att förlora sin betydelse efter antagandet av ändringarna i direktivet "Television utan gränser", kommer den domstolspraxis som här presenteras att ha kvar sitt värde som referens för de nationella myndigheterna, kommissionen och de ekonomiska aktörerna vid införlivandet och tillämpningen av det nya direktivet. 5. 2 Mål C-412/93 "Leclerc-Siplec" Domen av den 9 februari 1995 "Leclerc-Siplec" är det första prejudikatet rörande tillämpningen av direktiv 89/552/EEG. Det rörde sig om ett klagomål från företaget Leclerc-Siplec avseende vägran från kanalerna TF1 och M6 att sända ett reklaminslag om försäljning av bensin genom Leclerc-varuhusen, i enlighet med frank lagstiftning. I sitt förhandsavgörande dömde domstolen att varken artiklarna 30, 85, 86, och 3f i EG-fördraget eller direktivets bestämmelser hindrade medlemsstaterna från att förbjuda utsändning av reklamannonser för distributionssektorn genom programföretag som är etablerade på deras territorium. Denna dom klargör förhållandet mellan artiklarna 3, 19 och 20 i direktivet. Enligt domstolen preciserar artikel 19 endast medlemsstaternas genom artikel 3. 1 erkända allmänna möjlighet att föreskriva strängare eller mer detaljerade bestämmelser än direktivets vad gäller de programföretag som 9 faller under deras jurisdiktion. Enligt artikel 20 är det å andra sidan möjligt att föreskriva bestämmelser som är mindre stränga än dem i artikel 11. 2-5 samt i artikel 18, vad gäller utsändningar som endast är avsedda för det nationella territoriet och som inte kan tas emot, direkt eller indirekt, i en eller flera andra medlemsstater. Det framgår av domstolens tolkning att medlemsstaterna, med förbehåll för bestämmelserna i fördraget (som i detta fall bedömdes ha efterlevts) och friheten att ta emot och återutsända sändningar från kanaler som omfattas av andra medlemsstaters behörighet, har stor frihet att bedöma vilka intressen som kan motivera strängare eller mer detaljerade bestämmelser än i direktivet12. Det bör noteras att artikel 19 i 1989 års direktiv upphävs genom direktiv 97/36/EG. 5. 3 Domstolens domar av den 10 september 1996 i målen kommissionen mot Förenade konungariket och kommissionen mot Konungariket Belgien I två domar av den 10 september 1996 (C-222/94, kommissionen mot Förenade kungariket och C-11/95, kommissionen mot Belgien) fick domstolen anledning att framföra allmänna synpunkter på direktivet. En samlad analys av dessa två mål underlättar klargörandet av deras betydelse och följder för genomförandet av direktivet. De bidrar i hög grad till fastställandet av tillämpningsområdet för direktivet, klargörandet av begreppet "jurisdiktion" och tillämpningen av principen om "etableringsort" för programföretag inom gemenskapen. I målet C-222/94 (kommissionen mot Förenade kungariket) gjorde domstolen en mer ingående tolkning av artikel 2. Den viktigaste punkten i utredningen var att definiera med vilka motiv en stat kan göra gällande sin jurisdiktion över ett givet programföretag. Vikten av en sådan precisering är uppenbar, eftersom skillnaderna mellan de nationella lagstiftningarna i detta 12. Domstolens formuleringar kan sammanfattas enligt följande : "/ direktiv 89/552, som syftar till att säkerställa frihet för TV-sändning i enlighet med de minimiregler som föreskrivs i direktivet, och som för detta ändamål ålägger de sändande medlemsstaterna att utöva tillsyn över efterlevnaden av sina bestämmelser och de mottagande medlemsstaterna att säkerställa mottagningsfriheten och friheten för återutsändning, kan, enligt artikel 3. 1, medlemsstaterna, när det inom deras jurisdiktion, föreskriva strängare eller mer detaljerade regler gäller TV-programföretagen i inom de områden som omfattas av direktivet. Denna rätt, som ges enligt en allmän bestämmelse direktivet och vars utövande inte är av beskaffenhet att kompromettera den fria sändningen i enlighet med de minimiregler som skall säkerställas genom direktivet, inskränks inte beträffande reklam till de omständigheter som anges i artiklarna 19 och 20. Direktivet skall därför tolkas som att det inte utgör hinder mot att en medlemsstat, genom lag eller annan ekonomiska av distributionssektorn genom de TV-programföretag som är etablerade inom dess territorium. " reklaminslag författning, förbjuder sändning förmån den för till 10 hänseende kan medföra (vilket också hänt i vissa fall) negativa eller positiva konflikter vad gäller jurisdiktionen, vilka särskilt kan äventyra att systemet fungerar effektivt. I avsaknad av preciserande bestämmelser i dire' îivet, har kommissionen alltid förespråkat tillämpning av principen om etabk ringsort. Domstolens tolkning av artikel 2. 1 leder till slutsatsen att en medlemsstats jurisdiktion enligt första stycket, som begrepp måste förstås så att det ovillkorligen rör jurisdiktionen över TV-programföretagen som person (ratione personae), vilken endast kan grunda sig på progamföretagets förhållande till rättssystemet i medlemsstaten i fråga. Detta begrepp kommer till uttryck i begreppet etablering. såsom det används i artikel 59 stycke 1 i EG-fördraget. Skillnaden på denna punkt mellan direktivet och Europarådets konvention om gränsöverskridande television (som huvudsakligen grundar sig på kriteriet om ursprunglig sändningsort eller platsen där upplänken befinner sig vid sändning via satellit) måste enligt domstolen anses vara följden av ett övervägt val av gemenskapens lagstiftare, berättigat genom skillnaderna i karaktär och rättslig ram mellan de båda texterna. Om en medlemsstat i Europeiska unionen antar något annat kriterium än etableringsorten, i synnerhet om det gäller den ursprungliga sändningsorten eller målgrupper, kan detta leda till att staten utövar en "dubbel kontroll" över de programföretag som redan omfattas av en annan stats jurisdiktion eller, tvärtom, inte säkerställer att dess lagstiftning tillämpas på alla programföretag som omfattas av den egna jurisdiktionen. Detta var orsaken till att vissa delar av den brittiska lagstiftningen förklarades oförenliga med artiklarna 2 och 3. 2 i direktivet13. * 3 Domstolen ansåg med beaktande av kommissionens argument att: "En medlemsstat åsidosätter sina skyldigheter enligt artikel 2. 1 och 2. 2 samt artikel 3. 2 i direktiv lagar och andra 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts författningar om utförandet av sändningsverksamhet vilka programföretag inför kriterier som förutom etablering även tar sikte på sändning eller mottagning av program, vilket medför att den i strid med direktivet utövar kontroll över sändningar som faller under en annan medlemsstats jurisdiktion, och om den med avseende på företag som den anser stå under sin jurisdiktion inhemska satellittjänster än på icke inhemska i medlemsstaternas för television, om den i syfte alt fastställa tillämpar mindre stränga föreskrifter på som står under dess jurisdiktion satellittjänster. för en medlemsstat i artikel 2. 1 första strecksatsen i direktivet skall förstås så, Begreppet jurisdiktion att det för TV-programföretagens del med nödvändighet omfattar tillämpning med avseende på person (ratione personae). Denna behörighet kan endast grundas påföretagens anknytning till rättsordningen i en viss stat. I sak omfattas detta av begreppet etablering i artikel 59 första stycket i EG-fördraget, som enligt sin ordalydelse förutsätter att den som tillhandahåller densamma har etablerat sig i två olika medlemsstater. Visserligen kan en medlemsstat enligt artikel 3. 1 i direktivet införa strängare bestämmelser på de områden som regleras i samma direktiv, men enligt artikel 2. 1 måste alla sändningar som överförs av TV-programföretag som antingen står under den i den medlemsstatens jurisdiktion eller faller under dess behörighet med stöd av andra strecksatsen bestämmelsen överensstämma med den lagstiftning som gäller för sändningar avsedda för allmänheten i den medlemsstaten. " tjänsten och mottagaren av 11 Den andra domen (kommissionen mot Belgien) ställer den grundläggande frågan om huruvida ett allmänt system för villkorat förhandsgodkännande av återutsändning av TV-sändningar som omfattas av en annan medlemsstats jurisdiktion är förenligt med gemenskapsrätten. föregående godkännande Kommissionen ansåg att kravet på från mottagarlandets myndigheter, på villkor att sändningsföretagen uppfyller olika krav (i franska gemenskapen slutandet av avtal med regeringen om kulturella åtaganden, vilka alltid kan återkallas) utgör ett allvarligt hinder mot återutsändning av TV-sändningar från andra medlemsstater och strider mot artikel 2. 2 i direktivet. Den belgiska regeringen lade fram flera argument för att berättiga inrättandet av ett sådant system. För det första hävdade den när det gäller den franska gemenskapens lagstiftning om kabeltelevision, att återutsändning via kabel inte omfattas av bestämmelserna i direktivet. Domstolen ansåg däremot att de nionde och tionde beaktandemeningarna liksom artiklarna la och 2. 2 i direktivet sedda i ett sammanhang måste leda till slutsatsen att direktivet faktiskt rör återutsändning av TV-program via kabel14. Denna syn bekräftas genom tredje, femte och tolfte beaktandemeningarna i direktiv 93/88/EEG (om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel) och Europarådets konvention om gränsöverskridande television (omnämnd i fjärde beaktandemeningen i direktivet Television utan gränser) vars tillämpningsområde otvetydigt omfattar sändning via kabel. Övriga argument som lagts fram syftar till att hävda de mottagande medlemsstaternas rätt att utöva en viss kontroll över TV-sändningar från andra medlemsstater. Olika skäl har anförts för att berättiga denna "andra kontroll". Dessa är till exempel nödvändigheten att klargöra om ett programföretag har rätt att dra fördel av friheter som garanteras genom fördraget (och, om så är fallet, under vilken medlemsstats jurisdiktion), bevarandet av pluralismen inom medierna, skyddet av upphovsrätten samt behovet av att säkerställa respekten för allmän ordning, god sed och moral. Domstolen har tydligt klargjort att det, utan påverkan på det särskilda förfarande som föreskrivs i artikel 2. 2 i direktivet vid överträdelser av bestämmelserna i artikel 22, endast åligger "den mottagande medlemsstaten" (enligt definitionen i målet Förenade kungariket) att se till att de egna lagarna följs av de programföretag som omfattas av den egna jurisdiktionen. Om den mottagande medlemsstaten anser att en annan medlemsstat inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt direktivet "Television utan gränser", kan den alltid använda sig av de förfaranden som föreskrivs i artiklarna 169, 170 och 186 i Fördraget om Europeiska gemenskaperna. Domstolen har inte 14 Domstolen kunde inte ha uttryckt sig klarare : Direktiv 89/552 måste tolkas så att det är tillämpligt på kabel-TV-distribution. 12 bortsett från det faktum att den mottagande medlemsstaten i vissa fall (exempelvis för att klargöra om sändningarna härrör Iran en annan medlemsstat, för att skydda mångfalden, upphovsrätten eller god ved och allmän ordning och säkerhet), på goda grunder kan hävda rätten att utöva en form av kontroll som är förenlig med gemenskapsrätten över TV-sändningar som tas emot på dess territorium. Domstolen ansåg dock i detta fall att den belgiska regeringen inte kunnat visa att skyddet av dessa intressen var av en sådan natur att de kunde berättiga ett allmänt system för beviljande av förhandstillstånd vad gäller program med ursprung i andra medlemsstater, eftersom detta / praktiken skulle innebära att friheten att tillhandahålla tjänster avskaffades15. 5. 4 Mål C-14/96 "Paul Denuit" och C-56/96 "VT4" Domstolen bekräftade nyligen denna praxis och går längre än så i tvä förhandsavgöranden ("Paul Denuit" C-14/96 av den 29 maj 1997 och C- 56/96 av den 5 juni 1997, "VT4"). förvägrade de belgiska myndigheterna (franska I mål C-14/96 gemenskapen) kabeldistributören Coditel Brabant att ditribuera program från ett programföretag som omfattas av brittisk jurisdiktion (TNT/Cartoon) på grund av att det inte följde direktivets bestämmelser, särskilt dem om gynnande av europeiska produktioner (artiklarna 4 och 5). Efter det att den belgiska domstolen upphävt det kungliga beslutet om förbud inlämnades en ansökan om förhandsavgörande, efter överklagande, av Tribunal de commerce i Bryssel. 15 De viktigaste utdragen från domen är följande : "Direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet det i artiklarma 2. 1, 2. 2 och 2. 3 i samma direktiv angivna systemet för uppdelning av skyldigheter mellan de medlemsstater varifrån sändningarna härrör och de mottagande medlemsstaterna. A v detta följer att det endast ankommer på den medlemsstat varifrån sändningarna härrör att kontrollera tillämpningen av ursprungsstatens bestämmelserna den mottagande medlemsstaten i direktiv 89/552 följs. Förutom i de fall som anges i artikel 2. 2 andra meningen har inte rätt att utöva någon egen kontroll i detta avseende. lagstiftning ifråga om TV-sändningar och all tillse att för television skall tolkas mot bakgrund av lagar och En medlemsstat åsidosätter sina skyldigheter enligt artikel 2 i direktivet, om den bibehåller : - en reglering med krav på förhandstillstånd medlemsstater, eller för att via kabel återutsända TV-sändningar från andra - en reglering med krav på uttryckligt och villkor at förhandstillstånd sådana TV-sändningar från andra medlemsstater som innehåller reklam eller särskilt avsedda för den egna TV-publiken. för att via kabel återutsända försäljningsprogram Under inga omständigheter har en medlemsstat rätt att ensidigt vidta tillrättaläggande åtgärder eller skyddsåtgärder som syftar till att undanröja en annan medlemsstats eventuella överträdelse av gemenskapsrättens regler. " 13 Domstolen hade i sina domar av den 10 september 1996 delvis redan svarat på de frågor som framställdes av Tribunal de commerce. Domstolen hade i själva verket redan uttalat sig bestämt om vidden av den mottagande medlemsstatens kontrollbehörighet gentemot ett programföretag som omfattas av en annan medlemsstats jurisdiktion. Den hade även uttalat sig om kriteriet för att bestämma jurisdiktionen genom tillämpning av etableringskriteriet. fallet ansåg de belgiska myndigheterna vidare att I det aktuella TNT/Cartoon-programmen inte omfattades av en medlemsstats jurisdiktion enligt artikel 2. 1 i direktivet Television utan gränser, särskilt eftersom de inte motsvarade kraven enligt artiklarna 4 och 5 (sändningskvoterna) och att huvuddelen av Turners program i själva verket härrörde från en stat som inte är medlem i Europeiska gemenskapen. Domstolen svarade helt enkelt att ett TV-programföretag faller under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det är etablerat. Härkomsten av de program som företaget sänder eller deras förenlighet med artiklarna 4 och 5 i direktivet saknar betydelse när det gäller att bestämma vilken medlemsstats jurisdiktion ett sådant företag faller under enligt artikel 2. 1. Efter detta medger inte det faktum att ett TV-programföretag (som är etablerat i en medlemsstat, och således står under dennas verkliga eller förmodade kontroll) sänder program av icke-europeiskt ursprung, att den stat i vilken programmen tas emot har rätt att kontrollera deras innehåll, självklart med förbehåll för det undantag som föreskrivs vid överträdelse av artikel 22. I mål C-56/96, vägrade de belgiska myndigheterna (flamländska gemenskapen) att bevilja tillstånd för de flamländska kabelnäten att sända program från VT4, ett i Förenade kungariket etablerat programföretag. Med hänvisning till domen TV 10 av den 5 oktober 1994 (mål C-23/93), ansåg den flamländska kulturministern att VT4, vars sändningar riktade sig helt eller huvudsakligen till den flamländska gemenskapen, försökte kringgå den flamländska lagstiftningen. VT4 hänvisade å sin sida till artikel 2 i direktivet, enligt vilken den mottagande staten inte har rätt att vägra tillgång till sitt nationella kabelnät om det utländska TV-programföretaget innehar licens i en annan medlemsstat. Å andra sidan förkastade VT4 den argumentation som grundades på TV 1 O-prejudikatet vad gäller att undantaget "allmänintresse" inte kan användas för att tjäna ekonomiska syften, såsom skyddet av den nationella reklammarknaden eller skyddet av monopol för ett nationellt, kommersiellt programföretag. Den huvudsakliga betydelsen av detta avgörande ligger först och främst (liksom i föregående ärende om förhandsavgörande) i att det gäller ett konkret fall av fastställande av jurisdiktion (i detta fall TV-programföretaget VT4) som ger domstolen möjlighet att precisera begreppet "etablering" (särskilt för det fall ett programföretag är etablerat i fler än en medlemsstat). Domstolen beaktar i domen i första hand att själva det faktum att alla program och reklamsändningar i VT4 endast är avsedda för flamländsk publik inte i sig utgör någon grund för att VT4 inte skulle kunna anses vara 14 etablerat i Förenade kungariket. Î andra hand bekräftar och preciserar domstolen sin praxis i det tidigare nämnda målet, kommissionen mot Förenade kungariket, genom att fastställa att när ett programföretag är etablerat i fler än en medlemsstat gäller jurisdiktion för den meccmsstat i vilken programföretaget har centrum för sin verksamhet^. Därmed, och även om alla program som sänds av ett programföretag i en medlemsstat skulle vara utformade och avsedda enbart för publiken i en annan medlemsstat, är det endast ursprungsmedlemsstaten som kan kontrollera i vad mån de är förenliga med den egna nationella lagstiftningen (inklusive de bestämmelser varigenom direktivet införlivas). Det bör påpekas att denna praxis i sin helhet bekräftar de viktiga val som gemenskapens lagstiftare har gjort genom att anta bestämmelserna i direktiv 97/36/EG, varigenom ändras artikel 2. 1 i 1989 års direktiv, särskilt vad gäller inrättandet av ett uttömmande system rörande kriterier för jurisdiktion på grundval etableringsbegreppet (även om de särskilda kriterier som anges i artikel 2. 3 i det ändrade direktivet inte exakt motsvarar de som domstolen angav i VT4-målet). 5. 5 Mål C-320/94 m. fl. "RTF17 I detta mål uttalade sig domstolen i dom av den 12 december 1996 om vissa bestämmelser i direktivet rörande reklam och sponsring (förenade mål om förhandsavgörande nr C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94, C- 339/94 "Reti Televisive Italiane"). Den regionala förvaltningsdomstolen (T. A. R. ) i Latium (Italien) hade vid flera tillfällen ansökt om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EG- fördraget rörande tolkningen av direktivet, särskilt i fråga om sponsring och TV-reklamspottar. Reklamspottar är en vanligt förekommande form av TV-reklam i Italien. Den bygger på att scenunderhållningsprogram (särskilt spel) avbryts av inslag som helt ägnas åt presentation av en eller flera produkter eller tjänster. 16 Domstolen fastställde att artikel 2. 1 i direktivet 89/552/EEG skall tolkas så att ett TV-programföretag faller under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det är etablerat. Om ett programföretag är etablerat i fler än en medlemsstat faller det under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det har centrum för sin verksamhet, särskilt där besluten rörande programpolicyn fattas och den slutliga sammansättningen sker av de program som skall sändas. Det bör noteras att dessa särskilda kriterier inte exakt motsvarar dem som gemenskapslagstiftaren har föreskrivit i artikel 2. 3 i direktiv 97/36/EG, nämligen platsen för huvudkontoret, den plats där redaktionella beslut om programsammansättningen fattas och, i vissa fall, den plats där en betydande del av arbetsstyrkan som arbetar med TV- sändningsverksamheten är verksam. 17 Domstolens dom (sjätte avdelningen) av den 12 december 1996. Reti Televisive Italiane SpA (RTI) (C- 320/94), Radio Torre (C-328/94), Rete A Sri (C-329/94), Vallau Italiana Promomarket Sri (C-337/94), Radio Italia Solo Musica Sri m. fl. (C-338/94) och GETE Sri (C-339/94) mot Ministero délie Poste e Telecommunicazioni. Förenade mål C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 och C-339/94. Rättsfallssamling 1996 s. 1-6471. 15 Programledarna lämnar tillfälligt sin ordinarie roll för att bli förespråkare för de varor eller tjänster som är föremål för reklamen. Frågorna frän Regionala förvaltningsdomstolen i Lalium rörde främst 1) 2) tolkningen av artikel 17. 1 bi direktivet (får sponsorns namn och/eller logotyp anges på andra ställen än i början och/eller slutet av det sponsrade programmet?) artikel 18 i direktivet, särskilt om uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" är helt och hållet exemplifierande - och således kan innefatta varupresentation i TV - eller om det enbart hänför sig direkta erbjudanden i strikt bemärkelse? Domstolen meddelade dom den 12 december 1996 som innebar att 1) artikel 17. 1 bi direktivet skall tolkas så att det inte innebär något hinder mot att ange sponsorns namn och/eller logotyp på andra ställen än i början och/eller i slutet av det sponsrade programmet, och 2) artikel 1 b och artikel 18 i direktivet skall tolkas så att uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" i artikel 18 är av exemplifierande natur. Följaktligen kan andra former av reklam, som liksom teleshopping längre än reklamspottar (såsom direktpresentation i TV), beaktas för en utökning av reklamtiden från 15 % till 20 % av den tid per dag som får ägnas åt TV- reklam. ("direkta erbjudanden") sett varar typiskt Domstolen sade emellertid att frågan om en sådan ökning lämnas åt medlemsstaternas fria val. Dessa kan välja att inte begagna sig av denna möjlighet18. 18 Domstolens argument kan sammanfattas enligt följande : lagar Rådets direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, särskilt dess artiklar l b och 18, skall tolkas så, att uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" artikel 18 i de gemenskapsrättsliga bestämmelser som rör möjligheten att öka den största tillåtna andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden, skall anses ha en exemplifierande karaktär och därmed kunna omfatta andra reklamformer, såsom "TV-sänd reklam (spots) ", vilken, i likhet med "direkta erbjudanden till allmänheten", är mer tidskrävande än reklaminslag på grund av det sätt på vilket den presenteras. i till att gemenskapslagstiftaren har föreskrivit en ökning av sändningstiden Anledningen erbjudanden till allmänheten är att denna form av reklam är mer tidskrävande än enstaka reklaminslag. Anledningen är inte att dessa erbjudanden är sändningar där det sker en presentation av produkter som kan beställas direkt per telefon, brevledes eller via text-TV och som är avsedda att levereras hem till TV-tittarna, eftersom TV-tiltarens beställning av varan är en åtgärd som är fullständigt skild från den TV-sända presentation som avses att regleras genom direktivet. Av detta skäl är det i sin ordning att andra reklamformer som också är mer tidskrävande än enstaka kan gynnas av den ökning som uttryckligen, men inte uteslutande, föreskrivits för direkta erbjudanden till allmänheten. Det ankommer emellertid på varje medlemsstat, om den önskar göra bruk av den reklaminslag för direkta 16 Det bör stå klart att alla former av reklam omfattas av samma maximigräns per dag enligt det nya direktivet och alt uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten1* har strukits. Begränsningen på en timme om dagen för teleshopping (artikel 18. 3) har även det strukits och ersatts med nya bestämmelser som anpassats dels till allmänna TV-kanaler, dels till TV-kanaler som helt ägnar sig åt teleshopping. 5. 6 Mål C-34, C-35, C-36/95 "De Agostini" och "TV-Shop" I förenade målen C-34, C-35 och C-36/95 (Konsumentombudsmannen mot De Agostini Svenska Förlag AB respektive TV-Shop i Sverige AB) ansåg konsumentombudsmannen att reklam- och teleshoppingsändningar i Sverige var illojala enligt marknadsföringslagen 1975:1418, antingen för att de riktade förbjuder reklamsändningar som riktar sig till barn under 12 år) eller för att de av andra skäl (särskilt vad gäller annonsernas brist på klarhet, precisering och uttömmande karaktär) skulle kunna kunna skada konsumenternas intressen. (mål C-34/95, sig direkt till barn svensk lag Den svenska domstol till vilken målen hänsköls (Marknadsdomstolen i Stockholm) beslutade att hänskjuta en fråga i vart och ett av de tre målen till EFTA-domstolen. Efter Sveriges anslutning till EG-fördraget överfördes förfarandena till domstolen i Luxemburg19. svenska domstolen Den förhandsavgöranden angående följande frågor: begärde att domstolen skulle meddela möjlighet som den ges genom artikel 18, att beträffande TV-programföretagen jurisdiktion öka den tillåtna sändningstiden med 20 procent, om den med hänsyn till fördraget beslutar att denna ökning skall omfatta även andra reklamformer än enstaka reklaminslag, som dock inte behöver utgöra direkta erbjudanden till allmänheten. inom sin Direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet b skall tolkas sä, att de inte hindrar att sponsorns namn och/eller logotyp anges vid andra tillfällen än i början och/eller slutet av ett program. för television och särskilt iless artikel 17. 1 lagar och Emellertid har medlemsstaterna enligt artikel 3. 1 i direktivet möjlighet alt inom de områden som omfattas av direktivet föreskriva striktare eller mer detaljerade regler för TV -pr ogramföretagen sin jurisdiktion, förutsatt att dessa inte strider mot de rättigheter som garanteras av fördraget, rätten att tillhandahålla faktum att sponsrade TV-program inte under några omständigheter får uppmuntra till köp eller förhyrning av sponsorns eller en tredje parts produkter eller tillhandahållande av tjänster, särskilt inte genom att göra särskilda sälj främjande referenser till dessa produkter eller tjänster. inom särskilt tjänster och den fria rörligheten för varor. Denna tolkning påverkar inte det 19 EFTA-domstolen hade redan meddelat beslut i den del av fallet som rörde Norge den 16 juni 1995 i förenade målen E-8/94 och E-9/94 som rörde vissa frågor som ställts till EFTA-domstolen av "Markedsrådet" i Oslo i ansökan om förhandsbesked. EFTA-domstolen fastställde att artiklarna 2. 2 och 16 i direktivet, såsom de införts i EES-avtalet, måste tolkas så att de hindrar att en annonsör åläggs ett förbud som innebär hinder mot att sända ett reklaminslag i TV-sändningar från ett programföretag som är etablerat i en annan EES-stat, om detta hinder är följden av ett allmänt förbud, föreskrivet i nationell rätt, som slår mot inslag som är särskilt riktade till minderåriga. 17 "Kan artikel 30 och artikel 59 i fördraget eller direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 tolkas så att bestämmelserna : a) utgör hinder mot att en medlemsstat vidtar åtgärder mot en viss TV- reklam som sprids av en annonsör frän en annan medlemsstat (avser alla tre målen); b) hindrar tillämpningen av bestämmelsen i 11 § första stycket i radiolagen varigenom reklam som riktar sig till barn förbjuds (avser mål C-34/95). " Ärendet rörde i första hand tillämpningen av den svenska lagstiftningen på området, dels vad gäller vilseledande reklam, dels vad gäller TV-reklam som riktar sig till barn under 12 år i två fall där svenska annonsörer spred sina reklambudskap till den svenska publiken. I de tre målen sändes TV-reklamen i fråga av ett TV-programföretag som omfattades av en annan medlemsstats jurisdiktion (TV3 - Förenade kungariket) och, parallellt, av TV-bolag som omfattas av svensk jurisdiktion (TV4 i mål C-34/95 och Homeshopping Channel i målen C-35/95 och C-36/95) Domstolen uttalar i sin dom av den 9 juli 1997 först att lojal marknadsföring och konsumentskydd i allmänhet utgör oeftergivliga krav av allmänintresse som under vissa villkor kan berättiga hinder mot den fria rörligheten för varor och det fria tillhandahållandet av tjänster. 20 När det gäller TV-reklam säkerställer direktivet "Television utan gränser" "en fullständig samling bestämmelser särskilt ägnade åt skyddet av minderåriga"21. Efterlevnaden av dessa bestämmelser skall säkerställas av den medlemsstat från vilken sändning sker22. Följaktligen kan den mottagande staten inte längre tillämpa bestämmelser som har till särskilt syfte att kontrollera innehållet i TV-reklam riktad till minderåriga vilken härrör från en annan medlemsstat. 23 Däremot kan medlemsstaterna genom strängare bestämmelser gentemot artikel 3 programföretag som omfattas av deras egen jurisdiktion. i direktivet tillämpa Direktivet innebär i princip inget förbud mot att en medlemsstat vidtar åtgärder, genom tillämpning av allmänna bestämmelser om konsumentskydd mot vilseledande reklam, gentemot en annonsör pä grund av TV-reklam som sänds från en annan medlemsstat. Dessa åtgärder får emellertid inte gå så långt att de hindrar återutsändning på det egna territoriet av sändningar från denna andra medlemsstat. 24 20 Punkt 46, s. 12 och punkt 53, s. 13 i domen. 21 Punkt 57, s. 14. 22 Punkt 58, s. 14. 23 Punkterna 60 och 62, s. 14 och 15. 24 Punkt 38, s. 11. 11 Domstolen bekräftade i mer allmänna ordalag att nationella åtgärder som innebär förbud mot reklam riktad till barn under 12 är och mot vilseledande reklam kan påverka det fria tillhandahållandet av tjänster25 och vidare kan - om det visar sig att dessa åtgärder innebär att marknadsföringen av nationella produkter respektive av produkter från andra medlemsstater påverkas på olika sätt - utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor26. I syfte att utvärdera den svenska lagstiftningens förenlighet med artiklarna 30 och 59 i EG-fördraget i det aktuella fallet, ansåg domstolen att det ålåg den nationella domstolen att styrka att de nationella bestämmelserna faktiskt är nödvändiga avser allmänintresset eller någon av de målsättningar som anges i artiklarna 36 och 56 i fördraget, att de är proportionella i förhållande till syftet och att målsättningarna eller de oeftergivliga kraven inte hade kunnat uppnås genom andra, mindre stränga bestämmelser27. för att uppfylla de oeftergivliga krav som Domstolen tog i samband med detta upp flera allmänna principer, särskilt att nationella åtgärder som inverkar menligt på utbytet av varor eller tjänster måste ha särskilt berättigande och inte får sträcka sig längre än vad som är nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet. I fall gemenskapens sekundärrätt (i detta fall direktivet "Television utan gränser") föreskriver harmoniseringsåtgärder på området i fråga, liksom kompetensfördelning mellan medlemsstaterna vad gäller tillämpningen av de gemensamma bestämmelserna, måste alla medlemsstaterna respektera denna fördelning. De måste även avstå från att tillämpa sina bestämmelser som omfattas av en annan medlemsstats gentemot programföretag jurisdiktion. genom tillämpning bestämmelser av allmänna inte hindrar ålerutsändningen Domstolen fastslog med särskild hänsyn till direktivet att det inte hindrar att om en medlemsstat konsumentskydd mot vilseledande reklam vidtar åtgärder mot en annonsör på grund av reklam som sprids från en annan medlemsstat, förutsatt att som sådan på del egna dessa åtgärder territoriet av TV-sändningar som härrör från den andra medlemsstaten. Vad gäller reklam riktad till barn, ansåg domstolen att direktiv 89/552 måste tolkas så att det hindrar att en bestämmelse i en nationell lag om radio- och TV-sändning, varigenom föreskrivs att ett reklaminslag som sänds under de tider som avsatts för TV-reklam inte får syfta till att fånga uppmärksamheten hos barn under 12 år, tillämpas på TV-sändningar som härrör från andra medlemsstater. Med andra ord gjorde domstolen en distinktion mellan en allmän reglering som inte omfattas av de särskilda bestämmelserna i direktivet (dvs. särskilt 25 Punkt 50, s. 13. 26 Punkt 44, s. 12. 27 Punkt 45, s. 12 och punkt 52, s. 13. 19 konsumentskydd mot vilseledande reklam, vilket redan omfattades av direktiv 84/450/EEG när direktiv 89/552 antogs) och ett område som är föremål för en "fullständig samling" bestämmelser i direktivet (nämligen dem som särskilt avser skyddet av minderåriga i samband med TV-program och TV-reklam, se artiklarna 16 och 22). I det första fallet kan den mottagande staten vidta åtgärder för att skydda konsumenterna i förhållande till (nationella) annonsörer men inte inrätta en andra kontroll av (icke skall nationella) programföretags TV-utsändningar, kontrolleras av den sändande staten. I det andra fallet anser domstolen att den uppnådda harmoniseringsnivån är tillräcklig för att direktivet skall förhindra den mottagande staten från att tillämpa skyddsbestämmelser för minderåriga som föreskrivs i en nationell radio- och TV-lag, oavsett vilka de berörda operatörerna är. I båda fallen bekräftar domstolen åter principen om att programföretag skall kontrolleras endast av den medlemsstat under vars i vilken jurisdiktion de faller (den sändande staten, dvs. den stat programföretaget är etablerat). eftersom dessa 6. SLUTSATSER Domstolen har under referensperioden tillhandahållit en riklig och regelbunden praxis. Principerna för det europeiska audiovisuella området28 - fri rörlighet på grundval av ursprungsstatens kontroll, gemensamma regler för skyddet av allmänintresset där så behövs - har bekräftats och tillämpats. Denna praxis kommer att fortsätta ha stor betydelse som referens för operatörerna, de nationella myndigheterna och kommissionen under införlivande- och tillämpningsfaserna för det nya direktivet. I denna era av digital sändningsverksamhet går Europa mot en allt större fri rörlighet för TV-program och TV-reklam och direktivet "Television tillhandahålla den nödvändiga utan gränser" bidrar gemenskapsrättsliga ramen. till detta genom att 28 Inrättandet av detta område har fullföljts vad gäller upphovsrätt och närstående rättigheter genom antagandet av direktiv 93/83/EEG, som för närvarande håller på att införlivas. Förslaget till direktiv om rättsligt skydd för tjänster baserade på villkorad tillgång, antaget av kommissionen den 9 juli 1997, har delvis samma syfte (KOM(97) 356 slutlig). 20 ISSN 1024-4506 KOM(97) 523 slutlig DOKUMENT SV 02 08 10 15 Katalognummer : CB-C0-97-533-SV-C ISBN 92-78-25906-3 Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer L-2985 Luxemburg 2 A