title: Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om "Transeuropæiske hurtigruter for godstog"«

eurovoc_concepts:
carriage of goods
competitiveness
freight rate
rail transport
trans-European network

text: 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/21 Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om “Transeuropæiske hurtigruter for godstog”« (98/C 95/06) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber besluttede den 3 juni 1997 under henvisning til traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Transport og Kommunikation, som udpegede Lars Kritz til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 16. december 1997. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 351. plenarforsamling af 28. og 29. januar 1998, mødet den 28. januar 1998, med 119 stemmer for, 2 imod og 2 hverken for eller imod, følgende udtalelse. 1. Baggrund Siden 1970 er togtransport af gods i Europa 1. 1. faldet med næsten en fjerdedel målt i tonkilometer. Samtidig er det samlede fragtmarked vokset med 70 %. Dette indebærer, at jernbanernes markedsandel er faldet til omkring 15 % af den samlede mængde gods, der fragtes med lastbil, tog, ad de indre vandveje eller via rørledning i EU. Hvis disse tendenser fortsætter i det kommende årti, vil jernbanernes markedsandel falde til 9 %, mens det samlede marked vil vokse med 30 %. 1. 2. Der er tale om generelle tal, og måske maler de et for dystert billede af de europæiske jernbaners præstationer. Ikke al gods er egnet til at blive fragtet med tog. Faktisk fragtes det meste gods i Europa over korte afstande (på under 250 kilometer) og i små forsendelser og er derfor normalt ikke et relevant marked for jernbanerne. 1. 3. Der har været en stigning i godstransport over længere afstande, men togtransporten har ikke altid kunnet tilbyde konkurrencedygtige tjenester på disse markeder. Dette er en væsentlig kilde til bekymring, eftersom transport af gods i store mængder over længere afstande er »ideelle« markeder for jernbanerne. 1. 4. Godstransport over længere afstande i Europa indebærer almindeligvis transport hen over landegræn- ser. De europæiske jernbaners nationale orientering har vanskeliggjort grænseoverskridende operationer. I en vis udstrækning er de ikke teknisk interoperable. Det er ofte vanskeligt at bringe de internationale køreplaner i overensstemmelse med kravene til nationale køreplaner. Ikke alle jernbaneselskaber viser en tilstrækkelig kom- merciel interesse for international godstransport. De synes ikke at kende det europæiske markeds krav og er organisatorisk ikke i stand til at udnytte mulighederne. system i EU« (1). Hvidbogens vigtigste mål var at standse gods- og passagertransportens tilbagegang i Europa. Strategien indebærer en »ny form for jernbane«, der kan tilgodese kundernes behov. Planen om at effektivisere og modernisere jernbanerne går bl. a. ud på at skabe et antal »transeuropæiske hurtigruter for godstog« med henblik på at løse de særlige problemer i forbindelse med godstransport hen over grænserne. 1. 6. Hurtigrutekonceptet blev udviklet af en gruppe eksperter, der blev nedsat af EU-kommissær Neil Kin- nock med det formål at rådgive om jernbanernes fremtid i den europæiske transportsektor. Gruppens rapport, »The Future of Rail Transport in Europe«, offentliggjor- des i juni 1996, og højt på gruppens prioriteringsliste stod, som det fremgår af side 14 i den engelske udgave af rapporten, oprettelsen af et antal korridorer for togtransport af gods, hvor der hurtigt kan træffes foranstaltninger for at forbedre jernbanernes evne til at tilbyde en konkurrencedygtig tjeneste. Det bør tilføjes, at rådgivningsgruppen bestod af transportbrugere, jern- baneoperatører og medarbejdere, der deltog i personlig egenskab. 2. Kommissionens dokument 2. 1. Med »hurtigruter for godstog« forstås udvalgte korridorer eller linjer for international togtransport af gods. Man skal benytte sig af de eksisterende linjer, men på en mere effektiv måde end i dag, via forbedrede kanaler (køreplaner) og kortere ventetider ved grænse- overgangene. 2. 2. Hurtigrutekonceptet fokuserer på jernbaneinfra- strukturen, hvor det er nødvendigt at planlægge og drive sporstrækninger samt tildele kanaler og opkræve afgifter hen over grænserne på en ny og mere effektiv måde. 2. 3. Konceptet om transeuropæiske hurtigruter for godstransport står og falder med infrastrukturforvalter- nes og medlemsstaternes frivillige gennemførelse af det. Meddelelsen bør betragtes som en henstilling fra Kommissionen om, hvordan hurtigruterne bør etableres. I juli 1996 udsendte Kommissionen en hvidbog 1. 5. om »En strategi for et effektivt og moderne jernbane- (1) ØSU’s udtalelse, EFT C 206 af 7. 7. 1997, s. 23. C 95/22 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 3. 98 2. 4. Hvad angår driften af en hurtigrute konkluderer Kommissionen følgende: for normale kanaler træffer en beslutning inden for syv arbejdsdage og for engangskanaler inden for én arbejdsdag. — Der skal være ensartet og ikke- diskriminerende adgang til hurtigruterne for alle licensgodkendte jernbaneoperatører i EU. retfærdig, — Kriterierne for udstedelse af licenser til jernbanevirk- somheder til at operere på en hurtigrute bør følge de i direktiv 95/18/EF fastsatte principper (1). — Kriteriet for tildeling af jernbaneinfrastrukturkapa- citet og opkrævning af infrastrukturafgifter bør være i overensstemmelse med direktiv 95/19/EF (2). — Hurtigruterne bør være åbne for cabotage, dog med forbehold af nationale regler og lovgivning. — Der retfærdig, skal være ensartet og ikke- diskriminerende adgang til fragtterminaler på en hurtigrute for alle jernbane-, vejtransport- og skibs- fartsoperatører efter behov. 2. 5. En hurtigrute består af to eller flere nationale infrastrukturorganer. For at gøre det lettere og mere enkelt at benytte jernbaneinfrastrukturen foreslår Kom- missionen, at de relevante infrastrukturorganer opretter et hurtigrutecenter for hver hurtigrute. De vigtigste opgaver for dette samlingspunkt for jernbaneoperatører- ne bør være: — at fastslå kapaciteten på hurtigruten, — at varetage kanaltildeling, — at opkræve afgifter fra jernbaneoperatørerne for deres brug af hurtigruten, — at føre tilsyn og kontrol med hurtigrutens resultater. 2. 6. Tildelingen af kanaler til den internationale jernbanegodstrafik foregår i dag hovedsageligt på natio- nalt niveau. De ringe resultater for den internationale godstransport skyldes ofte, at der er »huller« mellem de forskellige nationale køreplaner. Desuden bliver godstransporten ofte prioriteret lavt, når der tildeles kanaler. Kommissionen understreger derfor, at hurtigru- tecentrene spiller en vigtig rolle for at skabe kanaler, der er attraktive for operatører og speditører, især hvad angår rejsetid. Det er også vigtigt at fremskynde be- slutninger om kanaltildeling. Målet bør være, at man (1) Rådets direktiv 95/18/EF af 19. 6. 1995 om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder (EFT L 143 af 27. 6. 1995, s. 70). ØSU’s udtalelse om det pågældende kommissionsfor- slag i EFT C 393 af 31. 12. 1994, s. 56. (2) Rådets direktiv 95/19/EF af 19. 6. 1995 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af infra- strukturafgifter (EFT L 143 af 27. 6. 1995, s. 75). ØSU’s udtalelse om det pågældende kommissionsforslag i EFT C 393 af 31. 12. 1994, s. 56. 2. 7. I de fleste lande bliver jernbaneoperatørerne opkrævet afgifter for at bruge infrastrukturen. Kommis- sionen understreger, at afgiftssystemet bør være ikke- diskriminerende, gennemsigtigt og ukompliceret. Der bør opereres med en vis fleksibilitet i afgiftsniveauerne for at sikre konkurrencedygtige priser i forhold til vejtransporten. 2. 8. Virkeliggørelsen af det europæiske enhedsmar- ked indebærer, at der ikke bør være nogen grund til at foretage kontrol ved EU’s indre grænser. Medlemsstater- ne bør forpligte sig til at afskaffe grænsekontrol med toldmæssige, sikkerhedsmæssige og fytosanitære formål de steder, hvor dette stadig forekommer. Der bør være gensidig anerkendelse af den grænsekontrol, som er blevet foretaget i oprindelsesstaten. 3. Konkrete forslag til behandling 3. 1. Hurtigruterne skal potentielt opfylde to grund- læggende kriterier: Fra speditørernes synsvinkel skal de for det første være kommercielt tiltrækkende, for det andet skal de have tilstrækkelig kapacitet. Dette indebæ- rer, at hurtigruterne formentlig vil blive koncentreret på de større internationale godstransportkorridorer, der i dag både betjenes af jernbane- og vejoperatører. I forbindelse med etableringen af pilothurtigruter 3. 2. overvejes flere forskellige korridorer. Transportmini- strene fra Nederlandene, Tyskland, Østrig, Schweiz og Italien har besluttet at udvikle hurtigruter på følgende linjer: (a) Rotterdam — Ruhr/Rhinen — Basel — Milano — Genova — Gioia Tauro (Syditalien), (b) Hamburg/Bremen — Nürnberg — München — Innsbruck — Brenner — Verona — Brindisi (Adri- aterhavskysten), (c) Rotterdam/Hamburg/Bremen — Nürnberg — Pas- sau — Wien. De nordiske jernbaner vil også blive inddraget i disse nord-sydgående pilothurtigruter. Af andre foreslåede hurtigruter skal nævnes: (d) London — Sopron (Ungarn), med Sopron som et midtpunkt for Central- og Østeuropa, (e) Wolfsburg (Tyskland) — Barcelona, (f) Muizen (Antwerpen) — Luxembourg — Lyon. 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/23 De første pilotprojekter, som vil blive igangsat i 1998, vil formentlig være (a), (b), (c) og (f) på ovenstående liste. — jernbaneselskabernes evne til at tilgodese kundernes behov, og 3. 3. I slutningen af 1996 nedsatte Kommissionen en gruppe på højt niveau bestående af personlige repræsentanter for transportministrene. Denne gruppe har ydet et konstruktivt bidrag til udviklingen af hurtigrutekonceptet og deltager aktivt i diskussionerne om specifikke pilotprojekter. Community of European Railways (CER) repræ- 3. 4. senterer jernbanevirksomheder i EU, Norge og Schweiz. CER har nedsat en række arbejdsgrupper, der skal beskæftige sig med de praktiske problemer i forbindelse med hurtigruterne, og diskuterer løbende med Gruppen på Højt Niveau og Kommissionen. For at afdække de forskellige tekniske problemer, der skal løses, og skaffe viden om, hvordan hurtigruterne fungerer, udførte CER et simulationsforsøg på to linjer mellem Benelux og Italien. Resultaterne fremlægges i CER’s rapport »Euro- pean Rail Freightways: Proposal to the European Com- mission« (udsendt i april 1997). Andre organisationer har også været inddraget i 3. 5. det praktiske arbejde med at videreudvikle hurtigruterne. European Shippers’ Council tilsendte i april 1997 Kom- missionen en rapport med titlen »Developing Successful Rail Freight Freeways: A Shippers’ Framework«. Sammenslutningen »Freight Leaders and Logistics Club«, der repræsenterer nogle af Europas største fremstillings- og transportvirksomheder, har undersøgt forskellige mulige hurtigrutelinjer. 4. Generelle bemærkninger Der er brug for en radikal nytænkning i 4. 1. spørgsmålet om, hvordan det europæiske jernbanegods- marked skal fungere, især i forbindelse med grænseover- skridende trafik. ØSU ser derfor positivt på denne meddelelse fra Kommissionen, idet oprettelsen af hurti- i retning af gruter betragtes som et vigtigt skridt en effektivisering og modernisering af de europæiske jernbaner. I sin udtalelse om Kommissionens hvidbog »En 4. 2. strategi for et effektivt og moderne jernbanesystem i EU« understregede ØSU, at der »som følge af jernbanernes meget vanskelige situation er hårdt brug for tiltag på området«, samt at ØSU »principielt går ind for, at der oprettes europæiske hurtigruter« (1). 4. 3. Hurtigruterne er et frivilligt projekt. ØSU under- streger derfor, at deres succes i sidste instans afhænger af: — medlemsstaternes og de nationale infrastrukturfor- valteres vilje til at samarbejde om hurtigruterne, (1) ØSU’s udtalelse, EFT C 206 af 7. 7. 1997, s. 23. — medlemsstaternes beredvillighed til at give jernbane- operatørerne den nødvendige administrative frihed. 4. 4. ØSU noterer sig, at hurtigruterne ifølge de konkrete forslag, der er til behandling, allerede kan være i drift fra begyndelsen af 1998. Dette skyldes hurtigruteprojektets enestående karakter i den forstand, — at det ikke er nødvendigt at ændre fællesskabslov- givningen, — at der på kort sigt ikke er brug for investeringer i infrastruktur, eftersom den nuværende infrastruktur kan anvendes, — at der på kort sigt ikke er brug for at investere i rullende materiel eller udstyr, eftersom det nuværen- de vil blive benyttet, — at togruterne fortsat ville blive drevet på grundlag af eksisterende, men, hvor dette kan lade sig gøre, forenklede procedurer. De nye regler i direktiv 91/440/EØF (2), 95/18/EF 4. 5. og 95/19/EF har til formål at tilføre den europæiske jernbanegodstrafik et større kommercielt incitament. ØSU anerkender derfor, at hurtigrutekonceptet i sig selv ikke er et nyt liberaliseringstiltag, men en pragmatisk måde at knytte de enkelte landes godstransport sammen i transeuropæiske jernbanegodsnet. 4. 6. Direktiv 91/440/EØF fastsætter retten til adgang til infrastrukturen i Fællesskabet, mens de to øvrige direktiver fastsætter vilkårene for udstedelse af licenser til jernbaneselskaber (95/18/EF) og tildeling af jernba- neinfrastrukturkapacitet og opkrævning af infrastruk- turafgifter (95/19/EF). Disse direktiver er endnu ikke blevet fuldt omsat til national lovgivning. Dette er et problem for jernbanetransporten generelt, men især for hurtigruterne. Spanien, Luxembourg og Italien mangler pr. 20. oktober 1997 at indberette gennemførelsen af artikel 10 i 91/440/EØF (der bevilger adgang til infrastrukturen). Hvad angår direktiv 95/18/EF og 95/19/EF har kun Østrig, Danmark, Finland, Tyskland og Sverige pr. 20. oktober 1997 underrettet Kommissio- nen om samlet eller delvis omsættelse. Disse direktiver skulle have været omsat senest den 27. juni 1997. Denne situation er uacceptabel, og ØSU opfordrer derfor medlemsstaterne til omgående at gennemføre disse tre direktiver. Hurtigruternes succes må ikke sættes fordi der på medlemsstatsniveau over styr, blot (2) Rådets direktiv 91/440/EØF af 29. 7. 1991 om udvikling af Fællesskabets jernbaner (EFT L 237 af 24. 8. 1991, s. 25). ØSU’s udtalelse om det pågældende kommissionsforslag i EFT C 225 af 10. 9. 1990, s. 27. C 95/24 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 3. 98 savnes retlige rammer. I yderste fald må Kommissionen anlægge sag mod de medlemsstater, der endnu ikke har omsat disse direktiver til national lovgivning. Infrastrukturforvalterne og medlemsstaterne 4. 7. synes at have haft stor indflydelse på planlægningen af hurtigruterne. Selv om de tekniske aspekter ved driften af hurtigruterne er centrale spørgsmål, mener ØSU, at der i de igangværende diskussioner om udvælgelse af korridorer og præstationskriterier bør lyttes mere til speditørerne og jernbaneselskaberne. De er meget tættere på markedet end infrastrukturforvalterne og medlems- staterne. 4. 8. ØSU er tilfreds med, at hurtigrutedriften snart kommer i gang. Man bør dog være klar over, at de første hurtigruter fortrinsvist vil være afhængige af de nuværende godsstrømme. Den nuværende trafik vil få kortere rejsetider og større præcision. Dette er det første skridt i udviklingen af hurtigruterne, men det næste skridt må gå ud på at øge jernbanernes markedsandel. Jernbaneoperatørerne er nødt til at opstille indtægtsmål i deres forretningsplaner, i nær kontakt med gamle og nye kunder. De må også kunne bevise, at de leverer en bedre tjeneste til speditørerne. 4. 9. Med henvisning til det foregående punkt bemær- ker ØSU, at Kommissionens dokument stort set forbigår spørgsmålet om det fremtidige marked for hurtigruterne. I den forbindelse betragter ØSU det som vigtigt, at hurtigruterne udvikles på en sådan måde, at de traditio- nelle godstransportkunders behov tilgodeses. Som kon- cept kan det synes mindre interessant end kombitrans- port, men transport med traditionelle godsvogne udgør den overvejende del af jernbanevirksomheden, selv om den er i tilbagegang. Ikke desto mindre bør jernbane- selskaberne trække nye kunder til, fx ved at udvikle effektive intermodale systemer. Transportbrugerne be- tragter vejtransport som standarden for europæisk godstransport. Speditørerne er åbne over for, hvilken transportform de skal vælge, men det er nødvendigt at overbevise dem om, at jernbanerne kan levere den tjeneste, som speditørerne kræver hvad angår pris, pålidelighed og hastighed. 4. 10. Sandsynligheden for væsentligt større mængder gods og mange flere godstog på hver linje rejser spørgsmålet om, hvor meget uudnyttet kapacitet der er til rådighed for de vigtigste godskorridorer. ØSU anser det for vigtigt, at de nationale infrastrukturforvaltere i samarbejde med hurtigrutecentrene gør deres yderste for at finde uudnyttet jernbanegodskapacitet med henblik på at begrænse problemet med flaskehalse og koordinere gods- og passagertrafikkens ofte uforenelige krav om togkanaler. Muligheden for at oprette flere parallelle nord-syd- og vest-øst-gående hurtigruter, anvende læn- gere togstammer, effektivisere trafikkontrolsystemerne og opnå teknisk interoperabilitet bør udforskes. Med den voksende efterspørgsel efter hurtigrutevirksomhed vil det før eller senere blive nødvendigt at investere i en forbedret eller ny jernbaneinfrastruktur. Det er vigtigt at præcisere, hvornår dette vil ske, så infrastrukturforval- tere og jernbaneoperatører har mulighed for at planlægge fremtidige investeringer. 4. 11. En hurtigrute vil ofte være ét led i en intermodal transportkæde (vej/jernbane, skib/jernbane). Termina- lerne er ofte de svage led i de intermodale systemer og kan øge omkostningerne ved dør-til-dør-transporttjenester væsentligt, bl. a. ved unødvendige forsinkelser. Efter ØSU’s opfattelse har Kommissionen i sin meddelelse ikke lagt tilstrækkelig vægt på, at terminalerne har en afgørende betydning for en positiv udvikling af jernbanegodstransporten på hurtigruterne. En forbed- ring af kanalerne (køreplanerne) er en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse for at forbedre den intermodale godstransport. ØSU anser det af denne grund for vigtigt, at infrastrukturforvalterne, jernbane- selskaberne og speditørerne i fællesskab udvikler effekti- ve og velfungerende terminaler. 4. 12. Kommissionen har understreget, at alle jernba- ne-, landevejs- og skibsoperatører bør have adgang til hurtigruternes godsterminaler på et retfærdigt, ensartet og ikke-diskriminerende grundlag. Kommissionen har antagelig undervurderet, hvor kompliceret spørgsmålet om åben adgang til godsterminaler er på grund af de forskellige ejerskabsformer og terminaltyper. ØSU foreslår derfor, at spørgsmålet om åben adgang til terminalerne tages op til fornyet behandling. 4. 13. Beskæftigelsen i den europæiske jernbanesektor er i løbet af de seneste årtier faldet, især på grund af mindre trafik og rationalisering. Formålet med hurtigru- teprojektet er at gøre den europæiske jernbanegodstrafik mere konkurrencedygtig og derigennem øge den mængde af gods, der fragtes af jernbanerne, og jernbanernes markedsandel. En positiv udvikling af hurtigruterne ville i det mindste standse tabet af arbejdspladser. I sin udtalelse fra juni 1997 understregede Det Paritetiske Udvalg for Jernbaner, at en forudsætning for at udvikle hurtigruterne er, at medarbejderne uddannes i forskellige infrastrukturtyper, samt at dette kan gøres efter samme vellykkede model, som jernbanerne og deres med- arbejdere anvendte på Thalys- og Eurostar-linjerne. 4. 14. Hvor der eksisterer efterspørgsel og kommerci- elle muligheder, bør hurtigruterne forlænges på den anden side af EU’s ydre grænser. Forbindelser med Ungarn, Tjekkiet og Polen vil formodentlig have det 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/25 største udviklingspotentiale. Det er op til Kommissionen og medlemsstaterne at foretage yderligere undersøgelser af, hvordan visse pilothurtigruter kan få adgang til tredjelande. bruge hurtigruterne. ØSU mener, at kunderne både må forstå infrastrukturafgifternes strukturering og niveau, når de forhandler med jernbaneselskaberne om transportpriserne. 5. Særlige bemærkninger 5. 2. Adgang til jernbaneinfrastrukturen 5. 1. Afgifter for brug af jernbaneinfrastrukturen 5. 1. 1. CER har skønnet, at infrastrukturafgifterne udgør mellem 20 % og 50 % af den pris, som godstrans- portkunderne skal betale jernbanevirksomhederne. På visse linjer kan infrastrukturafgifterne være så høje, at hurtigruterne ikke kan konkurrere med vejtransporten. 5. 1. 2. Der er store forskelle mellem medlemsstaternes afgiftssystemer. I visse lande betaler jernbaneoperatører- ne ikke for at anvende infrastrukturen, mens der i andre lande såsom Tyskland opkræves høje afgifter. På kort sigt må afgifterne for brugen af hurti- 5. 1. 3. gruterne forventes at blive baseret på de nuværende infrastrukturafgiftssystemer, hvilket indebærer, at de vil komme til at svare til de samlede nationale tariffer, som de enkelte infrastrukturforvaltere har fastsat for deres del af hurtigruten. 5. 1. 4. I lyset af disse omstændigheder betragter ØSU de nuværende infrastrukturafgiftssystemer som et meget alvorligt problem. For at skabe gunstige betingelser for hurtigruterne bør der findes løsninger efter følgende retningslinjer: a) Medlemsstaterne bør anvende de samme principper for fastsættelse af afgifter. Kommissionen er i gang med at gennemføre en undersøgelse med henblik på at knytte de eksisterende afgiftssystemer tættere sammen. ØSU anmoder Kommissionen om at give denne undersøgelse topprioritet og ikke blot inddra- ge jernbanerne, men også speditørerne i dette arbejde. b) Anvendelse af fælles retningslinjer for opkrævning af afgifter indebærer ikke en harmonisering af afgifter. Afgiftsniveauet bør afspejle de relevante omkostninger. 5. 2. 1. De gældende EF-regler for adgang til jernba- neinfrastrukturen er indeholdt i direktiv 91/440/EØF. Jernbaneselskaber, der udfører internationale kombi- transport-tjenester, har i henhold til direktivet fuld adgang samt ret til at laste og losse gods (undtagen cabotage). For internationale sammenslutninger af jern- baneselskaber er retten til adgang begrænset til de medlemsstater, hvor de er etableret. De har også ret til at udføre transittrafik i de øvrige medlemsstater, men det er ikke tilladt at laste eller losse gods i transitlandene. 5. 2. 2. ØSU er enig med Kommissionen i, at der ideelt set bør være fuld adgang til hurtigruterne for alle licensgodkendte jernbaneselskaber i Fællesskabet, som opfylder kriterierne i direktiv 95/18/EF og 91/440/EØF. Et antal medlemsstater er enig i dette, men ØSU er klar over, at visse medlemsstater foretrækker en mere forsigtig fremgangsmåde. Kommissionen påpeger, at det er vigtigt, at 5. 2. 3. jernbaneselskaberne kan indgå forretningsaftaler i en anden medlemsstat end den, hvor de har licens, og udføre jernbanetjenester til og fra den anden medlemsstat uden at skulle indgå en klassisk samarbejdsaftale med en jernbanevirksomhed fra den pågældende stat. Hvis det er nødvendigt at stille lokomotiver og lokomotivførere til rådighed, kan dette gøres gennem normale forretningsaf- taler mellem de to virksomheder. ØSU støtter Kommis- sionens forslag på disse punkter. 5. 3. Hurtigruter og konkurrenceregler 5. 3. 1. Kommissionens meddelelse er temmelig uklar i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt samarbejds- aftaler om at oprette hurtigrutecentre og samarbejde mellem jernbaneselskaberne om hurtigruterne falder ind under forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1. I betragtning af EF-konkurrencereglernes kompleksitet er dette forståeligt. c) Infrastrukturafgifternes høje niveau på visse linjer indebærer en risiko for, at jernbaneselskaberne ikke vil være i stand til at konkurrere på lige fod med vognmændene. Efter ØSU’s opfattelse bør medlemsstaterne have denne kendsgerning in mente og handle derefter. 5. 3. 2. ØSU mener, at man for at vurdere virkningerne på konkurrencen er nødt til at foretage en tydelig skelnen mellem de aftaler, der er nødvendige for at oprette et hurtigrutecenter, og aftalerne mellem jernbaneselskab- erne. d) Infrastrukturafgifterne bør fastsættes på et gennem- sigtigt og ikke-diskriminerende grundlag. De udgør en — ofte væsentlig — del af den pris, som jernbaneselskaberne forlanger af deres kunder for at 5. 3. 3. Hvad angår den førstnævnte aftaletype er et tæt samarbejde mellem infrastrukturforvalterne uløseligt forbundet med hurtigrutekonceptet. Uden aftaler om planlægning, tildeling og drift af internationale kanaler C 95/26 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 3. 98 vil hurtigruterne ikke blive til noget. Desuden konkurre- rer jernbaneinfrastrukturforvalterne ikke med hinanden på et marked. Efter ØSU’s opfattelse falder aftaler mellem infrastrukturforvaltere om oprettelse og drift af hurtigruter ikke ind under artikel 85, stk. 1. endnu ikke har gennemført disse tre direktiver, til omgående at gøre det. Hurtigruternes succes må ikke sættes over styr, blot fordi der på medlemsstatsniveau savnes retlige rammer. I yderste fald må Kommissionen anlægge sag mod de medlemsstater, der endnu ikke har omsat disse direktiver til national lovgivning. 5. 3. 4. Med hensyn til den anden type samarbejde ser situationen anderledes ud for så vidt angår konkurrence- aspektet. Jernbaneselskaberne opererer på et marked og ville kunne samarbejde via tekniske og kommercielle aftaler. Hvorvidt denne type samarbejde vil forhindre, begrænse eller forvride konkurrencen på det fælles marked, må afgøres fra sag til sag. ØSU mener, at artikel 85, stk. 3, formodentlig vil finde anvendelse i mange sager, med individuelle fritagelser som resultat. Det er i denne forbindelse afgørende at definere det relevante marked. 6. Sammenfatning og konklusion 6. 1. De europæiske jernbaners nationale orientering har vanskeliggjort grænseoverskridende operationer. I en vis udstrækning mangler den tekniske interoperabili- tet. Det er ofte vanskeligt at bringe de internationale køreplaner i overensstemmelse med kravene til nationale køreplaner. Godstransporten bliver ofte prioriteret lavt, når der tildeles kanaler. Ikke alle jernbaneselskaber viser en tilstrækkelig kommerciel interesse for international godstransport. 6. 5. De første hurtigruter (i 1998) vil fortrinsvist være afhængige af de nuværende godsstrømme, hvilket burde indebære kortere rejsetider og større præcision. Jernba- neselskabernes næste skridt må gå ud på at tiltrække nye kunder og øge jernbanernes markedsandel. Det er i denne forbindelse værd at bemærke, at transportbruger- ne betragter vejtransport som standarden for godstrans- port i Europa. Derfor er det nødvendigt at overbevise dem om, at jernbanerne kan levere den tjeneste, som speditørerne kræver hvad angår pris, pålidelighed og hastighed. 6. 6. Terminalerne er ofte de svage led i de intermodale systemer og kan øge omkostningerne ved dør-til-dør- transporttjenester væsentligt, bl. a. ved unødvendige forsinkelser. ØSU mener, at Kommissionen i sin medde- lelse ikke i tilstrækkelig grad har betonet terminalernes nøglerolle for den positive udvikling af jernbanegods- transporten på hurtigruterne og navnlig ikke spørgsmålet om åben adgang til godsterminaler, da der er forskellige ejerskabsformer. Der er brug for en radikal nytænkning i 6. 2. spørgsmålet om, hvordan det europæiske jernbanegods- marked skal fungere, især i forbindelse med grænseover- skridende trafik. ØSU ser derfor positivt på denne meddelelse fra Kommissionen om transeuropæiske hur- idet oprettelsen af hurtigruter tigruter for godstog, betragtes som et vigtigt skridt i retning af en effektivise- ring og modernisering af de europæiske jernbaner. 6. 7. Beskæftigelsen i den europæiske jernbanesektor er i løbet af de seneste årtier faldet. En positiv udvikling af hurtigruterne ville i det mindste standse tabet af arbejdspladser, eftersom formålet med hurtigruteprojek- tet er at gøre den europæiske jernbanegodstrafik mere konkurrencedygtig og derigennem øge den mængde af gods, der fragtes af jernbanerne. Eftersom hurtigruterne er et frivilligt projekt, 6. 3. understreger ØSU, at deres succes i sidste instans afhænger af: — medlemsstaternes og de nationale infrastrukturfor- valteres vilje til at samarbejde om hurtigruterne, — jernbaneselskabernes evne til at tilgodese kundernes behov, og — medlemsstaternes beredvillighed til at give jernbane- selskaberne den nødvendige administrative frihed. Der er store forskelle mellem medlemsstaternes 6. 8. afgiftssystemer, hvilket efter ØSU’s opfattelse udgør et meget alvorligt problem for udviklingen af hurtigruterne. Kommissionen anmodes derfor om at give topprioritet til afslutningen af dens nuværende undersøgelse af retningslinjerne for et fælles afgiftssystem. Infrastruktur- afgifterne bør fastsættes på et ikke-diskriminerende, omkostningsorienteret og gennemsigtigt grundlag. ØSU finder det beklageligt, at infrastrukturafgifterne på visse linjer er så høje, at der er en fare for, at jernbaneselskaberne ikke kan konkurrere på lige fod med andre transportformer. 6. 4. De nye regler i direktiv 91/440/EØF, 95/18/EF og 95/19/EF har til formål at tilføre den europæiske jernbanegodstrafik et større kommercielt incitament. Disse direktiver er endnu ikke blevet fuldt omsat til national lovgivning. Denne situation er uacceptabel, og ØSU opfordrer derfor de medlemsstater, der 6. 9. Hurtigrute-operationer forudsætter samarbejds- aftaler mellem infrastrukturforvaltere og kan muligvis indbefatte samarbejde mellem jernbaneselskaberne. ØSU mener, at man er nødt til at foretage en tydelig skelnen mellem de aftaler, der er nødvendige for at oprette et hurtigrutecenter, og aftalerne mellem jernba- 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/27 neselskaberne. Den førstnævnte aftaletype skulle efter ØSU’s opfattelse ikke falde ind under forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1. Med hensyn til samarbej- det mellem jernbaneselskaberne ser situationen anderle- des ud for så vidt angår konkurrenceaspektet. Hvorvidt denne type samarbejde vil forhindre, begrænse eller forvride konkurrencen på det fælles marked, må afgøres fra sag til sag. Bruxelles, den 28. januar 1998. Tom JENKINS Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 2299/89 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (CRS)« (1) (98/C 95/07) Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 5. august 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 75 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Transport og Kommunikation, som udpegede Robert Moreland til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 19. januar 1998. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 351. plenarforsamling af 28. og 29. januar 1998, mødet den 28. januar 1998, med 112 stemmer for, 2 imod og 3 hverken for eller imod, følgende udtalelse. 1. Indledning 1. 1. Edb-reservationssystemer (CRS) er et særdeles magtfuldt markedsføringsredskab inden for luftfarten. De giver rejsebureauer adgang til fartplaner, billetpriser i osv. for langt de fleste luftfartsselskaber overalt verden. Reservationer kan bekræftes på stedet, selv ved usædvanlige rutevalg, lige som prisen kan fastsættes og billetten udstedes. CRS har utvivlsomt bragt store fordele for såvel luftfartsselskaber og rejsebureauer som forbrugere. 1. 2. De kan imidlertid også misbruges. De moderne edb-reservationssystemer blev oprindeligt udviklet i USA af individuelle luftfartsselskaber. De blev systematisk programmeret til at favorisere moderluftfartsselskabet. Som følge af disse skævheders indvirkning på konkurren- cevilkårene indførte den amerikanske regering i 1984 (1) EFT C 267 af 3. 9. 1997, s. 67. regler for systemernes anvendelse. EU fulgte efter med sine egne, mere detaljerede regler i 1989 (2), der blev revideret i 1993 (3). Reguleringen af CRS har været vellykket. De 1. 3. oprindelige skævheder, der gav anledning til store bekymringer, især for mindre luftfartsselskaber, er blevet fjernet. Mange store luftfartsselskaber ser ikke længere nogen fordel i at eje en del af et CRS og har solgt hele eller dele af deres aktiebeholdning. Der er sket en (2) Rådets forordning (EØF) nr. 2299/89 af 24. juli 1989 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (EFT L 220 af 29. 7. 1989, s. 1). ØSU’s udtalelse: EFT C 56 af 6. 3. 1989, s. 32. (3) Rådets forordning (EØF) nr. 3089/93 af 29. oktober 1993 om ændring af forordning (EØF) nr. 2299/89 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (EFT L 278 af 11. 11. 1993, s. 1). ØSU’s udtalelse: EFT C 108 af 19. 4. 1993, s. 16


eurovoc_concepts:
air transport
code of conduct
computer system
consumer information
reservation

formats: html pdf print

text: 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/27 neselskaberne. Den førstnævnte aftaletype skulle efter ØSU’s opfattelse ikke falde ind under forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1. Med hensyn til samarbej- det mellem jernbaneselskaberne ser situationen anderle- des ud for så vidt angår konkurrenceaspektet. Hvorvidt denne type samarbejde vil forhindre, begrænse eller forvride konkurrencen på det fælles marked, må afgøres fra sag til sag. Bruxelles, den 28. januar 1998. Tom JENKINS Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »Kommissionens forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 2299/89 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (CRS)« (1) (98/C 95/07) Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 5. august 1997 under henvisning til EF-traktatens artikel 75 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Transport og Kommunikation, som udpegede Robert Moreland til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 19. januar 1998. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 351. plenarforsamling af 28. og 29. januar 1998, mødet den 28. januar 1998, med 112 stemmer for, 2 imod og 3 hverken for eller imod, følgende udtalelse. 1. Indledning 1. 1. Edb-reservationssystemer (CRS) er et særdeles magtfuldt markedsføringsredskab inden for luftfarten. De giver rejsebureauer adgang til fartplaner, billetpriser i osv. for langt de fleste luftfartsselskaber overalt verden. Reservationer kan bekræftes på stedet, selv ved usædvanlige rutevalg, lige som prisen kan fastsættes og billetten udstedes. CRS har utvivlsomt bragt store fordele for såvel luftfartsselskaber og rejsebureauer som forbrugere. 1. 2. De kan imidlertid også misbruges. De moderne edb-reservationssystemer blev oprindeligt udviklet i USA af individuelle luftfartsselskaber. De blev systematisk programmeret til at favorisere moderluftfartsselskabet. Som følge af disse skævheders indvirkning på konkurren- cevilkårene indførte den amerikanske regering i 1984 (1) EFT C 267 af 3. 9. 1997, s. 67. regler for systemernes anvendelse. EU fulgte efter med sine egne, mere detaljerede regler i 1989 (2), der blev revideret i 1993 (3). Reguleringen af CRS har været vellykket. De 1. 3. oprindelige skævheder, der gav anledning til store bekymringer, især for mindre luftfartsselskaber, er blevet fjernet. Mange store luftfartsselskaber ser ikke længere nogen fordel i at eje en del af et CRS og har solgt hele eller dele af deres aktiebeholdning. Der er sket en (2) Rådets forordning (EØF) nr. 2299/89 af 24. juli 1989 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (EFT L 220 af 29. 7. 1989, s. 1). ØSU’s udtalelse: EFT C 56 af 6. 3. 1989, s. 32. (3) Rådets forordning (EØF) nr. 3089/93 af 29. oktober 1993 om ændring af forordning (EØF) nr. 2299/89 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer (EFT L 278 af 11. 11. 1993, s. 1). ØSU’s udtalelse: EFT C 108 af 19. 4. 1993, s. 16. C 95/28 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 3. 98 gennemgribende koncentration på CRS-området. Der er nu udelukkende tale om globale systemer, som opererer i mange dele af verden. 1. 4. Man har hele tiden været sig bevidst, at der stod så meget på spil, og at den teknologiske udvikling var så hurtig, at det ville være nødvendigt at ajourføre CRS-adfærdskodeksen hyppigt. Som det fremgår, er det foreliggende forslag anden ændring af den oprindelige forordning. Kommissionens forslag til ændring af 1. 5. for- ordningen om edb-reservationssystemer består af to dele: en rapport om gennemførelsen af den eksisterende forordning og en ny forordning med detaljerede ændrin- ger. Nedenfor behandles de to dele særskilt. 2. Rapporten om gennemførelsen af adfærdskodeksen 2. 1. I rapporten redegøres der for de tilladelser til udsættelse, der er indrømmet, de indkomne klager og anmodninger om retningslinjer for kodeksens anvendel- se samt forskellige tekniske aspekter. Rapporten formid- ler det generelle indtryk, at der nok har været mange problemer med kodeksen, men at de er løst til alles tilfredshed. Det står imidlertid klart, at Kommissionens generelle tilfredshed ikke deles af alle berørte parter. Der har især været mange klager fra luftfartsselskaber. Et af de problemområder, der fremhæves i 2. 2. Kommissionens rapport, vedrører CRS-præsentationen af flyvninger med fælles selskabskode. I henhold til den gældende kodeks skal systemleverandørerne sikre, at ingen flyvninger præsenteres mere end en gang, medmin- dre der foreligger en joint venture-aftale eller en anden kontraktlig ordning (såsom en fælles selskabskode), der indebærer, at to eller flere luftfartsselskaber hver for sig har ansvaret for udbud og salg af luftfartsprodukter; i så fald har hvert af luftfartsselskaberne — dog højst to — ret til en særskilt præsentation. 2. 3. Kommissionen anfører, at det ud fra et teknisk synspunkt er kompliceret at udvælge de to flyvninger, der skal præsenteres, og at det pågældende CRS ikke kan gøre det selv. Det er ikke mindst nødvendigt, at luftfartsselskaberne arbejder sammen med CRS’erne. Som et første skridt ville det være ønskeligt få en aftale i stand mellem luftfartsselskaberne om en standard, der dækker hele luftfartsindustrien. Det er klart, at det volder vanskeligheder at nå frem til en sådan aftale, og selv om der nu gøres visse fremskridt, lader gennemfø- relsen af denne del af kodeksen stadig meget tilbage at ønske. 2. 4. Restriktioner for præsentationen af flyvninger med fælles selskabskode har lige fra starten været et af nøgleelementerne i adfærdskodeksen. (1993-ændring- erne til kodeksen lempede faktisk restriktionerne en smule. ) Det er en skam, at reglerne stadig ikke er gennemført i fuldt omfang. Der er ikke overbevisende tegn på, at Kommissionen har tacklet dette spørgsmål med den fornødne grundighed eller givet det den prioritet, det fortjener. 2. 5. Henstilling ØSU bifalder, at Kommissionen har udarbejdet en rapport om gennemførelsen af adfærdskodeksen for edb-reservationssystemer. En sådan rapport vil nødven- digvis omfatte indviklede og tekniske problemstillinger, men er ikke desto mindre af afgørende betydning for forbrugerne og for konkurrencen inden for luftfartssek- toren. ØSU henstiller, at der regelmæssigt, f. eks. hvert tredje år, udarbejdes tilsvarende rapporter, også selv om der ikke foreslås ændringer til forordningen. 3. Foreslåede ændringer til kodeksen Kommissionen foreslår mange ændringer til den gælden- de CRS-adfærdskodeks. Der redegøres for forslagene i det følgende. 3. 1. Abonnenternes forpligtelser (forslag til ny arti- kel 9a og bilag II) 3. 1. 1. I henhold til de gældende regler skal systemleve- randørernes oplysninger være korrekte og fyldestgøren- de. Disse regler har imidlertid ingen virkning, hvis oplysningerne ikke formidles videre til kunden af rejsebu- reauet, der kan tænkes at få ekstra provision for at favorisere visse luftfartsselskaber. De gældende regler pålægger rejsebureauer visse forpligtelser, men det har længe været en kendt sag, at det er meget vanskeligt at håndhæve bestemmelserne. 3. 1. 2. I henhold til de foreslåede ændringer til kodek- sen skal rejsebureauet benytte en neutral præsentation, medmindre der foreligger en specifik anmodning fra en kunde. Hertil kommer, at rejsebureauet ikke må manipulere det materiale, som CRS’er leverer, på en sådan måde, at der gives unøjagtige, vildledende eller diskriminerende oplysninger til forbrugeren, der des- uden skal have fyldestgørende oplysninger om en række væsentlige elementer ved flyvningen. Endelig skal forbru- geren kunne forlange en printerudskrift af CRS- præsentationen, så han har adgang til de samme oplys- ninger som rejsebureauet. De fleste af disse bestemmelser findes allerede i den nuværende kodeks, men har fået en mere fremtrædende plads i den ændrede forordning. 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/29 3. 1. 3. H e n s t i l l i n g ØSU støtter disse ændringer, som må betragtes som et skridt i den rigtige retning. Det nærer dog nogen bekymringer for gennemførelsen af disse vigtige bestem- melser. Kommissionen bør give nærmere oplysninger om, hvordan den agter at sikre, at rejsebureauerne opfylder kodeksens krav, så forbrugerne beskyttes. indebærer, at 3. 1. 4. Rejsebureauer er også blevet kritiseret for at foretage unødvendige reservationer, f. eks. for at nå visse produktivitetsmål, hvilket luftfarts- selskaberne betaler højere reservationsgebyrer. For at løse dette problem kræves det i den nye kodeks, at et rejsebureau foretager reservationer og udsteder billetter i overensstemmelse med de oplysninger, der er indeholdt i det anvendte CRS, og, hvor det er muligt, foretager reservations- og billetudstedelsesoperationer i det samme CRS. Det er ikke tilladt at foretage parallelle reservationer for én og samme rejse. 3. 1. 5. H e n s t i l l i n g Det er et særdeles teknisk spørgsmål. De foreslåede ændringer til kodeksen, der især er anført i bilag II, synes igen at gå i den rigtige retning, men kun tiden kan vise, om de er tilstrækkelige til at løse problemet. Det bør kræves, at Kommissionen kontrollerer de nye reglers effektivitet i samarbejde med repræsentanter for luftfartsselskaber og rejsebureauer. 3. 2. Inddragelse af jernbanetjenester [forslag til nye artikler 2(r), 2(s), 2(t) og 21b)] præciseret i selve kodeksen. Det foreliggende forslag lægger direkte op til diskussioner og forsinkelser. Eventu- elle ekstraomkostninger skal naturligvis holdes på et minimum, de skal bæres af dem, der er ansvarlige for dem, og må ikke væltes over på passagererne. Kommissionens forslag er især diskriminerende over for jernbanerne, fordi der ikke skelnes mellem stop i luftfarten og stop i jernbanetransporten, selv om sidst- nævnte normalt er af betydeligt kortere varighed. ØSU foreslår, at der ikke sondres mellem »non-stop forbindel- ser« og »forbindelser med midlertidige stop«, når der er tale om stop med en samlet varighed på under 10 minutter. 3. 3. Gebyrregler (artikel 3a og 10, stk. 1) 3. 3. 1. Det hedder i den nuværende kodeks, at »det af systemleverandøren opkrævede gebyr ikke må være diskriminerende og skal være rimeligt struktureret og stå i et rimeligt forhold til omkostningerne i forbindelse med den leverede og benyttede ydelse; navnlig skal gebyret være det samme på samme serviceniveau«. Flere europæiske luftfartsselskaber har klaget over CRS’ beregning af gebyrer. Problemet skyldes hovedsageligt, at mange luftfartsselskaber betragter sig selv som tvangs- indlagte kunder hos systemleverandørerne samtidig med, at sidstnævnte konkurrerer stadig hårdere indbyr- des om at få deres systemer installeret hos rejsebureauer- ne. I nogle tilfælde får rejsebureauerne rent faktisk penge for at benytte en bestemt CRS-facilitet, hvilket resulterer i, at luftfartsselskaberne må betale højere reservationsge- byrer. 3. 2. 1. Lufttransport over kortere strækninger kon- kurrerer i stigende grad direkte med transport med højhastighedstog. Kommissionen er klar over de fordele, det vil have for forbrugerne, hvis en CRS-præsentation omfatter både luftfarts- og jernbanetjenester. Den fore- slår derfor, at jernbanetjenester behandles på lige fod med luftfartstjenester i relation til kodeksen, når CRS- præsentationen omfatter jernbanetjenester. Kommissionen har til trods for en tidligere 3. 3. 2. konsulentrapport, der ikke gav basis for konklusioner, valgt ikke at støtte luftfartsselskabernes sag. I stedet accepterer Kommissionen CRS’ påstand om, at bonusbe- taling til rejsebureauerne med rette kan betragtes som distributionsomkostninger og derfor kan indgå i be- regningen af reservationsgebyret. Denne logik vil næppe falde i god jord hos luftfartsselskaberne. 3. 2. 2. H e n s t i l l i n g Dette forekommer logisk. På grund af de komplicerede praktiske aspekter præciserer Kommissionen imidlertid ikke de kriterier, der skal gælde for jernbanetjenesternes indarbejdelse i CRS-præsentationen. Denne mangel overrasker, ikke mindst fordi Kommissionen har finan- sieret en konsulentrapport om de praktiske muligheder for at integrere jernbanetjenester i CRS-præsentationen. Kommissionen synes at forvente, at luftfartsselskaber, jernbanevirksomheder og CRS vil sætte sig sammen for at udarbejde standarder. Det ville efter ØSU’s mening være bedre, om de berørte parters forpligtelser blev 3. 3. 3. Kommissionen foreslår, at kodeksens nuværen- de artikel 10, stk. 1, om gebyrer, som er citeret ovenfor, fremover kun skal gælde for gebyrer, der pålægges deltagende luftfartsselskaber. Der tilføjes en ny, tilsva- rende artikel om gebyrer, der pålægges rejsebureauer for udstyr osv. Dermed vil der faktisk ikke længere være nogen kontrol med størrelsen af de såkaldte distributionsgebyrer, der betales til rejsebureauerne. Endelig foreslår Kommissionen, at den nuværende ko- deks ændres med henblik på at afklare en eventuel tvetydighed i tilfælde, hvor et luftfartsselskab, der ejer et CRS, er nødt til at acceptere en reservation fra et andet luftfartsselskab i overensstemmelse med artikel 3. a. 1. (a). Med præciseringen skal det sikres, at der ikke opkræves overdrevet høje gebyrer for en sådan reservation. C 95/30 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 30. 3. 98 3. 3. 4. H e n s t i l l i n g ØSU mener, at abonnentgebyrernes opdeling i udstyrsge- byrer og distributionsgebyrer er kunstig. Det kan i hvert fald langt fra påstås, at luftfartsselskabernes klager imødekommes, selv om de ikke forekommer helt urimeli- ge. I 1995 erklærede Kommissionen, at bonusordninger burde baseres på antallet af udstedte billetter frem for antallet af foretagne reservationer, så enhver tilskyndelse til at foretage unødvendige passive reservationer fjernes. Med andre ord skal kun de reservationer, der rent faktisk fører til udstedelse af en billet, medtages i bonusberegningen. Det er uklart, hvorfor Kommissionen besluttede at opgive denne tanke, som tidligere havde fået bred opbakning. 3. 4. Præsentation af flyvninger under fælles kode (bila- get, punkt 10) flyvemuligheder der skal vises. Det bør fremgå specifikt og klart af kodeksen, hvilke kriterier CRS skal anvende. Herudover bør Kommissionen overveje at lægge større vægt i kodeksen på at sikre, at en potentiel passager er fuldt informeret om, hvilket luftfartsselskab der vil udføre flyvningen med hvilket fly osv. 3. 5. Udvidelse af kodeksen til at omfatte informations- systemer (artikel 2, stk. 1, og forslag til nye artikler 21 og 21c) 3. 5. 1. Kommissionen påpeger, at det i øjeblikket er vanskeligt præcist at vurdere den fremtidige udvikling inden for elektronisk distribution af lufttransporttjene- ster. Allerede nu kan der foretages reservationer via Internettet. Men eftersom Internettet kun fungerer som en avanceret kommunikationsforbindelse mellem leve- randører af oplysninger (i dette tilfælde et luftfartssel- skab eller et CRS) og deres abonnenter, synes det ikke at være omfattet af definitionen på en systemleverandør eller et CRS. Som allerede påpeget har CRS haft vanskelighe- 3. 4. 1. der med at anvende den nuværende regel, der tillader, at højst to luftfartsselskaber, der deler selskabskode, har ret til en særskilt præsentation med anvendelse af deres egne selskabskoder. Hidtil er der kun ét CRS, der har indført en tilfredsstillende procedure, så luftfartsselskab- erne kan efterkomme denne bestemmelse, mens tre andre CRS har bebudet, at de har til hensigt at efterkomme bestemmelsen, men at der er en række praktiske problemer, der først skal løses. Kommissionen foreslår, at artikel 21 i kodeksen 3. 5. 2. udvides, så luftfartsselskaber kan tilbyde oplysninger om deres lufttransportprodukter via Internettet uden at skulle efterkomme bestemmelserne i artikel 5 og artikel 9, stk. 5. Luftfartsselskabernes salgssteder er jo heller ikke omfattet af kodeksen. CRS-ydelser, der leveres direkte til brugeren i elektronisk form, bør derimod være omfattet af kodeksen. Kommissionen foreslår derfor, at definitionen på en abonnent ændres, så det sikres, at sådanne CRS-ydelser omfattes. 3. 4. 2. Kommissionen vil hverken tillade, at alle flyve- muligheder inkluderes i en CRS-præsentation, eller begrænse præsentationen til en enkelt af flyvemulighed- erne under den fælles kode, således som det var tilfældet i den oprindelige CRS-kodeks. Det foreslås, at den nugældende regel bibeholdes, men således, at et CRS, der ikke kan efterkomme reglen, fordi luftfartsselskaberne ikke giver tilstrækkelige oplysninger, selv kan vælge på et ikke-diskriminatorisk grundlag, hvilke flyvemuligheder under den fælles kode der skal vises. 3. 5. 3. H e n s t i l l i n g Kommissionen gør ret i at være forsigtig i sin vurdering af den fremtidige udvikling inden for reservationer af lufttransportydelser via Internettet. Det er meget vanskeligt at forudse, hvad der vil ske. Ikke des mindre bør Kommissionen være særdeles årvågen på dette område og fremsætte forslag med henblik på at undgå misbrug. 3. 4. 3. H e n s t i l l i n g ØSU erkender, at CRS og luftfartsselskaber har vanske- ligheder med at anvende de eksisterende regler for præsentation af flyvninger under fælles kode. ØSU frygter dog, at den valgte løsning, der giver CRS visse skønsbeføjelser, vil kunne misbruges. Tidlige erfaringer med CRS, især i USA, viste, at en udvælgelsesproces, der ved første øjekast så ud til at være ikke-diskriminerende, faktisk kunne være stærkt diskriminerende. Det henstil- les, at CRS ikke gives mulighed for selv at vælge, hvilke 3. 6. Rækkefølgen af flyvninger (bilaget, punkt 1) Den største fornyelse i den europæiske adfærds- 3. 6. 1. kodeks for CRS i forhold til dens amerikanske modstyk- ke var, at den i detaljer angav, i hvilken rækkefølge flyvningerne skulle vises. I overensstemmelse med for- brugernes ønsker vises alle nonstop flyvninger først og derefter alle flyvninger, som indebærer en mellemlan- ding, og endelig de forbindelser, der kræver et flyskift undervejs. Kommissionen vurderer, at »med luftfartssel- skabernes stigende brug af “hub and spoke”-systemer kan indirekte flyvninger i dag tilbyde en service på samme niveau som den, der tilbydes på andre direkte 30. 3. 98 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 95/31 flyvninger, der indebærer mellemlandinger«. Det fore- slås derfor, at kriterierne for rækkefølgen af flyvninger ændres, således at det fremover kun kræves, at alle nonstop flyvninger vises først. Flyvninger, der indebærer en mellemlanding uden flyskift, vil ikke længere skulle vises før de flyvninger, der indebærer flyskift. Kommissionen fremlægger ikke nogen form 3. 6. 2. for dokumentation, der berettiger denne ændring. Der er ingen antydninger af, at de gældende regler ikke har fungeret tilfredsstillende, eller at der er indgivet klager. Det er især påfaldende, at Kommissionen ønsker at ændre præsentationsrækkefølgen nu, hvor USA efter mange års modstand synes at bevæge sig i retning af den europæiske fremgangsmåde. 3. 6. 3. H e n s t i l l i n g Der er ingen begrundelse for at ændre de gældende regler om præsentationsrækkefølgen. De har fungeret upåklageligt til gavn for både forbrugerne og konkurren- cen mellem luftfartsselskaber. Kommissionen bør i stedet tilskynde andre, især USA, til at følge Europas eksempel. 3. 7. Andre ændringer 3. 7. 1. Der foreslås en række andre ændringer til kodeksen under følgende overskrifter: omfanget af tilsyn; salg af billetter til flyvninger, der har samme rutenummer og udføres af samme luftfartsselskab; »sikkerhedspakke«; en indklaget parts ret til at blive hørt; udvidelse af kodeksen til at omfatte informations- systemer; tredjeparters forpligtelser; fakturaoplysninger på magnetiske databærere. Disse ændringer vedrører hovedsageligt tekniske aspekter og vil næppe skabe kontroverser. 4. Konklusion Adfærdskodeksen for edb-reservationssystemer må be- tragtes som et vellykket EU-initiativ. Det har elimineret et stort problem i konkurrencen mellem luftfartsselskab- er og bidraget til at etablere et effektivt indre marked for luftfart. Dette emne kan være teknisk kompliceret, Bruxelles, den 28. januar 1998. og det kan ikke overraske, at der er opstået problemer. Problemerne er formodentlig blevet skærpet af de omfattende kommercielle interesser, der står på spil for de involverede parter. Som helhed hilser ØSU Kommissionens forslag til ændringer i kodeksen velkomne. ØSU mener dog, at der er brug for yderligere ændringer på et antal punkter, som nok er detailpunkter, men ikke desto mindre meget vigtige. Det drejer sig navnlig om følgende punkter: — Kommissionen bør regelmæssigt udarbejde rappor- ter om CRS-kodeksens gennemførelse. — Kommissionen bør være særdeles årvågen, når det gælder udviklingen af Internet til reservationsformål, og fremsætte forslag med henblik på at undgå misbrug. — Kommissionen bør give nærmere oplysninger om, hvordan den agter at sikre, at rejsebureauerne opfylder kodeksens krav, så forbrugerne beskyttes. — I samarbejde med repræsentanter for luftfarts- selskaber og rejsebureauer bør Kommissionen kon- trollere, hvor effektivt de nye regler om unødvendige reservationer fungerer. — I forbindelse med præsentation af jernbanetjenester bør de berørte parters forpligtelser præciseres i selve kodeksen, så diskussioner og forsinkelser undgås. — Kommissionen bør genoptage sit tidligere forslag om, at bonusordninger skal baseres på antallet af udstedte billetter frem for antallet af foretagne reservationer, så enhver tilskyndelse til at foretage unødvendige passive reservationer fjernes. — I forbindelse med flyvninger under fælles kode bør CRS ikke have mulighed for selv at vælge, hvilke flyvemuligheder der skal vises. — I kodeksen bør der lægges større vægt på at sikre, at en potentiel passager er fuldt informeret om, hvilket luftfartsselskab der vil udføre flyvningen med hvilket fly osv. — De gældende regler om den rækkefølge, i hvilken flyvninger skal præsenteres, bør bibeholdes. Tom JENKINS Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg


title: Komission tiedonanto Euroopan parlamentille, neuvostolle, ja talous- ja sosiaalikomitealle elintarvikkeiden sekä eläinlääkintä- ja kasvinsuojelualan valvonnasta ja tarkastuksista

eurovoc_concepts:
consumer protection
food inspection
health policy
plant health control
veterinary inspection

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO Bryssel, 28. 01. 1998 KOM(1998) 32 lopull. KOMISSION TIEDONANTO EUROOPAN PARLAMENTILLE. NEUVOSTOLLE. JA TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE ELINTARVIKKEIDEN SEKÄ ELÄINLÄÄKINTÄ- JA KASVINSUOJELUALAN VALVONNASTA JA TARKASTUKSISTA 1. JOHDANTO Tässä tiedonannossa esitetään tähän mennessä tapahtunut edistyminen kuluttajien terveydestä ja elintarvikkeiden turvallisuudesta annetussa komission tiedonannossa (KOM (97)183 lopullinen, 30. maaliskuuta 1997) suunnitellun toiminnan osalta. Tiedonannossa kerrotaan myös, mitä tulevaisuudessa aiotaan tehdä komission IGS:n (hallinnon tarkastus) 13. lokakuuta 1997 tekemän elintarvikkeiden turvallisuutta valvovia elimiä koskevan raportin suositusten perusteella (tätä raporttia kutsutaan tässä tiedonannossa yksinkertaisesti IGS:n raportiksi). turvallisuusstandardeja ja suojelemaan kuluttajien Komissio toistaa olevansa varauksetta sitoutunut ylläpitämään hyväksyttäviä elintarvikkeiden terveyttä. Komissio on vahvasti sitä mieltä, että kuluttajien terveyden suojelu onnistuu parhaiten elintarviketeollisuuden, kansallisen tason virallisten valvontayksiköiden sekä komission tehokkaan yhteistyön avulla tehokkaan lainsäädännön pohjalta. Kunkin ryhmän on hyväksyttävä velvollisuutensa sen varmistamiseksi, että elintarvikkeiden turvallisuudelle annetaan ehdoton etusija ja että toiminta on luottaa jotta kuluttajat voisivat mahdollisimman suuressa määrin avointa, järjestelmään. Elintarviketeollisuuden on tuotantoketjun kaikissa vaiheissa kehitettävä tehokkaat itsevalvontajärjestelmät sen varmistamiseksi, että elintarvikkeet seuranta- ja tuotetaan elintarvikkeiden turvallisuutta koskevan EU:n lainsäädännön vaatimusten mukaisesti. Jäsenvaltiot voivat toteuttaa perusvelvollisuutensa kuluttajien terveyden suojelua kohtaan kansallisella tasolla kehittämällä koordinoituja valvontaohjelmin, jotka kattavat koko elintarvikkeiden ja ottamalla käyttöön tarkastuksiin perustuvia valvontajärjestelmiä tilanteen seuraamiseksi yksittäisten yritysten tiloissa. Komission tehtävänä on ensisijaisesti valvoa valvontatoimintaa, josta päävastuu on jäsenvaltioiden viranomaisilla. Komissio keskittyy valvomaan sitä, miten kansalliset viranomaiset soveltavat yhteisön lainsäädäntöä käytännössä. Tämä joilla on määrä seurata tarkastusmenetelmiä, toimivaltaisten viranomaisten toimintaa elintarvikkeiden tuotantoketjun kaikissa vaiheissa. On kuitenkin muistettava, että kaikkien näiden tehtävien toteuttaminen tulee aina olemaan komissiolle haasteellinen urakka. tapahtuu käyttämällä tuotantoketjun, Komissio ottaa edellä mainitut huomautukset huomioon ja hyväksyy lGS:n raportin ensimmäisen osan V luvussa tehdyt suositukset. Komissio katsoo, että tämä raportti, jossa tuetaan ja käsitellään komission viime kuukausien aikana toteuttamia toimia, tarkastustoiminnan muodostaa vankan perustan komission valvonta- kehittämiselle edelleen. ja - 2- 2. KOMISSION ELINTARVIKE, ELÄINLÄÄKINTÄ- JA KASVINSUOJELUVALVONTAYKSIKÖIDEN RAKENNE 2. 1 Komission toimisto vai virasto? on peruuttanut Euroopan Komissio kasvinsuojelun tarkastusviraston perustamista koskevan ehdotuksen (KOM(96)223 lopullinen). BSE-tautia käsittelevän Euroopan parlamentin väliaikaisen seurantakomitean loppuraportissa, talous- ja sosiaalikomiteassa sekä IGS:n raportissa oltiin kaikissa sitä mieltä, että itsenäisen viraston perustamisesta ei saataisi mitään lisähyötyä. eläinlääkinnän ja IGS:n raportissa huomautettiin, että elintarvikkeiden turvallisuutta valvovien yksikköjen on oltava tarpeeksi itsenäisiä, jotta niiden tutkimusten tulokset olisivat riittävän puolueettomia ja objektiivisia. Raportissa todettiin myös, että näihin tavoitteisiin päästään parhaiten luomalla valvontayksiköille selkeästi määritetty oikeudellinen ja virallinen asema - tämä käsittää niiden toimeksiannon, henkilöstön tehtävien ja velvollisuuksien, menetelmien, työskentelytapojen jne. määrittämisen. turvallisuuden valvontaan Säilyttämällä elintarvikkeiden liittyvät komission tehtävät komission omissa yksiköissä voidaan pitää yllä tarpeellista välimatkaa näiden yksikköjen ja kansallisten viranomaisten välillä. Komission yksiköt valvovat kansallisten viranomaisten toimintaa (tämä onnistuu paremmin toimiston kuin viraston avulla). Lisäksi komissio on vastuussa toimistaan sekä muille yhteisön toimielimille että kuluttajille, eikä komission yksikkö ole vaarassa joutua syrjään päätöksentekoprosessista niin kuin saattaisi käydä, jos perustettaisiin virasto. Aiemmassa tiedonannossa hahmotellut ja tässä edelleen luonnostellut toiminnan hallintoon ja itse toimintaan liittyvät muutokset takaavat, että yksikkö toimii avoimesti ja itsenäisesti. Komissio on tämän vuoksi päätynyt siihen, että komission yleiselle vastuulle kuuluva elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto edelleenkin hoitaa valvonta- ja tarkastusvelvollisuuksia. 2. 2 Komission aloitteet Niissä kahdessa päätöksessä, jotka komissio tekee ennen tammikuun loppua, annetaan säännöt paikan päällä tapahtuvista eläinlääkintäalan tarkastuksista niin jäsenvaltioissa kuin kolmansissa maissa. Komissio ja jäsenvaltiot sitoutuvat näin tulosten käsittelyä ja tarkastuskäynneillä kerättyjen julkisesti nopeuttamaan varmistamaan, että nämä tulokset ja niiden pohjalta annettavat suositukset saatetaan nopeasti sekä Euroopan parlamentin että väestön tietoon. Komissio laatii tarpeen vaatiessa valiokäytäntöihin perustuvia suuntaviivoja, joilla autetaan koko kehittämään koordinoituja, tuotantoketjun kattavia valvontaohjelmia tarkastuksiin perustuvat valvontajärjestelmät. ja ottamaan käyttöön elintarvikkeiden jäsenvaltioita Lisäksi komissio tutkii, tarvitaanko jäsenvaltioiden tasolla ylimääräisiä valvontaa muista kuin eläimistä peräisin olevien elintarvikkeiden, esimerkiksi hedelmien ja vihannesten, turvallisuusnormien osalta sen arvioimiseksi, tarvitaanko kansallisella tai yhteisön tasolla lisätoimia. - 3- 2. 3 Toiminnan avoimuus ja taata parhaiten varmistamalla, Avoimuus voidaan eläinlääkintätoimisto työskentelee julkaistuja toimintastandardeja noudattaen ja että sen toimintaa voidaan valvoa ulkoapäin. Parhaillaan laaditaan IGS:n raportin suositusten perusteella menetelmiä koskevaa käsikirjaa, joka kattaa kaikki toimiston toimintaan kuuluvat näkökohdat. Käsikirjan tueksi kehitetään tehokasta sisäistä hallinnon valvontaa käsikirjassa esitettyjen vaatimusten täytäntöönpanon seuraamiseksi. että elintarvike- Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 214 artiklassa määrätään tietyistä periaatteista, joita on noudatettava julkaistaessa yksittäisiä yrityksiä koskevia tietoja, mutta toimisto tekee näissä rajoissa kaikkensa varmistaakseen, että sen tutkimustulokset ovat vapaasti saatavilla. Toimistolle ollaan laatimassa Internet sivua, jonne on pääsy pääosaston XXIV kotisivun kautta Europa-palvelimelta. Toimisto julkaisee vuosikertomuksen toiminnastaan yleiseen levitykseen. Kopio tästä raportista laitetaan Internetiin, ja sitä jaetaan laajalle. Kuluttaja- ja tuottajayhdistysten kanssa järjestetään säännöllisesti keskusteluja tarkastusohjelmien tulosten käsittelemiseksi. 3. ELINTARVIKE- JA ELÄINLÄÄK1NTÄTOIMISTON PERUSTAMINEN 3. 1 Henkilöstövarat IGS:n raportissa (SEC(97)482, s. 3), joka on päivätty 11. maaliskuuta 1997, suositeltiin, että komission valvontayksiköihin tarvitaan tehtävien suorittamiseksi yhteensä 202 toimea, joista 127 olisi A-palkkaluokan toimia. Komissio on hyväksynyt tämän suosituksen ja järjestää asteittain nämä toimet täytettäviksi, jotta kaikkia velvollisuuksiaan. Komission toimisto henkilökuntasiirtojen lisäksi on tunnustettu budjettivallan käyttäjän rooli vuoden 1997 korjaavassa ja täydentävässä lisätalousarviossa - tähän sisältyy 35 toimen luominen toimihenkilön palkkaamista varten. ja määrärahojen myöntäminen 12 ylimääräisen ryhtyä hoitamaan voi 3. 2 Työskentelymenetelmät työskentelymenetelmien yhdenmukaistamiseksi ja tiedonannossa (KOM(97)183 lopullinen) hahmoteltiin Aiemmassa komission toimintaa tarkastuskäyntien tärkeysjärjestystä koskevan järjestelmän luomiseksi kehitellään parhaillaan. Kun ja tämä eläinlääkintätoimiston vakiotyöskentelymenetelmille, ja työn tulokset sisällytetään ehdotettuun menetelmiä koskevaan käsikirjaan. työ on saatu päätökseen, se muodostaa perustan elintarvike- 3. 3 Elintarvikkeiden koko tuotantoketjun valvonta Tätä lähestymistapaa kannatettiin voimakkaasti niissä maissa, joissa IGS-ryhmä kävi tutkimuksensa aikana. Siihen sisältyy pienten monialaisten tarkastusryhmien kehittäminen, jotka voisivat käsitellä tarkastuskäyntiohjelmassa määritettyjä painopistealoja. Kuhunkin ryhmään valitaan henkilökunta siten, että ryhmä voi käsitellä kaikkia sille kuuluvaan alaan liittyviä osatekijöitä, kuten eläinruoan jalostusta, maatiloilla ja myyntipaikoissa sekä kuljetuksen aikana vallitsevia terveys- jalostusta, ja hyvinvointinormeja sekä kyseisten elintarvikkeiden varastointia ja levitystä. On ehdotettu myös muutaman hätätilanneryhmän perustamista. Ryhmille annettaisiin erityisesti epidemiologia- ja tutkimusmenetelmiin liittyvää koulutusta. elintarvikkeisiin, Näiden kansanterveyteen, eläinten terveyteen ja kasvien terveyteen liittyviin kriiseihin niin jäsenvaltioissa kuin kolmansissa maissa. päätehtävä reagoida ryhmien nopeasti olisi Elintarvikkeiden turvallisuuden suojelu on valvontatoiminnassa keskeisellä sijalla. Jos elintarvikkeiden turvallisuuden ja elintarvikkeiden laatustandardien välillä on suora yhteys, valvonnassa voidaan ottaa myös jälkimmäinen tekijä huomioon. 3. 4 Tarkastusmenettelyt ja avoimuutta Tehokkuutta toissijaisuusperiaatetta silmällä pitäen noudattaakseen elintarvike- ja eläinlääkintätoimisto hoitaa valvontatehtävänsä mahdollisimman laajalti siten, että se tarkastaa kuluttajien terveyden suojelusta vastaavia elimiä niin jäsenvaltioissa kuin tietyissä kolmansissa maissa (niissä, terveystoimenpiteitä koskevat Euroopan joissa kaupankäynnissä sovellettavia yhteisön ja kyseisen kolmannen maan väliset sopimukset ovat tulleet voimaan). sekä kuuluu tavallisesti Tarkastuskäynteihin yksittäisissä elintarvikkeenkäsittelytiloissa, jotta voidaan arvioida toimivaltaisten viranomaisten, yksittäisten tarkastajien ja valvontajärjestelmien toimintaa. Tarkastuskäynteihin sisältyy myös ja eläinlääkintätoimiston tarkastajille esitetyt toimintaa koskevat asiakirjat heijastavat täysin todellista tilannetta ("todellisuusperäisyyden tarkistukset"). varmistetaan, tarkistuksia, tarkastuksia elintarvike- joilla että Maissa, joiden osalta kaupankäynnissä sovellettavia terveystoimenpiteitä koskevat Euroopan yhteisön ja kyseisen kolmannen maan väliset sopimukset eivät ole tulleet toimisto arvioi virallisten valvontaviranomaisten kykyä varmistaa voimaan, lainsäädännössä annettujen normien noudattaminen. Tämä tapahtuu yhteisön käymällä yksittäisillä maatiloilla, myyntipaikoissa, jne. arvioimassa sitä, miten tuottajat sekä kuljetuksesta ja jalostuksesta vastaavat tahot noudattavat paikan päällä alan lainsäädäntöä. jalostuslaitoksissa tarkastuksia tehdään kolmansissa maissa, noudatetaan Maailman Kun kauppajärjestön sopimusta terveys- ja kasvinsuojelutoimista sekä erityisesti sen 8 artiklaa ja liitettä C. 3. 5 Sisäinen valvonta 45004 standardissa EN IGS:n raportissa suositeltiin, että elintarvike-ja eläinlääkintätoimiston olisi otettava huomioon erityyppisten tarkastuslaitosten toiminnalle) hahmotellut periaatteet. Tämän perusteella ja osana toimiston ilmaisemaa sitoutumista sisäisen hallintojärjestelmänsä avoimuuteen elintarvike- ja eläinlääkintätoimistoon perustetaan sisäinen laaturyhmä. Erityistä huomiota kiinnitetään siihen, että laaturyhmällä on erillinen asema toimiston sisäiseen hallintorakenteeseen nähden, kuten standardissa EN 45004 edellytetään tällaisten rakenteiden osalta. vaatimukset (Yleiset Toiminta- ja hallintomenettelyjen muutokset sekä toimiston laajeneminen ovat aiheuttaneet suunnitelmallista henkilöstökoulutusohjelmaa. toteutetaan nykyään sen, että 3. 6 Yhteistyö toimii ja eläinlääkintätoimisto Elintarvike- tiiviissä yhteistyössä yhteisön lainsäädännön noudattamista seuraavien muiden tahojen kanssa niin toimielinten tasolla kuin jäsenvaltioissa, kolmansissa maissa ja kansainvälisesti. Toimisto pyrkii parantamaan kanssa varmistaakseen voimavarojensa mahdollisimman tehokkaan käytön tarkastus- ja valvontatehtäviensä suorittamisessa. yhteistyömenetelmiä osapuolten liittyvien asiaan ISSN 1024-4492 KOM(98) 32 lopullinen ASIAKIRJAT FI 03 05 15 Luettelonumero : CB-CO-98-049-FI-C ISBN 92-78-30715-7 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto L-2985 Luxemburg >


title: Opinion of the Economic and Social Committee on the 'Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the European Monetary Institute and the Economic and Social Committee: "Boosting customers' confidence in electronic means of payment in the single market"'

eurovoc_concepts:
EC recommendation
European Monetary Institute
electronic money
single market
trade policy

text: 30. 3. 98 EN Official Journal of the European Communities C 95/15 Opinion of the Economic and Social Committee on the ‘Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the European Monetary Institute and the Economic and Social Committee: “Boosting customers’ confidence in electronic means of payment in the single market”’ (98/C 95/05) On 4 August 1997 the Commission decided to consult the Economic and Social Committee, under Article 198 of the Treaty establishing the European Community, on the above-mentioned communication. The Section for Industry, Commerce, Crafts and Services, which was responsible for preparing the Committee’s work on the subject, adopted its opinion on 7 January 1998. The rapporteur was Mr Burani. At its 351st plenary session (meeting of 28 January 1998) the Economic and Social Committee adopted the following opinion by 118 votes to two with two abstentions. 1. Foreword 1. 1. The rapid development of technology and of its application to economic activities has brought about radical changes in all fields, especially that of systems and means of payment. There are open systems like Internet, and a multitude of closed systems, often structured in such a way as to be interoperable with other existing or future systems. The global communications network, which offers links at ever decreasing cost, has long since overcome the barriers between states: the ‘global market’ is a practical reality even before becom- ing the subject of international agreements. 1. 2. The Commission is following these trends with interest: particularly in the last few years it has shown a praiseworthy sensitivity to social and market problems, with the aim of encouraging the rapid growth of the information society as a harmonious and coordinated whole. Bearing in mind that some third countries — Japan and above all the United States — enjoy an advantage in terms of research, industrial production and sometimes applications (1), the Commission intends to create the regulatory conditions for Europe to develop its own policy, so as to bring it to the leading position which befits it. In the specific field of applied techniques the 1. 3. Commission has published a highly important docu- ment, the communication on ‘A European initiative in electronic commerce’ (2), which sets out the strategic and regulatory course of action to enable European from the ‘new’ technologies. commerce to benefit This document establishes a link between electronic commerce and payment systems: the Commission rightly regards the latter as being among the ‘key sectors’ of global interoperability (3). Payments of whatever kind and type constitute 1. 4. as a whole an independent system, separated from others in that it covers a range of products and solutions linked not only to commerce but to other sectors (capital and foreign exchange markets, securities markets). The individual markets, differing in their features and pur- poses, have one common feature: they require a high level of protection for the public, which is the final user. The task of monitoring the soundness of the system and of individual financial operators is entrusted to the central banks and other public bodies; but there must also be a check on the behaviour of individual operators in relation to consumers. On this last aspect, the Commission’s activity is especially sustained; the present communication is evidence of this. 1. 5. The communication shows the development of the Commission’s thinking on means and systems of electronic payment, especially as regards relations between issuers and users of electronic means of pay- ment. It concludes with a recommendation, which updates and applies to new products the provisions of an earlier recommendation (4) enshrining principles which have stood the test of time. 2. Introduction Ten years have passed since the initial communi- 2. 1. cation of January 1987 (5): a relatively short period (1) See Commission communication on ‘The competitiveness of the European information and communications tech- nologies (ICT) industries’, COM(97) 152 final of 16 April 1997, and ESC opinion OJ C 19, 21. 1. 1998, p. 1. (2) COM(97) 157 of 16 April 1997, OJ L 208, 2. 8. 1997, points 47-49 and ESC opinion of 29 October 1997, OJ C 19, 21. 1. 1998. (3) See the communication mentioned in footnote 1, Summary, para. II, and the communication cited in point 1. 3. (4) Commission Recommendation 88/590/EEC of 17 Novem- ber 1988 concerning payment systems, and in particular the relationship between card-holder and card issuer, OJ L 317, 24. 11. 1988. (5) ‘Europe could play an ace: the new payment cards’, COM(86) 754 final. C 95/16 EN Official Journal of the European Communities 30. 3. 98 which has seen a far-reaching development of the products then regarded as ‘new’ (credit and cash cards) and the introduction of others (home banking, pre-paid cards) which initially did not exist or were at an experimental stage. Means of payment other than cash have now come into daily use by the majority of citizens and of commercial operators, and even by 1995 they made up 13,5 % of total payments as a European average — but with significantly higher percentages in some countries. The Commission document divides into two 2. 2. distinct categories the innovative products which have been gradually introduced in this period: — ‘bank-account-access’ products: category includes instruments that provide for remote access to accounts held at financial institutions; this catego- ry includes home-banking and phone-banking appli- cations (1), as well as the traditional payment cards; this issued by non-banking institutions as well. Given that it is, at least for the moment, illegal for the latter to raise funds, the ESC holds to the first of the two interpretations. 2. 5. The Commission points out that by the end of the next decade a significant proportion of retail trade will be carried on through Internet, causing competitive pressure on financial operators to offer ever simpler, safer and more efficient means of payment. The ESC points out that, if Europe wishes to meet the American challenge as stated in the communication on electronic commerce, the development of traffic on Internet etc. must take place long before the end of the next decade. In terms of security, a decisive step forward was taken by adopting the SET (Secure Electronic Transactions) system; other innovations are in progress or planned. Moreover, means of payment must also become gradu- ally more economic as a result of competition not only among financial operators but also among network service providers. — ‘electronic money’ products: instruments on which electronic value is stored — either magnetic stripe or micro-circuit cards (prepaid cards) or computer memories (‘cyber-money’). 3. Aim and contents 2. 3. The Economic and Social Committee takes the view that this classification — important for the purposes of regulation — is inadequate in that it does not specify in which of the two categories prepaid bank issue cards should be placed. They allow remote access to a bank account, even if such access is limited to the value-storage stage: in that respect, they would belong to the category of ‘bank-account-access’ products. However, these cards do not allow any further access to the account in their use stage. 2. 4. On access to the account, the ESC would point out that only once — with reference to the classification mentioned in point 2. 2 above — does the Commission document refer to ‘accounts held at financial insti- tutions’ (2). On all of the many occasions when the subject is referred to subsequently, and the recommen- dation itself, the reference is simply to an ‘account’ which is not further specified. Since the collection of deposits, and hence the opening of accounts, is limited to properly authorized financial institutions (3), clarifi- cation is needed as to whether the omission is deliberate or whether ‘accounts’ is always meant to refer to those opened with financial institutions. The clarification is essential for understanding whether, when the document refers to cards which allow access to the account, it means cards issued by banks, or cards which may be (1) ‘home-banking’: access to the account through a terminal of the personal computer type (or Minitel in France); ‘phone-banking’: access by telephone. (2) COM(97) 353 final, Introduction, p. 2. (3) 1st and 2nd Banking Directives, 77/780/EEC and 89/646/EEC. 3. 1. As already mentioned in point 1. 3 above, the Commission makes a link between means of payment and electronic commerce, stressing that the existence of secure, transparent systems will facilitate inter alia the transition to the single currency. In this connection, the ESC points out that, in its opinion on the Green Paper on the practical arrangements for the introduction of the single currency (4), it had asked the Commission to encourage the use of cards, stating that they were ‘simpler and more flexible than other payment systems’. This request still applies: it is necessary to avoid costs and/or red tape becoming an obstacle to or a brake on the use of such products by consumers. The Commission then identifies four main areas 3. 2. of action in the field of payment systems: defining the framework for supervision of issuers, ensuring the confidence of users, applying clear competition rules, and countering fraud by improving security. The second of these subjects is developed in the recommendation included in the communication; the others form part of short-term programmes which should supplement the regulatory framework of payment systems, at least until current and future developments made it necessary to review them. 3. 3. The first area of action is the definition of a supervisory framework appropriate for the issuance of (4) Opinion of 26 October 1995, point 5. 4. 3. 3, OJ C 18, 22. 1. 1996. 30. 3. 98 EN Official Journal of the European Communities C 95/17 electronic money so as to ensure the stability and soundness of issuers. A draft directive along these lines will be presented by the end of 1997. The ESC does not intend to go into the substance of the matter, at least until the proposal is known; but it feels it must stress at this stage that the directive must be based on the principle that in this area consumer protection must take priority over any other consideration. Confidence in the money issued by the state is absolute; it must be the same in the case of electronic or virtual money. The soundness of issuers, their ability to meet the commitments they make to consumers and acceptors, and the effectiveness of checks must not be put in doubt in any way. 3. 4. Another area is clear application of the Com- munity’s competition rules, so as to achieve an appropri- ate balance between interoperability and sound and vigorous competition. Interoperability between different means of payment depends on their technical and operational compatibility, which in turn depends on agreements between operators. The Commission will present a document in 1998, which will be a guide for financial institutions, acceptors and consumers. The ESC would draw attention to Article 85(3) of the Treaty, which especially in this matter must be a guide to the approach to be adopted: every agreement must be assessed according to the benefit which the market gains from it, whether in terms of technical progress or in terms of lower costs and greater security for the consumer. 3. 5. A further field of action consists of the means to be used to tackle the risks of fraudulent use and counterfeiting, by improving security. The Commission draws attention to the need for electronic means of payment to be as secure as possible. No incentives to this end are needed, since fraud is the most worrying problem for issuers. Despite the sizeable investments in research and in practical solutions, revealed by the balance-sheets, their annual losses amount to hundreds of millions of dollars. Although issuers must not lower their guard, the solution should be looked for elsewhere. 3. 6. The ESC has given its views on the subject in the past: intrinsic security is limited by cost and by the fact that criminal organizations have effective ways of getting round security measures; their aim is not only to profit from fraud, but also to recycle the money derived from illegal activities. The objective is therefore not intrinsic security — which is already adequate — but rather combating criminal organizations. 3. 7. arrangements In its opinion on the Green Paper on the practical the single the introduction of for currency (1), the ESC stressed the need for fraud carried out through hard money and through its alternatives to be the subject of a ‘completely new approach’: not so much the fight against counterfeiting or fraud as the fight against organized crime. The same idea — and the same suggestion to the Commission — were repeated in a later opinion (2). 3. 8. The European Council in Amsterdam adopted an action plan against organized crime (3), asking the Commission and the Council to take initiatives — by the end of 1998 — on means of payment, including electronic means (4); the ESC is pleased to note that the approach it suggested is the one adopted by the Council, but wonders whether a year and a half is really needed to draw up a draft proposal. The Commission accepted the Council’s request, saying that it would ascertain the need for initiatives in this area: too cautious a tone, which hardly suits the obvious — and urgent — need for adequate legislation. 3. 9. Finally, the Commission announces that con- sideration is being given to a possible revision of an earlier recommendation (5) concerning mainly relations between issuers and acceptors of means of payment. A revision could become necessary in the light of recent and likely future trends. 4. A guide for issuers and users 4. 1. The Commission has felt it necessary to review the 1988 recommendation in order to take account of the new situation. It bases its review on the principle of boosting the confidence of the consumer in electronic means of payment through a fair distribution of obli- gations between issuers and users. The aspects of most interest to consumers are first and foremost liability in the event of theft or loss, the burden of proof, full provision of information and redress procedures. 4. 2. The Communication also refers to the develop- ment, from 1988 up to now, of the new generation of ‘electronic money products’, meaning prepaid cards and (1) Opinion of 26 October 1995, points 7. 11 to 7. 14, OJ C 18, 22. 1. 1996. (2) Opinion of 31 October 1996 on ‘Market implications of the legislation and regulations required for the transition to the single currency’, OJ C 56, 24. 2. 1997, points 5. 2. 1 to 5. 2. 5. (3) OJ C 97, 28. 4. 1997; OJ C 251, 15. 8. 1997. (4) OJ C 97, 28. 4. 1997; OJ C 251, 15. 8. 1997, Chapter VI. (5) Commission Recommendation 87/598/EEC of 8 December 1987 on a European code of conduct relating to electronic payment (relations between financial institutions, traders and service establishments, and consumers), OJ L 365, 24. 12. 1987. C 95/18 EN Official Journal of the European Communities 30. 3. 98 electronic value stored in a computer memory. It is, however, pointed out that in the present stage of relatively recent development of these products it is necessary to avoid imposing excessive bureaucratic burdens, so as not to create barriers to growth and innovation in this field. The 1988 recommendation (which already covered traditional and electronic pay- ment cards, home banking and phone banking — the latter not mentioned explicitly) has therefore been extended to reloadable electronic money products which may be linked with the account: in practice, at least up to now, bank-type prepaid cards. The recommendation’s scope therefore excludes single-use and non-reloadable prepaid cards such as telephone cards, motorway toll cards etc. 4. 3. Bearing in mind the explicit need to allow the development of prepaid cards without any red tape, the Commission preferred to limit the scope of the rules to those of direct interest to consumers, especially prior information, certain (limited) obligations as regards issuer’s liability, and redress procedures. An invitation is also extended to issuers to decide voluntarily to adopt in addition the rules from which they are exempted. 4. 4. The ESC agrees with the approach described in points 4. 2 and 4. 3 above. However, it feels that it would be of some interest to the consumer to know more about the possible reasons — in addition to those given — for excluding from the scope of the recommendation non-reloadable prepaid cards. Such cards are very popular with consumers; their features are low unit value, which makes loss or theft a financially tolerable transferability (no PIN event, anonymity in use, required), and low cost, made possible by the use of off-line devices. Even when possible disadvantages (e. g. demagnetization of the strip) or certain abuses (e. g. date of expiry of the card and non-reimbursability) are taken into account, the Commission clearly considers that the practicality of the instrument and the low values involved mean that no regulation is required. 4. 5. The ESC accepts this approach, but calls upon the European and national authorities and consumers’ organizations to take care to ensure that any disadvan- tages and abuses are eliminated on a case-by-case basis. It calls upon the Commission to monitor the development of the market, deciding in good time whether or not to intervene with regulatory provisions. ments by 31 December 1998, and to the Member States to monitor the setting up of appropriate redress procedures to regulate disputes between users and issuers. However, the recommendation (Articles 10 and 11 — see point 5. 13 below) adopts a different approach. 5. The Recommendation 5. 1. Since the recommendation has already been adopted by the Commission, on 30 July 1997 (1), the ESC will confine its comments to the problems which in its view are worth reconsidering with a view to possible future revision of the document. Special attention is also given to the rules governing the new products included in the recommendation, namely electronic money products. 5. 2. Article 1(1)(a) According to the text, the recommendation applies to ‘transfers of funds, other than those ordered and executed by financial institutions, effected by means of an electronic payment instrument’. This appears to include bank transfers, which in their cross-frontier applications are covered by a specific directive; but they could also include transfers arranged by a customer with his own bank by electronic means. The ESC takes the view that the definition is not clear enough. 5. 3. As its stands, the definition includes all the financial transfers carried out using any electronic payment instrument: payment cards, prepaid cards, home banking and phone banking. In the case of the transfers mentioned in the previous point, given that such payments are ordered but not effected, one should conclude that they are excluded from the scope of the recommendation, and in any case these operations are covered by the relevant directive on bank transfers. However, this aspect should be better clarified to avoid problems of interpretation. 5. 4. The ESC would also point out that in the same article there is an inconsistency in terms and meanings: in accordance with the title of the recommendation (‘Commission Recommendation concerning trans- actions by electronic payment instruments. ’), the only transactions covered are transfers of funds effected by means of ‘an electronic payment instrument’; in contrast, the third recital in the preamble notes that the scope covers non-electronic payment by means of a payment The communication ends with an invitation to 4. 6. issuers to comply with the recommendation’s require- (1) OJ L 208, 2. 8. 1997. 30. 3. 98 EN Official Journal of the European Communities C 95/19 card. Neither the article in question nor the rest of the text mentions transactions other than electronic transactions. Thus there remains a doubt as to whether the rules applicable to ‘paper’ transactions are the current ones or those of the earlier Recommendation 88/590/EEC. 5. 5. The Commission goes on to make it clear that the recommendation mentioned in point 5. 4 above is to be replaced by the present one; the ESC notes this, but must point out that, if this is the case, the inconsistency becomes a serious omission. Making an effort at interpretation, one can allow that payment cards with access to the account are implicitly included. But, however one reads it, the text of Article 1(1), combined with the definitions in Article 2(a) and (b), excludes traditional non-bank-type cards, for which ‘access to the account’ does not exist, and those (whether electronic or not) issued by commercial bodies. In the last case, the consumer’s possible advance amounts may constitute a ‘deposit’, but not an ‘account’ in the technical sense of the term. 5. 5. 1. The conclusion to be drawn from the above is that the definition of the recommendation’s scope should be revised as soon as possible in order to fill the gaps which have been unintentionally created. The recommendation should include all payment instru- ments, whether electronic or not, no matter who issues them [without prejudice to the exclusions laid down in the last sentence of the third recital and the derogations under Article 1(2)]. If this is the Commission’s intentions, a different, clearer wording for Article 1(1) will be needed. use of the instrument in the event of its theft, loss or fraudulent use. 5. 6. 1. Bearing in mind the operational characteristics of electronic money instruments, the ESC feels that these rules are realistically acceptable, subject to the reservations expressed in point 5. 10 below. 5. 7. The second sentence of Article 1(2) is somewhat baffling: it lays down that ‘where the electronic money instrument [prepaid card] is used to load (and unload) value through remote access to the holder’s account, this Recommendation is applicable in its entirety’. The first and second part of the paragraph both refer to the same instrument, the prepaid bank card, which always has access to the account: first it is exempted from certain obligations (first sentence — see point 5. 5) then it is made subject to them (second sentence). The contradiction is obvious, but is probably due to incorrect drafting of a correct idea. 5. 8. The principle which the Commission has explicitly followed is that protection of access to the account is important (recital (3) of the recommendation’s preamble). However, as mentioned in point 2. 3 above, the link with the account exists only in the loading (or unloading) phase of the card, whereas its subsequent use is free of any further link: at this point operation is identical for all types of prepaid cards, whether bank cards, phone cards or other types. The ESC agrees with this approach adopted in the recommendation. 5. 6. Article 1(2) 5. 9. Article 4(2) By way of derogation from the article’s paragraph 1, electronic money instruments (prepaid cards) are excluded from a number of provisions: — Article 4(1): obligation to supply the holder with information on the transactions effected; — Article 5(b), second and third indents: holder’s obligation to notify the issuer of unauthorized transactions, errors or irregularities; — Article 6: liabilities of the holder, and particularly the limitation of loss to ECU 150; — Article 7(2)(c),(d) and (e)(first indent): obligation of the issuer to keep a record of transactions, and burden of proof upon the issuer; — Article 8(1),(2) and (3): liability of the issuer for the non-execution or defective execution of the holder’s transactions; — Article 9(2): obligation of the issuer to take all reasonable action open to him to stop any further This article lays down that the issuer of a prepaid card provides the holder with the possibility of verifying the last five transactions and the outstanding value stored on the card. Whereas this requirement causes no problems, indicating the last five transactions is techni- cally impossible for most cards, which are used off-line without being authenticated with a code (PIN). The Committee suggests that the paragraph in question be worded more realistically, to limit the requirement to cases where the technical features of the system permit this. Systems of this type already exist or are being studied: they are based on more sophisticated, probably costlier, solutions, but through competition they allow for conscious choices by consumers. 5. 10. Article 5(b) The first indent lays down that the holder of an electronic payment instrument or of the authentication code (PIN) notifies the issuer of loss or theft, but it exempts prepaid cards (electronic money instruments) from the rules set C 95/20 EN Official Journal of the European Communities 30. 3. 98 out in the second and third indents, covering the notification of unauthorized transactions and of errors or irregularities in the maintaining of the account. The technical features of prepaid cards have therefore been taken into account: further evidence of the need for better wording (see point 5. 7) of the last part of Article 1(2). considered. It should also be borne in mind that electronic money instruments, with their potential for transferring value ‘from card to card’ without intermedi- aries, can be used to launder money. Such illegal use would be hindered by the limit on loadable value: thus defence against crime is added to consumer protection as a further valid justification. 5. 11. Article 6 5. 13. Article 11 This article lays down — as in the earlier recommen- dation — the liabilities of the holder in the event of loss or theft of an electronic payment instrument. These rules do not apply to prepaid cards: the practical effect of this exemption is that the consumer will have to bear the consequences of their loss or theft. However, given the low maximum loadable value, in the worst case the loss will be limited to the amount still on the card, i. e. usually below ECU 150. The consumer is at all events protected against further attempts to reload the card from his account, on the basis of the combined provisions of Articles 7 and 8. To sum up, prepaid cards have advantages but also possible disadvantages: it is therefore necessary for the consumer to be clearly and fully informed of them in writing. 5. 12. Article 8(4) This article, specifically covering prepaid cards, lays down that the issuer is liable for the loss of the existing amount or for the defective execution of a transaction. It is impossible to apply for the versions — now predominant — which use off-line systems without an identification code, but remains valid for those systems (see point 5. 9) whose technical features allow of it. 5. 12. 1. From the above follows, in the ESC’s view, the need to lay down a maximum limit for the value which can be loaded onto a prepaid card, so as to avoid its loss causing its owner to be seriously out of pocket. The ECU 150 limit, already regarded as a reasonably acceptable loss for the consumer, should be seriously Brussels, 28 January 1998. Contrary to what is stated in the communication (see point 4. 6), the recommendation is addressed only to the Member States, inviting them to take the necessary measures to ensure that the issuers of electronic payment instruments comply with the provisions. The ESC warns the Commission against this type of approach, which could lead to diverging solutions in the various countries — a not unlikely outcome, given some significant uncertainties of interpretation. 5. 14. The ESC feels the need to draw the Com- mission’s attention to the fact that nowhere in the communication or the recommendation is it explained whether the previous Recommendation 88/590/EEC remains valid for non-electronic payment instruments, which are never mentioned in the document under consideration. 5. 15. Finally, the ESC notes that the recommendation is based on classifications: electronic payment instru- ments, remote access instruments, electronic money instruments. The existing products are sometimes diffi- cult to classify, but their differing characteristics require such — and so many — distinctions, exemptions and inclusions that a common regulation would be difficult to consult. The ESC wonders whether it would not be desirable to give greater cohesion and clarity to the whole matter, taking account of the specific nature of each type of instrument and drawing up separate rules for each of them. Given that each product has a name, it would be better to use it to identify it: the rules would thereby gain in clarity, to the advantage especially of the consumer, for whom technical terminology has very little meaning. The President of the Economic and Social Committee Tom JENKINS


title: Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets förordning (EG) om erkännande vad gäller trafik inom gemenskapen av nationalitetsmärke för den medlemsstat i vilken motorfordon och släpvagnar till motorfordon är registrerade"

eurovoc_concepts:
EU Member State
freedom of movement
marketing standard
motor vehicle
vehicle registration

text: C 95/32 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 30. 3. 98 Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om ”Förslag till rådets förordning (EG) om erkännande vad gäller trafik inom gemenskapen av nationalitetsmärke för den medlemsstat i vilken motorfordon och släpvagnar till motorfordon är registrerade” (98/C 95/08) Den 5 augusti 1997 beslutade rådet i enlighet med artikel 75 i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag. Sektionen för transport och kommunikation, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 16 december 1997. Föredragande var Garcı´a Alonso. Vid sin 351:a plenarsession den 28-29 januari 1998 (sammanträdet den 28 januari 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 111 röster för, 1 emot och 3 nedlagda röster. 1. Inledning 1. 1. Fri rörlighet för personer och varor är två grundläggande rättigheter i Europeiska unionen i enlig- het med fördragen. 2. Kommissionens förslag 2. 1. Gemenskapsrätten innefattar ett antal bestäm- melser som gör det möjligt för motorfordon att fritt trafikera gemenskapens territorium. 2. 2. I vissa medlemsstater tillämpas emellertid fort- farande andra bestämmelser, som härrör från Wien- konventionen om vägtrafik (). 2. 3. Syftet med kommissionens förslag är att de medlemsstater som med åberopande av bestämmelserna i artikel 37 i Wien-konventionen kräver att fordon som är registrerade i en annan medlemsstat skall vara försedda med nationalitetsmärke när de är i trafik på deras territorium även skall godkänna nationalitetsmär- ken som uppfyller specifikationerna i bilagan till förord- ningen. 3. Sammanfattning (1) Konvention om vägtrafik, sluten i Wien den 8 november 1968, med ändringar som trädde i kraft den 3 september 1993. Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa. 3. 1. Kommittén stöder reservationslöst detta kom- missionsförslag eftersom det bidrar till att underlätta vägtrafiken och personers fria rörlighet inom gemenska- pen och därmed till att förverkliga den inre marknaden. Bryssel den 28 januari 1998. Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Tom JENKINS