title: Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta "Välimeren kalavarojen hallinnointi"

text: C 129/28 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 27. 4. 98 Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheesta ”Välimeren kalavarojen hallinnointi” (98/C 129/07) Talous- ja sosiaalikomitea päätti 10. heinäkuuta 1997 työjärjestyksensä 23 artiklan 3 kohdan nojalla antaa lausunnon aiheesta ”Välimeren kalavarojen hallinnointi”. Asian valmistelusta vastannut maa- ja kalatalousjaosto antoi lausuntonsa 5. helmikuuta 1998. Esittelijä oli Jesu´s Mun˜iz Guardado. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 25. –26. helmikuuta 1998 pitämässään 352. täysistunnossa (helmikuun 25. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon äänin 118 puolesta, ei yhtään vastaan yhden pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1. 1. Lausunnossa käsitellään Välimeren kalavarojen hallinnointia. Tiedämme kaikki, että Välimeren kalastus on merkittävä, monimutkainen ja hankala aihe. Välime- ren kalastuksella on omat erityispiirteensä, minkä vuoksi sitä on käsiteltävä eri tavoin kuin muita aiheita. 1. 2. Monenlaiset alukset kalastavat Välimerellä: yh- teisön alukset, Välimeren rantavaltioiden alukset ja unionin ulkopuolisten maiden alukset. Yhteisön laivas- tolla on tiukat säännökset (yhteisön säännökset ja eräissä tapauksissa jäsenvaltioiden säännökset), kun taas unionin ulkopuolisten Välimeren rantavaltioiden tilanne on kussakin maassa erilainen, ja vaelluskaloja (tonnikalaa ja miekkakalaa) pyytävät unionin ulkopuo- listen maiden alukset kalastavat Välimerellä vapaasti ja käytännössä ilman minkäänlaista valvontaa. Tämän vuoksi vertailu on hankalaa ja tilanne käy rantavaltioille ja erityisesti yhteisön jäsenvaltioille yhä sietämättö- mämmäksi. 1. 3. Tarvitaan todellista ja kokonaisvaltaista yhden- mukaistamista, sillä yhteisön kalastajien on vaikea ymmärtää, että heidän on noudatettava (jäsenvaltioiden ja/tai yhteisön) säännöksiä, joita ei ole yhdenmukaistettu muiden Välimerellä kalaa pyytävien kalastajien noudat- tamien säännösten kanssa. 1. 4. Yhteisön kalastajat myöntävät, että kalastusta on säänneltävä ehtymässä olevilla pyyntipaikoilla ja kalavesiä on suojeltava, mutta he eivät hyväksy sitä, että heidän uhraustensa kustannuksella pyyntipaikkojen suojelusta hyötyvät säännösten piiriin kuulumattomat alukset. 1. 5. Välimeren 88 kalastuskunnan edustajat kokoon- tuivat 7. –8. kesäkuuta 1997 Ibizan saarella Espanjassa. Jälleen kerran nousi esiin polttava tarve säännellä miltei kaikkia Välimeren kalalajeja uhkaavaa liikakalastusta maailmanlaajuisesti, hallinnoida kalastusta tehokkaasti ja ryhtyä valvomaan Välimeren rantavaltioiden sekä unionin ulkopuolisten maiden kalastuslaivastoa ja mu- kavuuslipun alla kalastavia aluksia. 1. 6. Ongelma on niin merkittävä, että sen tiimoilta on järjestetty tähän mennessä kaksi diplomaattista konferenssia: ensimmäinen Kreetalla Kreikassa vuonna 1994 ja toinen vuonna 1996 Venetsiassa, Italiassa. Konferensseissa pohdittiin, millainen tulevaisuus Väli- merelle halutaan, ja niissä annettiin lukuisia julkilausu- mia. Mutta aika kuluu, ja ala on saanut todeta, että hyvä tahto ei ilmene käytännön toimenpiteinä, jotka auttaisivat ratkaisemaan ongelmat. 1. 7. Toimivaltaisten järjestöjen on edettävä nopeam- min ja tehokkaammin. Vakavaan tilanteeseen suhtaudu- taan vielä liian rauhallisesti, ratkaisuja ei etsitä todellisel- ta pohjalta eikä kunnianhimoisesti siitäkään huolimatta, että viime kuukausina on hyväksytty kansallisia toimen- piteitä (Euroopan unionin varoin tapahtuva Italian laahusnuottakalastuksen uudelleensuuntaaminen, suo- jeluvyöhykkeen perustaminen Espanjaan). 1. 8. Vielä ei kuitenkaan ole ryhdytty muunlaisiin laajalti kaivattuihin toimenpiteisiin. Tällaisia ovat komi- tean mielestä etenkin kaupalliset toimet niitä maita vastaan, jotka eivät kunnioita kalavarojen säilyttä- missäännöksiä. 1. 9. Vaikka yhteisölainsäädännössä on useita näitä rajoituksia koskevia määräyksiä, siinä sallitaan poik- keuksia eräiden maiden erityisaluksille, muille maille muusta erityisestä syystä. Se, ettei rajoituksia vieläkään noudateta, edistää 1. 10. eri kalalajien ryöstökalastusta, minkä vuoksi kalastus- politiikan ohjenuorana on aina oltava pyyntipaikkojen palauttaminen entiselleen. Neuvoston 27. kesäkuuta 1994 antama asetus (EY) N:o 1626/94 (1) on tämänsuun- taisen kehityksen ensimmäinen edistysaskel. 1. 11. Asetusta (EY) N:o 1626/94 vaivaa siis todelli- suustajun ja tavoitteellisuuden puute, minkä vuoksi Välimeren konkreettisia ongelmia ei pystytä ratkaise- maan. 1. 12. Asetuksella ei ole todellakaan vielä onnistuttu yhdenmukaistamaan kalastusta tehokkaasti, minkä vuoksi Välimerellä ei edelleenkään ole sääntelyjärjes- telmää, jonka avulla vältettäisiin kalavarojen tuhoutu- minen, kalastuslaivaston kriisi, työpaikkojen menetys ja markkinoiden vääristyminen. Tämän vuoksi on mie- lestämme edelleen tarpeen ottaa käyttöön seuraavat kriteerit: – Välimeren kalavarojen säilyminen; (1) EYVL L 171, 6. 7. 1994, s. 1. TSK:n lausunto, EYVL C 201, 26. 7. 1993. 27. 4. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 129/29 – alan ammattilaisten näkökantojen ja neuvojen huo- mioon ottaminen toimenpiteistä päätettäessä, mikä tukee niiden täytäntöönpanoa; Allaolevassa taulukossa on esitetty muutamia 2. 2. lukuja Välimerellä kalastavista yhteisön aluksista: – vastuuntuntoinen markkinointi, joka mahdollistaa vastuuntuntoisen, kestävän kalastuksen; – unionin ulkopuolisten maiden alusten tehokas valvon- ta, sillä ne harjoittavat teollista ja sääntelemätöntä kalastusta ja vahingoittavat perinteistä kalastusta. Valtio Aluksia KWt Miehisto¨a¨ brt Espanja Ranska Italia Kreikka EU yhteensa¨ 5 668 2 365 16 801 20 792 45 626 477 828 183 000 1 524 977 674 310 15 053 3 611 47 587 39 397 101. 256 17 458 270 179 146 147 105 648 2. Yleistä Välimeri tarkoittaa merta ”maan välissä” ja se 2. 1. on itse asiassa muihin maapallon meriin verrattuna pieni, joskin sitä voidaan pitää ainoana merenä, joka on antanut nimensä selkeästi määriteltävälle ilmastolle. Silmiinpistävää on suuri joukko taloudellisesti merkittä- viä vesieläinlajeja. Rannikkovesien lajeista ovat erityisen tärkeitä kummeliturska, merikrotti, pikkumullo, kieli- kampela, hammasahven, katkarapu ja langusti. Avome- ren pintakerrosten pikkukaloista mainittakoon sardiini, sardelli ja makrilli, isoista tonnikala ja miekkakala. lajit elävät Edellä mainitut 2. 1. 1. ja lisääntyvät enimmäkseen mannerjalustalla (180 m syvyyteen asti). rannikkoa Välimerelle on luonteenomaista kapea, epäsäännöllisesti myötäilevä mannerjalusta. Tämä näkyy seuraavasta taulukosta, jossa on esitetty lisäksi aluevesien leveys meripeninkulmina: Valtio Mannerjalusta (km2) Aluevedet (mpk) Albania Algeria Kypros Egypti Espanja Ranska Kreikka Israel Italia Libanon Libya Malta Marokko Syyria Tunisia Turkki (Välimeri) entinen Jugoslavia Yhteensa¨ 15 (1) 12 12 12 (1) 12 12 6 6 12 12 12 12 12 36 12 (1) 6-12 12 5 450 10 700 2 500 29 200 44 100 20 450 57 000 3 250 120 740 1 450 55 000 5 460 4 480 1 160 77 300 26 100 43 500 511 140 2. 2. 1. Liitteessä I on esitetty Välimerellä kalastavien yhteisön alusten ominaispiirteet sellaisina kuin alukset määriteltiin vuonna 1990 Välimeren yhteisen kalastus- järjestelmän suuntaviivoista laaditussa työasiakirjassa. 2. 2. 2. Luvut osoittavat, että yritykset ovat pieniä ja hyvin perinteisiä. Pyyntipaikat ovat lähellä kalastajia ja saalis on helppo kuljettaa markkinoille (ainakin yhteisön jäsenvaltioissa), mikä on omiaan pirstomaan alaa. Kalas- tuslaivaston merkitys riippuu ennen kaikkea valtion mannerjalustan pinta-alasta. Seuraavassa taulukossa on esitetty yhteisön jäsenvaltioiden mannerjalustaan kohdentama rasitus 1 000 km2 kohden: Valtio Aluksia KWt Miehisto¨a¨ brt Espanja Ranska Italia Kreikka 129 116 139 365 10 835 8 949 12 630 11 830 341 177 394 691 2 296 854 2 238 2 564 2. 3. Välimerien maat ovat niin ikään kalatuotteiden suurkuluttajia. Alueella on kulutettu perinteisesti meren antimia, rannikko on tiheään asuttua ja markkinat ovat hajanaiset joskin joustavat, ja kalatuotteiden hinta on alueella usein huomattavasti korkeampi kuin muilla markkinoilla. Näissä olosuhteissa on vaikea taata sata- missa purettavien saaliiden valvonta. Tilannetta hanka- loittavat lisäksi ainakin kaksi tekijää: potentiaaliset purkamispaikat sijaitsevat hajallaan ja hallinnolla ei ole varaa lisätä valvontaa (meri- ja maavalvontaa). (1) Algeria ilmoitti vuonna 1996 yksipuolisesti laajentavansa aluevyö- hykettään. Espanja on julistanut Cabo de Gatan niemen ja Ranskan rajan välisen rannikon kalastuksen suojelualueeksi. Espanja ja Algeria valvovat näin kalastusta merioikeusyleissopimuksen salli- maan aluerajaan asti. Turkin alueveden leveys on Egeanmerellä 6 meripeninkulmaa ja muilla rannikoilla 12 meripeninkulmaa. 2. 4. Kalastajat ja kalastajien järjestöt on saatava mukaan selkeisiin, avoimiin ja tasapuolisiin sääntöihin perustuvaan valtion valvontajärjestelmään. Välimeren kalavaroja on pyydystetty pitkään siten, että kalastajat ovat paikoin itse valvoneet toimintaa. Teknologinen C 129/30 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 27. 4. 98 muutos, kaikkien maiden alusten lisääntynyt liikkuvuus ja markkinoiden maailmanlaajuistuminen ovat kuiten- kin vaikuttaneet myös Välimeren kalavaroihin. – tieteellisen ja teknisen tutkimuksen koordinointia parannettaisiin, jolloin erityiselinten toimintabudjetit saataisiin mahdollisimman tuottoisiksi; Jo vuonna 1972 Välimeren kalastusneuvosto (1) 2. 4. 1. perusti työryhmän selvittämään Välimeren saastumista. Mutta maat eivät ylipäätään saaneet aikaan tiiviimpää kansainvälistä yhteistyötä, koska monet kalavaroista esiintyvät pienellä alueella, ja Välimeren kalastusneuvos- to on supistunut ensisijaisesti neuvoa-antavaksi elimeksi. 2. 4. 2. Kreikan ja Espanjan liittyminen yhteisön jäse- niksi 80-luvulla ja yhteisen kalastuspolitiikan painoarvo Atlantilla (vetäytymishinnat, uudenaikaistamisen tuke- minen jne. ) ovat kuitenkin saaneet aikaan sen, että jäsenvaltiot ovat alkaneet yhdessä seurata Välimeren kalastusta. 2. 5. Euroopan yhteisöjen komission osastot laativat 90-luvun puolivälissä työasiakirjan aiheesta ”Suuntavii- voja Välimeren yhteiselle kalastusjärjestelmälle”, jonka puitteissa voidaan alkaa pohtia ongelmia ja niiden ratkaisuja. Asiakirjan julkaisemin jälkeen todettiin, että kyseisen merialueen kalavarojen suojelemiseksi ja hallinnoimiseksi on luotava yhteinen politiikka, jolla kalavarat säilytetään ja niitä hyödynnetään entistä tehokkaammin, mikä puolestaan koituu rannikko- väestön eduksi. Tavoitteiden saavuttamiseksi suunnitel- tiin tiettyjä toimenpiteitä ja Välimeren yhteiselle kalas- tusjärjestelmälle asetettiin välitavoitteet ja annettiin tarvittavat välineet. Seitsemän vuoden kuluttua asiakir- jan julkaisemisesta voidaan tarkastella, miten suuntavii- vat ovat kehittäneet säännöksiä, politiikkaa, tekniikkaa, yhteiskunta- ja talouselämää sekä kansainvälistä yh- teistyötä. 2. 5. 1. Säännösten osalta täsmennettiin, että vaikka monia yhteisen kalastuspolitiikan määräyksiä voidaan soveltaa kaikilta osin Välimeren kalastukseen, asiassa on edettävä vaiheittain ja pyrittävä turvaamaan Välimeren kalastuksen erityispiirteet. Niinpä ehdotettiin, että – yhteisöön perustettaisiin korkean tason tietokanta, jossa otetaan huomioon Yhdistyneiden Kansakuntien merioikeusyleissopimuksen pääperiaatteet sekä säi- lyttämisen ja hallinnoinnin teknisiä määräyksiä kos- keva nykyinen lainsäädäntö; – jäsenvaltiot ryhtyisivät yhteistyöhön tai tehostaisivat jo alkanutta yhteistyötä tieteellisen tutkimuksen alalla; – perustavaa laatua olevaa tieteellistä tietoa ja tutkimus- tuloksia levitettäisiin järjestelmällisesti. Asiassa on tapahtunut edistystä varsinkin 2. 5. 1. 1. sen jälkeen, kun neuvosto antoi 27. kesäkuuta 1994 asetuksen (EY) N:o 1626/94, jolla yhdenmukaistetaan tiettyjä Välimerellä voimassa olevia teknisiä toimenpi- teitä. Komitea antoi 6. toukokuuta 1993 asetuksesta lausunnon yleishuomioineen, joita ei valitettavasti otettu kaikilta osin huomioon asetusta hyväksyttäessä. Liit- teessä II on komission pääosasto XIV:n laatima taulukko asetukseen (EY) N:o 1626/94 tehdyistä poikkeuksista. 2. 5. 1. 2. Tapahtuneesta kehityksestä huolimatta Väli- meren kalavaroja koskevien säännösten yhdenmukaista- minen ei suinkaan ole vielä todellista eikä tehokasta. Tähän päästään ainoastaan poistamalla asteittain kaikki voimassa olevat tieteellisesti perustelemattomat poik- keukset ja soveltamalla kaikkiin kalastusaluksiin samoja teknisiä toimenpiteitä. Näin pyritään takaamaan kaikille jäsenvaltioille edes minimaaliset viitekehykset ketään syrjimättä. Jos jokin valtio ei hyväksy ehdotusta nykyi- sessä muodossaan, asetusta tulisi tältä osin tarkistaa siten, että kaikkia sen soveltamisalan piiriin kuuluvia jäsenvaltioita kohdeltaisiin samalla tavoin. Kuten ta- lous- ja sosiaalikomitean aiemmin antamassa lausun- nossa (2) todetaan, ei ole hyväksyttävää, että jopa väliai- kaiset tai määräaikaiset asetusehdotukset muodostavat joka saattaa vaarantaa vakavan ennakkotapauksen, Välimeren kalavarojen säilyttämispolitiikan hahmotte- lemiseksi tehdyn työn. 2. 5. 1. 3. Lyhyesti sanottuna säännöksiä voidaan siis tiukentaa minimaalisesta yhteisökehyksestä käsin, jota jäsenvaltiot, alueet ja kalastajat voivat täydentää. Mutta keskenään kilpailevien yhteisön kalastajien tasapuolinen kohtelu taataan vain velvoittamalla kaikki kalastajat täyttämään vähimmäiskehyksen vaatimukset. On sel- vää, että säännöksen yhteiskunnallisen hyväksynnän edellytyksenä on välttämättä sen mieltäminen tasapuoli- seksi, sillä säännöstä ei voida panna täytäntöön tehok- kaasti ilman yhteiskunnan hyväksyntää olosuhteiltaan niinkin hajanaisella, muuttuvalla ja monimutkaisella alueella kuin Välimeri. (1) Hallitustenvälinen elin, joka perustettiin 1949 Yhdistynei- den Kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön FAO:n yhteyteen. Välimeren kalastusneuvoston perusta- missopimus tuli voimaan 20. helmikuuta 1952. (2) EYVL C 30, 30. 1. 1997. 27. 4. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 129/31 2. 5. 2. daan tiivistää seuraaviin pääsuuntauksiin: Politiikan osalta annettiin ohjeita, jotka voi- – Asianomaisten jäsenvaltioiden on toimittava yhdessä kalastusoikeusvyöhykkeitä ylittäviä aluevesirajat muodostettaessa. – On pidettävä yhteyttä muihin Välimeren rantavaltioi- hin ja edistettävä samalla tieteellistä yhteistyötä. 2. 5. 3. Teknisten säännösten osalta on sovittu, että Välimeren kalavarojen suojelu edellyttää erityistoimen- piteitä. Edellä esitettyjen syiden perusteella suojelumalli perustuu kalastuksen valvontaan (pyyntitapojen, alus- määrien jne. rajoittaminen) eikä saalismäärien rajoitta- miseen. Välimeren kalastuksen erikoisluonteen vuoksi alueella ei voida ottaa yleisesti käyttöön suurimpiin sallittuihin saalismääriin perustuvaa valvontajärjes- telmää, sillä saaliit koostuvat useista lajeista ja alukset kalastavat hajallaan. Tämän vuoksi teknisten sään- nösten asettamista on pidetty erittäin merkittävänä. Sääntelyä kaivataan seuraavilla aloilla: – Kansainvälistä yhteistyötä on lujitettava nykyisten järjestöjen puitteissa. – tieteellinen tutkimus pyyntitapojen valikoivuudesta; 2. 5. 2. 1. Tällä osa-alueella on edistytty ennen kaikkea jäsenvaltio tasolla. Espanjan osalta kannattaa mainita, että maahan on hiljattain perustettu kuninkaallisella asetuksella (EY) N:o 1315/97 kalastuksen suojelualue, joka ulottuu Välimerellä Cabo de Gatan niemeltä Ranskan rajalle. Kyseisellä alueella Espanjan kuningas- kunnalla on määräysvalta suojella meren elollisia varoja sekä hallinnoida ja valvoa pyyntiä (2 artikla) tämän luonnollisestikaan rajoittamatta Euroopan unionin ny- kyisin tai mahdollisesti tulevaisuudessa toteuttamia kalavarojen suojelu- ja säilyttämistoimenpiteitä. 2. 5. 2. 2. Toimenpiteellä Espanjan hallitus pyrkii suo- jelemaan ennen kaikkea suuria avomeren kalalajeja (erityisesti tonnikalaa) ja säilyttämään alueen perintei- joka sen, työvoimaan perustuvan kalastuslaivaston, harjoittaa laatukalastusta. Viime vuosina Välimeren altaan ulkopuolis- 2. 5. 2. 3. ten maiden teollisten kalastusalusten pyynti on lisäänty- nyt huomattavasti (alusten määräksi arvioidaan yli 100, eräät niistä purjehtivat mukavuuslipun alla). Alukset kalastavat usein ilman minkäänlaista valvontaa ja aivan 12 meripeninkulman rannikkovyöhykkeen tuntumassa eivätkä ne kunnioita Atlantin tonnikalan kansainvälisen säilyttämiskomission (engl. ICCATin) suosituksia. Val- vomattoman pyynnin vuoksi kalavarat ovat viime vuosi- na olleet vähällä ajautua kriittiseen tilanteeseen. järjestöksi. Roomassa 13. –16. kalastusneuvoston 2. 5. 2. 4. Valvomaton pyynti korostaa entisestään tar- vetta luoda tehokas kalastuksen hallintojärjestelmä Väli- merelle. Tärkeimpänä pyrkimyksenä hallintojärjes- telmän kehittämisessä on Välimeren kalastusneuvoston aseman vahvistaminen kalastuksen keskeiseksi alueelli- lokakuuta 1997 seksi tehtiin pidetyssä tärkeitä päätöksiä järjestön aseman vahvistamiseksi (tieteellinen komitea, oma talousarvio jne. ). Samassa yhteydessä tehty päätös kalastusneuvoston sääntöjen ja työjärjestyksen muutoksista, mikä mahdollistaa yh- teisön liittymisen neuvostoon, on omiaan lisäämään EU:n merkitystä järjestössä. kokouksessa – meriympäristöä vahingoittavien pyyntitapojen, erityi- sesti ajoverkkojen käytön asteittainen vähentäminen; – käytettävien pyyntitapojen ominaispiirteet ja edelly- tykset määrittelevän yhteisön säännöstön käyttöö- notto; – kalastusalusten mukauttaminen, jolloin valikoivia pyyntitapoja päästään käyttämään järjestelmällisesti. 2. 5. 3. 1. Tälläkin osa-alueella tulokset ovat olleet niukkoja. Edistystä on tapahtunut eräillä asiaan välilli- sesti liittyvillä aloilla (yhteisön kalastusalukset on luette- loitu), mutta ongelman perusasioita on pohdittu ainoas- taan asetuksessa (EY) N:o 1626/94. Neuvoston 27. kesä- kuuta 1994 antama asetus (EY) N:o 1626/94, jolla yhdenmukaistetaan tiettyjä Välimerellä voimassa olevia teknisiä toimenpiteitä, ei ole kuitenkaan edistänyt edellä mainittujen näkökohtien kehitystä, sillä – asetuksessa ei käsitellä ajoverkkojen kieltämistä; – pelagisten, semipelagisten ja paritroolien vertailua haittaa, että niiden teknisiä ominaisuuksia koskevien rajoitusten asettaminen kuuluu jäsenvaltioiden toimi- valtaan (5 artikla). 2. 5. 3. 2. Vuonna 1997 ajoverkko-ongelman ratkaisu saattaa kuitenkin edistyä, koska neuvosto on hyväksynyt Luxemburgissa 14. –15. huhtikuuta kokoontuneessa ka- lastusministerien neuvostossa päätöksen Italian kalasta- jien harjoittaman kalastustoiminnan uudelleensuuntaa- mista edistävästä erityistoimenpiteestä (1). 2. 5. 3. 3. Ongelman tiedostamisessa auttavaa tieteel- listä tutkimustyötä tehdään niin ikään edelleen, vaikka säännöksiä hyväksyttäessä tutkimuksia ei ole otettu toistaiseksi riittävästi huomioon. On tosin myönnettävä, että tutkimuksessa on edistytty, ja sitä on jatkettava (1) EYVL C 30, 30. 1. 1997. C 129/32 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 27. 4. 98 kaikilla mahdollisilla tahoilla, erityisesti sellaisilla fooru- meilla, joiden jotka kokoavat yhteen kaikki maat, alukset kalastavat Välimerellä. vien järjestöjen osallistumista. Erityisenä aiheena kokouksen esityslistalla olivat yhteydet unionin ulko- puolisten maiden ammattilaisiin. 2. 5. 3. 4. Välimeren kalastusneuvoston tulee olla tie- teellisestä tutkimuksesta ensisijaisesti huolehtiva elin, minkä ei pidä kuitenkaan haitata maiden keskenäistä yhteistyötä (josta esimerkkinä mainittakoon FAO- COPEMED -hanke). 2. 5. 3. 5. Teknisissä säännöksissä on siis edistytty, mutta asiassa on edetty liian hitaasti, minkä vuoksi säännöksillä ei vielä ole käytännössä suurtakaan merki- tystä yhteisön kalastuksen tehokkaan ja ristiriidattoman vakauttamisen kannalta. 2. 5. 4. Yhteiskunnallis-taloudellisen kehityksen pe- rustaksi on asetettu alan kaikkien tahojen saaminen vastuuseen yhteisen kalastuspolitiikan täytäntöönpa- nosta. Välimeren kalastuksen erityispiirteet huomioon ottaen (hajanaisuus, pienet alukset jne. ) on ollut välttä- mätöntä varmistaa, että ammatinharjoittajat noudatta- vat yhteisen kalastuspolitiikan onnistumisen edellytyk- senä olevia velvoitteita. Tässä yhteydessä on ehdotettu ammattirakenteiden lujittamista, jolloin voidaan luoda aktiivisesti toimiva yhteisvastuukeskus antamaan kala- varojen ja markkinoiden hallinnointiin liittyviä neuvoja. Alueen yhteiskunnallis-taloudellisen raken- 2. 5. 4. 1. teen ja tuotteiden markkinointitavan vuoksi yhteisen markkinajärjestelyn mukaiset tuottajajärjestöt eivät ole vakiinnuttaneet paikkaansa Välimerellä. Kalastuksen sääntelyä voidaan tehostaa rajaamalla rannikon meria- lueet alueittain. Esimerkiksi Ranskan ja Espanjan hyvin- kin vakiintuneet alan ammattirakenteet on mahdollista samankaltaistaa parantamalla samalla laatua. Kalastus- kunnat valvovat pyyntiä tehokkaasti paikoin Välime- rellä, ja valtion tulisikin antaa niille valtuudet osallistua oman merialueensa kalavarojen hallinnointiin. Japanin ja Valencian Albuferan rannikkokalastajilla on jo tällai- set valtuudet. Rajoittava järjestelmä parantaisi kalavaro- jen suojelua. – Ensimmäinen komission järjestämä Välimeren ranta- valtioiden kalastusalan ammattilaisten kokous pidet- tiin Napolissa Italiassa 28. syyskuuta 1996. 2. 5. 5. Kansainvälistä yhteistyötä on niin ikään pidetty maailmanlaajuisen kalavarojen järkiperäisen säilyttä- mis- ja hallinnointipolitiikan toisena välivaiheena. Yh- teisön yhdenmukaistettua toimensa Välimeren kalastus- ta olisi käsiteltävä kokonaisvaltaisesti, sillä rannikkoval- tioiden kanssa sovittujen toimien olisi velvoitettava kaikkia. 2. 5. 5. 1. Tehdyistä ehdotuksista sopivimmalta tuntuu diplomaattitason konferenssin järjestäminen tarkoituk- sena pohjustaa kansainvälistä neuvottelujärjestelmää. Tämä merkitsee, että neuvotteluihin tulisi turvata yhteis- en kalastuspolitiikan ensimmäisen vaiheen saavutukset kalavarojen hallinnoinnin ja säilyttämisen osalta. Neu- votteluissa olisi tukeuduttava riippumattoman tutki- muslaitoksen selvityksiin, jolla pohjustettaisiin kalava- rojen tilan arviointia. Asiassa on toistaiseksi edistytty vain kuule- 2. 5. 5. 2. malla asianomaisia tahoja kahdessa diplomaattitason konferenssissa. Ensimmäinen konferenssi järjestettiin Kreetalla Kreikassa vuonna 1994 ja toinen Venetsiassa Italiassa 1996, mutta tähän mennessä ongelmiin ei ole löytynyt käytännön ratkaisua. 2. 5. 5. 3. Toinen vuoden 1990 jälkeen esiin tullut kysymys on Välimeren kalastusneuvoston valjastaminen kaikkien Välimeren rantavaltioiden institutionaaliseksi kehykseksi. Tässäkään ei voi sanoa tapahtuneen huo- mattavaa edistystä. Välimeren kalastusneuvoston toi- minta ei ole piristynyt merkittävästi (oletettavasti varo- jen riittämättömyyden vuoksi, mistä huolehtimisen pi- täisi kuulua ennen kaikkea EU:lle, joka on jo päättänyt asiasta, vaikka neuvosto ei vielä olekaan tehnyt virallista päätöstä). Välimeren kalastusneuvoston lokakuussa 1997 Roomassa pitämän kokouksen tulokset saattavat muuttaa neuvoston asennoitumista. 2. 5. 4. 2. Toistaiseksi asian tiimoilta on järjestetty ainoastaan kuulemistilaisuuksia, joista kahteen on osal- listunut alan edustajia: – Komissio järjesti yhdessä Euroopan parlamentin kanssa 22. –23. kesäkuuta 1995 Anconassa seminaarin, jossa käsiteltiin Välimeren kalavarojen säilyttämispo- litiikkaa. Seminaarin päätyttyä pidettiin 24. kesäkuuta kokous, johon osallistui alalla toimivien järjestöjen edustajia. Kokouksessa käsiteltiin yhtenäistämisnä- kökohtia, yhteisön teknisiä toimenpiteitä, kansainvä- listä yhteistyötä, rakennepolitiikkaa sekä alalla toimi- 2. 5. 5. 4. Riippumatta siitä, kuuluvatko valtiot unio- niin tai eivät, eräät Välimeren rantavaltiot kuten Espan- ja, Kreikka, Marokko, Algeria jne. kalastavat enimmäk- seen perinteisin keinoin. Niiden vastapainona ovat japanilaiset, korealaiset tai mukavuuslipun alla purjehti- vat teolliset kalastusalukset (panamalaiset, hondurasi- laiset, belizeläiset jne. ), jotka kalastavat edelleen 12 meripeninkulman vyöhykkeen ulkopuolisilla vesillä ilman minkäänlaista valvontaa. Tällaisia aluksia on yli sata ja niiden merkitys on suuri. Ne pyytävät kalaa teollisesti ja niiden pyyntitavat ja -välineet ovat tehokkai- ta ja ne pyytävät suuria määriä tonnikalaa ja miekka- kalaa. 27. 4. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 129/33 2. 5. 5. 5. Kalavarojen tila ei salli tällaisen paineen jatkuvan loputtomiin. Tilannetta on alettava säännellä ja valvoa mahdollisimman pian. Perinteistä kalastusta on aina suosittava teollisen kalastuksen kustannuksella samoin kuin rantavaltioiden etuja muiden valtioiden etujen kustannuksella. 3. Päätelmät 3. 1. Välimerellä on omat erityispiirteensä, ja tehok- kaat hallinnointijärjestelmät on ehdottomasti mukautet- tava niihin. 3. 2. Hallinnointijärjestelmien tehokkuuteen vaikut- taa niin ikään tasapuolisuus, jolloin niitä voi verrata keskenään. 3. 3. Tieteellisen tutkimuksen tukemista on jatkettava ja Välimeren kalastusneuvoston toimintaa on vauhditet- jotta yhteistyötä voitaisiin tehdä ensisijaisesti tava, neuvoston puitteissa samalla kun Välimeren rantavaltiot tekevät keskenään tutkimusyhteistyötä. 3. 4. Tilanne vaihtelee nykyisin suuresti, minkä vuoksi Välimeren kalastus on yhdenmukaistettava todella kat- tavasti. Yhdenmukaisuuden ehdottomana edellytyksenä on, että asetukseen (EY) N:o 1626/94 tehdyt, tieteellisesti perustelemattomat poikkeukset kumotaan vähitellen ja Bryssel, 25. helmikuuta 1998. kaikkiin aluksiin sovelletaan samoja teknisiä toimenpi- teitä. Komitea toivoo, että annettavista säännöksistä 3. 5. kuullaan alan ammattipiirejä, jotta ne saadaan mukaan noudattamaan säännöksiä ja kannattamaan Euroopan unionin Välimeren kalastusneuvostossa tekemää ehdo- tusta perustaa komitea, jonka työskentelyyn alan am- mattilaiset osallistuisivat. 3. 6. Sellaisia tuottajia vastaan, jotka eivät kunnioita kalavarojen säilyttämissäännöksiä, on ryhdyttävä asian- mukaisiin toimenpiteisiin. On tuettava vastuuntuntoista kauppaa etenkin unionin ulkopuolisten maiden aluksien tällä hetkellä harjoittaman laittoman kilpailun välttämi- seksi. Välimeren kalavarojen suojelualueiden perusta- 3. 7. minen on sopiva toimenpide, joka lisää kalavarojen suojelu- ja säilyttämistoimenpiteiden tehoa. 3. 8. Diplomaattitason konferensseissa on päästävä aiejulistuksia pitemmälle. Maidenvälistä yhteistyötä on tiivistettävä, ja maiden on tehtävä valmistelutyötä, jonka pohjalta voidaan tehdä välittömästi täytäntöönpantavia päätelmiä. 3. 9. Mukautettaessa Välimerta kestävään kalastuk- seen perinteinen kalastus on asetettava etusijalle ennen teollista kalastusta. Välimeren rannikkovaltioiden etu- jen on oltava muiden valtioiden etuja tärkeämmät. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Tom JENKINS C 129/34 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 27. 4. 98 LIITE I talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Va¨limerella¨ kalastavien yhteiso¨n alusten ominaispiirteet Yhteisön kalastuslaivaston ominaispiirteet voidaan määritellä yleisesti seuraavasti: – Laivasto koostuu useista aluksista (noin 47 000), ja niille on ominaista pieni koko ja alimitoitettu moottoriteho. – Alukset ja niiden pyyntivälineet sekä saaliiden säilöntä- ja käsittelylaitteisto ovat vanhanaikaisia. – Alusten hygienia- ja turvallisuustaso on alhainen. Kalavarojen pyynnin yhteiskunnallis-taloudellisen rakenteen tarkastelu osoittaa neljän asianosaisen jäsenvaltion tilanteen olevan lyhyesti esitettynä seuraava: – Perinteinen rannikkokalastus on rakenteeltaan perhekalastusta, ja alalla on paljon matalapalkkaisia työpaikkoja. Rannikkokalastusaluksilla ei ole komentosiltaa, ne ovat alle 9-metrisiä eivätkä yleensä moottorikäyttöisiä. Perinteisen sosiaalisen rakenteensa vuoksi ala reagoi perin hitaasti niin ulkoapäin asetettuihin velvoitteisiin (lainsäädäntöön ja valvontaan) kuin teknologian kehittymiseen. Lisäksi alan yhteiskunnallis-taloudellinen rakenne suosii yksilökeskeisyyttä. – Perinteisen keskikokoisen kalastuslaivaston alukset ovat yli 9-metrisiä mutta alle 18-metrisiä, yleensä vanhanaikaisia ja vanhentuneita. Niiden toimintaa on helpompi valvoa, koska aluksia on vähemmän kuin rannikkokalastusaluksia, ja alusten luonteen vuoksi niiden on purettava lastinsa satamissa. Todettakoon, että eräitä tämän Välimeren laivaston toimia säännellään ankarasti. Esimerkiksi valvottaessa kalavarojen saatavuutta aluksille asetetaan pyyntikieltoja ja uusien alusten rakentamista rajoitetaan (etukäteen hankittavat rakennusluvat, toiminnan aloittamislupa, lisenssit jne. ). – Avomerikalastusta harjoittavat alukset ovat verrattain uudenaikaisia ja tuottoisia, ja ne pyytävät kalaa tavallisesti aluevesien ulkopuolella. Mainittakoon erityisesti tonnikalan ja muiden suurien vaelluskalojen pyyntiin erikoistuneet alukset jotka kilpailevat suoraan muiden kuin rannikkovaltioiden kalastusalusten kanssa. Lähde: COM(90) 1136 fin, Liite I, s. 13–14. 27. 4. 98 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 129/35 LIITE II talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon Asetuksen (EY) N:o 1626/94 sisa¨lta¨ma¨t poikkeukset Valtio Kalastuslaji Myönnetyt poikkeukset Voimassaolo ja ehdot Huomautuksia Italia Italia Poikasten (tokot, makrillit) 40 merimailin alue (6 artikla, pyytäminen troolilla ihmisra- vinnoksi (Pohjoinen Adrian- meri) liite III) Poikasten (keltit, karpit) pyyt- 40 merimailin alue (6 artikla, äminen troolilla kalanviljely- tarkoituksiin (Pohjoinen Adrianmeri) liite III) 31. 12. 1998 Sallittua kahtena kuukautena vuodessa 21. 12. 1998 Italia Poikasten pyytäminen ravin- Tarpomisverkkojen 14 meri- noksi tai kalanviljelytarkoi- mailin alue (6 artikla, liite III) tuksiin (Tyrrhenanmeri) 31. 12. 1998 Italia Makrillien pyytäminen troolil- Käyttö 3 merimailin päähän rannikosta ulottuvalla alueella la tai muilla hinattavilla ver- tai 50 m isobaarin alueella koilla rannikkokaistaleella 31. 12. 1998 Italia Ranska Kotiloiden pyytäminen ruop- Ruoppaus paamalla merimailin 3 päähän rannikosta ulottuvalla alueella tai 50 m isobaarin alueella Paritroolaus Oceanica -lajin esiintymien yl- äpuolella) liite III) (Poseidonia 40 merimailin alue (6 artikla, Jatkuvasti, kun kotiloiden määrä >90 % 31. 12. 1998 Ranska Kalan pyytäminen rantaver- Käyttö sallittua (vähimmäis- kolla mailirajan puitteissa 1. 1. 2002 Kreikka Kalan pyytäminen rantaver- Käyttö sallittua (vähimmäis- 1. 1. 2002 kolla mailirajan puitteissa) Kreikka Troolien ja muiden hinatta- Käyttö 3 merimailin päähän rannikosta ulottuvalla alueella tai 50 m isobaarin alueella vien verkkojen käyttö ranta- kaistaleella 31. 12. 1998 sopeutettu 1. 1. 1994 Poikkeus voimassa olleen kansallisen lain- säädännön mailimääräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeus sopeutettu 1. 1. 1994 voimassa olleen kansallisen lain- säädännön mailimääräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeus sopeutettu 1. 1. 1994 voimassa olleen kansallisen lain- säädännön mailimääräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeus sopeutettu 1. 1. 1994 voimassa olleen kansallisen lain- säädännön mailimääräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeus sopeutettu 1. 1. 1994 voimassa olleen kansallisen lain- säädännön mailimääräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeuksen jatkaminen v. 2002 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeuksen jatkaminen v. 2002 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Poikkeus sopeutettu 1. 1. 1994 voimassa olleen kansallisen lain- säädännön määräyksiin. Poikkeuksen jatkaminen v. 1998 jälkeen mahdollista tieteellisin perustein. Lähde: Kaavio, jonka komissio toimitti Välimeren neuvoa-antavalle kalastuskomitealle 1. maaliskuuta 1995 (esityslistan kohta 2. 2)


title: Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem "Vorschlag für eine Richtlinie des Rates über Altfahrzeuge"

eurovoc_concepts:
environmental policy
motor vehicle
single market
waste management
waste recycling

formats: html pdf print

text: C 129/44 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 27. 4. 98 7. 10. Die Kommission sollte Maßnahmen vermeiden, die zu einem internationalen „Subventionswettlauf“ führen könnten, und sollte ihre Bemühungen fortsetzen, durch ein umfassendes U¨ bereinkommen im Sinne der OECD Subventionen für den Schiffbau zu begrenzen und letztendlich auslaufen zu lassen. Dies sollte zum allgemeinen Grundsatz erhoben werden, um den Bau von Schiffen zu vermeiden, für die es keine wirtschaftliche Rechtfertigung gibt und die infolgedessen die Tätigkeit im Schiffbausektor auf unfaire Weise aus dem Gleichge- wicht bringen und das Wirtschaftsgefüge der Schiffahrt ernsthaft beeinträchtigen können (Ziffer 4. 2. 5). Brüssel, den 25. Februar 1998. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu dem „Vorschlag für eine Richtlinie des Rates über Altfahrzeuge“ (1) (98/C 129/10) Der Rat beschloß am 2. Dezember 1997, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 130 s des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Umweltschutz, Gesundheitswe- sen und Verbrauch nahm ihre Stellungnahme am 3. Februar 1998 an. Berichterstatter war Herr Colombo. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 352. Plenartagung am 25. Februar 1998, mit 85 gegen 1 Stimme bei 1 Stimmenthaltung folgende Stellungnahme. 1. Wesentlicher Inhalt des Vorschlags Der auf Artikel 130 s des EG-Vertrags gestützte 1. 1. Vorschlag der Kommission erscheint ehrgeizig und innovativ. Nach dem Vorbild der Richtlinie über Verpak- kungsabfälle legt der Vorschlag quantitative Zielvorga- ben fest mit Auswirkungen auf einen sensiblen europäi- schen Wirtschaftszweig, die Autoindustrie. Er zielt darauf ab, den Abfall an der Quelle zu reduzieren, wobei er in allen Phasen des Lebenszyklus des Produkts, von der Konzeptentwicklung bis zum Produktionsprozeß, ansetzt und die Rangfolge im Bereich der Abfallwirt- schaft genau beachtet. Besondere Priorität haben hierbei die Wiederverwendung und das Recycling im Sinne der Wiederverwertung. Darüber hinaus wird der Grundsatz der „Herstel- 1. 2. lerverantwortlichkeit“ angewandt,der in der neuen Ge- meinschaftsstrategie für die Abfallwirtschaft (2) bekräf- tigt wird: Sämtliche Wirtschaftsteilnehmer des Sektors sollen ein geeignetes System zur Rücknahme und Verwer- tung einrichten, mit Zielvorgaben für die Wiederver- (1) ABl. C 337 vom 7. 11. 1997, S. 3. (2) KOM(96) 399 endg. , Entschließung des Rats vom 24. Fe- bruar 1997 im ABl. C 76 vom 11. 3. 1997, Stellungnahme des WSA im ABl. C 89 vom 19. 3. 1997. wendung und das Recycling, die innerhalb genau festge- setzter Fristen zu verwirklichen sind. 1. 3. Das System wird durch einen „Verwertungsnach- weis“ vervollständigt, der nur von amtlich zugelassenen Verwertungsanlagen ausgestellt werden darf und Vor- aussetzung für die Abmeldung des Fahrzeuges ist (Arti- kel 5). 1. 4. Die Hersteller tragen die Verantwortung dafür, daß die Fahrzeuge in einer Weise konstruiert und hergestellt werden, die die Verwirklichung folgender Zielvorgaben ermöglicht: Die den Shredder-Anlagen zuzuführenden Fahrzeuge müssen gemäß den in Artikel 4 der Richtlinie 75/442/EWG festgelegten allgemeinen Vorschriften einer Reihe von Auflagen zur Unschädlich- machung sowie den im Anhang (Artikel 6) festgelegten technischen Vorschriften behandelt werden; die Wieder- verwendungs-, die Verwertungs- und die Recyclingquote sind schrittweise zu erhöhen (erste Stufe 2005; zweite Stufe 2015; die dritte Stufe ist für die Jahre nach 2015 festzulegen); den Fahrzeugherstellern obliegt es sicherzustellen, daß die Fahrzeuge so konzipiert und hergestellt werden, daß diese Ziele besser erreicht werden können (Artikel 7). Um diese Neuausrichtung der Produktion auf 1. 5. Gesetzesebene zu fördern, schlägt die Kommission eine 27. 4. 98 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften C 129/45 A¨ nderung der Richtlinie 70/156/EWG (Artikel 7 Ab- satz d) vor, um Zielvorgaben für Wiederverwendung und/oder Recycling für solche Fahrzeuge einzuführen, die nach dem 1. Januar 2005 in Verkehr gebracht werden. 1. 6. Die Kommission ist der Ansicht, daß die in einigen Mitgliedstaaten bestehenden freiwilligen Verein- barungen zwar die Durchführbarkeit einer Reihe von Maßnahmen zeigen, jedoch keine Rechtssicherheit ge- währleisten und zu Wettbewerbsverzerrungen führen können, indem sie der Abfallverbringung in Gebiete mit weniger strengen Rechtsvorschriften Vorschub leisten. Daher schlägt sie eine Richtlinie auf Gemeinschaftsebene vor, die ordnungspolitische Maßnahmen mit dem Grundsatz der Verantwortung des Herstellers vereint. 2. Allgemeine Bemerkungen 2. 1. Vor dem Hintergrund der jüngsten Initiativstel- lungnahme zum Thema „Umweltvereinbarungen“ (1) teilt der Ausschuß den Ansatz der Kommission, mittels einer Richtlinie einen harmonisierten und in allen Mitgliedstaaten geltenden Bezugsrahmen zu garantieren. Er unterstützt die damit verfolgten Umweltschutzziele und stimmt dem Inhalt der Richtlinie vorbehaltlich der nachstehenden Bemerkungen zu. 2. 1. 1. Er empfiehlt weiterhin eine genaue Prüfung der zahlreichen bereits geschlossenen Abkommen sowie der in einigen Staaten geltenden Rechtsvorschriften (vgl. insbesondere die schwedische Rechtsprechung), um die einschlägigen Erfahrungen zu nutzen und sie bestmöglich in den Rechtsvorschriften zu berücksichtigen. Um die Verwirklichung der Zielvorgaben zu garantieren, müs- sen die in einigen Mitgliedstaaten bereits bestehenden freiwilligen Vereinbarungen genutzt werden, damit die positiven Ergebnisse weitergegeben und die verbleiben- den Schwachpunkte beseitigt werden können. 2. 2. Die Kombination von normativen Verpflichtun- gen, Kontrollsystemen und flankierenden Wirtschafts- maßnahmen muß genauer austariert werden, um zu vermeiden, daß der den Mitgliedstaaten gelassene Hand- lungsspielraum zu Wettbewerbsverzerrungen in diesem Wirtschaftszweig mit Schlüsselfunktion führt. Gleichzei- tig müssen die Verantwortlichkeiten der einzelnen Ak- teure des Wirtschaftszweiges genauer festgelegt und zwischen Abfallvermeidung und Verwertung unterschie- den werden. In seiner Stellungnahme zur U¨ berprüfung der 2. 3. Gemeinschaftsstrategie für Abfallwirtschaft (2) nannte der WSA die Verpackungsrichtlinie als ein anschauliches Beispiel für die ordnungsgemäße Umsetzung der Herstel- lerverantwortlichkeit und plädierte dafür, daß dieses Konzept auch auf andere Arten von Waren und Abfällen (Punkt 2. 13 und 2. 14) angewandt wird, wozu prioritäre Abfallströme ermittelt werden müßten. Der Ausschuß ist sich bewußt, daß die Anwendung der „Verpackungs- richtlinie“ in einigen Mitgliedstaaten nach wie vor mit (1) ABl. C 287 vom 22. 9. 1997, S. 1. (2) ABl. C 89 vom 19. 3. 1997. Schwierigkeiten verbunden ist, verweist aber auch auf die positiven Erfahrungen, die damit bereits gemacht wurden. 2. 4. Der Sektor der Altfahrzeuge ist im Gegensatz zu dem der Verpackungsabfälle homogener. Letztere stammen aus verschiedenen Quellen, bestehen aus Mate- rialien wie Glas, Papier oder Kunststoff, weisen somit unterschiedliche Behandlungs- und Recyclingprobleme und eine weite Streuung beim Endverbraucher auf; dadurch ist die Verantwortlichkeit für jeden einzelnen Abschnitt des „Lebenszyklus“ schwer nachvollziehbar. Für die Altfahrzeuge hingegen gibt es bereits teilweise Lösungsmöglichkeiten, insbesondere da rund 75 % Ge- wichtsanteile der Fahrzeuge, das heißt die Metallteile, bereits als Gießereischrott verwendet werden. Anzuge- hen wäre in diesem Sektor noch die Frage der Risiken im Zusammenhang mit Schwermetallen und anderen gefährlichen Stoffen, wie etwa Halogenverbindungen, die den zum Recycling in der Eisen- und Stahlindustrie gelieferten Schrott belasten. Für die restlichen 25 % Gewichtsanteile der Fahrzeuge, die zum Großteil aus Kunststoffen und Elastomeren bestehen, ist noch keine zufriedenstellende Lösung in Sicht, da diese Abfallströme lediglich in kleinem Umfang und nur in einigen Ländern dem Recycling zugeführt werden, während der größte Prozentsatz weiterhin verbrannt oder auf Deponien gelagert wird, was neben Umweltschäden auch eine Verschwendung von Rohstoffen und Energie verursacht. Andererseits erweist sich die Organisation des 2. 5. Demontage- und Shreddersektors als problematisch. Er muß rationalisiert und modernisiert werden, damit eine umweltgerechte Behandlung der Reststoffe, eine sichere Verwertung der Schrotteile sowie der ordnungsgemäße Abbau der gefährlichen Stoffe möglich ist. In vielen Ländern besteht dieser Sektor aus kleinen und mittleren Betrieben, die geschützt und in ihrer Tätigkeit aufgewer- tet werden müssen. Pilotprojekte wurden in den verschie- denen Ländern unter Mitwirkung der Autoindustrie und mit Zustimmung der Behörden durchgeführt, um den Sektor an die neuen Erfordernisse anzupassen und auf diese Weise zu modernisieren. Derartige Modelle sollten in allen Mitgliedstaaten durchgeführt und auf die jeweili- gen Besonderheiten abgestimmt werden, indem die für die berufliche Qualifizierung des Personals und die Anpassung der KMU an die Umweltauflagen erforderli- chen Mittel bereitgestellt werden. Um zu gewährleisten, daß die Demontage- und 2. 5. 1. Shredderbetriebe umweltverträgliche Verwertungsme- thoden entwickeln, bedarf es neben entsprechenden Kontroll- und Fördermaßnahmen auch qualifizierter Fachkräfte: Einige Handwerkskammern (Saarland- Lothringen-Luxemburg) haben in diesem Sektor bereits Ausbildungslehrgänge angeboten, die als Modell für die Entwicklung einer möglichst einheitlichen europäischen Qualifikation dienen könnten. 2. 6. Diese Erfahrungen zeigen somit, daß die Erfor- dernisse der Abfallverringerung und der Erhöhung der Recyclingmöglichkeiten bereits bei der Fahrzeug- konstruktion beachtet werden müssen, ohne natürlich die Sicherheitseigenschaften der Fahrzeuge aufs Spiel zu setzen. Dabei sind eine einfachere Demontage und die C 129/46 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 27. 4. 98 Verwertung der Teile und Werkstoffe einzuplanen sowie Demontagehandbücher herauszugeben. Es ist ferner eine Erkennungsmarke an den Kunststoffteilen anzubringen, und der Anteil an Schwermetallen und sonstigen gefährli- chen Stoffen ist schrittweise zurückzuführen. Auf diese Weise sind die in der Richtlinie angeführten Verwer- tungs- und Recyclingzielvorgaben realistisch und bieten ferner die Möglichkeit, die Verwertungs- und Shred- dertätigkeit durch Rationalisierung und Modernisierung der Verwertung und Demontage der Fahrzeuge sowie der Werkstofftrennung zu verbessern. 2. 7. Es besteht somit ein Problem der gemeinsamen Verantwortung von Konstruktion, Herstellung und Ver- wertung, da auch Absatzmöglichkeiten für die Recyc- lingrohstoffe gesichert werden müssen, die teilweise wieder an die Hersteller gehen können. 2. 8. Im Rahmen eines Konzepts gemeinsamer Verant- wortung ist eine ebenso große Aufmerksamkeit dem Verbraucher zu widmen. Dieser kann durch Information seitens der Hersteller und etwaige Anreize bereits bei seinen Kaufentscheidungen zu umweltbewußterem Han- deln motiviert werden. Ferner muß der Eigentümer im Laufe der Lebensdauer des Fahrzeuges dazu ermutigt werden, das Fahrzeug im Hinblick auf die Endverwer- tung angemessen zu warten. In der Endphase muß er sich schließlich auf den Zugang zu effizienten Demonta- geanlagen im Nahbereich seines Wohnorts verlassen können. 2. 9. Der etwaige negative Marktwert des Altfahr- zeugs, der auf die Differenz zwischen den Kosten einer umweltgerechten Endverwertung und den Einnahmen aus verwertungs- und recyclingfähigen Bauteilen zurück- zuführen ist, hängt neben der Konstruktion, die der Hersteller konkret auf Verwertungs- und Recyclingziel- vorgaben ausrichten kann, auch von der Wartung des Fahrzeugs durch seine Eigentümer und von der Kapazität des Shreddersektors ab, die wiederverwendbaren Teile und die recyclingfähigen Werkstoffe zu verwerten. So- lange eine angemessene Mitverantwortung aller Beteilig- ten gewährleistet wird und der Sektor auch weiterhin seine Konstruktion umstellt und neue, verwertungs- und recyclingfreundliche Konzeptionen fördert, ist das in Artikel 5. 4 angesprochene Problem eines etwaigen „ne- gativen Marktwerts“ minimal. Tatsächlich kann die Schaffung eines Netzwerks amtlich zugelassener Verwer- tungsanlagen und die Verpflichtung eines Verwertungs- nachweises der Modernisierung des Verwertungssektors einen Impuls verleihen, dessen Tätigkeitsbereich erwei- tern und gleichzeitig die Rentabilität steigern. Ferner ist nicht zu leugnen, daß die Ermittlung 2. 10. des „negativen Marktwerts“ von Altfahrzeugen dadurch erschwert wird, daß seine Höhe je nach den Eigenschaf- ten der örtlichen Märkte und des Entwicklungsgrads der Demontage-, Shredder- und Verwertungssektoren in den unterschiedlichen Ländern sehr variieren kann. Schließlich hängt der Ansporneffekt auch davon ab, ob es sich um Fahrzeuge handelt, die gegenwärtig im Verkehr sind (und innerhalb eines Zeitraums von 8 bis 10 Jahren aus dem Verkehr genommen werden) oder um neu konzipierte Fahrzeuge, die noch nicht auf dem Markt sind, und bei denen wirtschaftliche Maßnahmen eine recyclinggerechte Konstruktion wirksam fördern können. 2. 11. Der Ausschuß ist daher der Ansicht, daß das Problem des „negativen Marktwerts“ eingehender be- handelt werden muß. Dabei sind die unterschiedlichen Situationen und Gründe zu berücksichtigen sowie Maß- nahmen vorzusehen, die gemäß dem Grundsatz der gemeinsamen Verantwortung und der Internalisierung der Umweltkosten, die Modernisierung des Verwer- tungssektors und die Verwirklichung höchster Zielvor- gaben in den Bereichen Wiederverwendung, Recycling und Verwertung von Altfahrzeugen fördern, wobei sie gleichzeitig auch die Hersteller zur Verantwortung ziehen, die sich an recyclinggerechter Konstruktion orientieren müssen. 2. 12. Wenn der Rechtsrahmen erst einmal steht, sollte folgenden Problemen nach Ansicht des Ausschusses größte Aufmerksamkeit gewidmet werden, wobei auch freiwillige Instrumente zur gemeinsamen Verantwor- tungsübernahme aller Parteien und die Verbesserung des Dialogs zwischen den Hersteller- und den Verwerter- verbänden in Betracht gezogen werden können: — gewährleisten, daß die finanzielle Verantwortung des Herstellers tatsächlich eine Abfallvermeidungs- politik fördert, und vermeiden, daß der negative Marktwert schlicht und einfach auf den Erster- werbspreis abgewälzt wird; — gewährleisten, daß die Anerkennung des Prinzips eines negativen Marktwerts nicht automatisch auf alle Fahrzeuge unabhängig von ihrer tatsächlichen Recyclierbarkeit angewendet wird; — gewährleisten, daß die Verwertungs- und Shredder- betriebe die zum Ausgleich des negativen Marktwer- tes erhaltenen Mittel ordnungsgemäß für die Moder- nisierung ihrer Betriebe und ihre Anpassung an die geplanten Bestimmungen verwenden. 2. 13. Der Ausschuß gibt zu bedenken, daß Artikel 5 Absatz 4 bezüglich des „negativen Marktswertes“ erst zum 1. Januar 2003 in Kraft treten wird, während Artikel 11 die Umsetzung der Richtlinie bis zum 31. März 1999 vorsieht. Gleichwohl müßte genügend Zeit gelassen werden, damit die Hersteller die Planung neuer Modelle auf die vereinbarten Recyclingziele abstimmen und die Wirtschaftsakteure insgesamt freiwillige Vereinbarun- gen zur Erreichung der Zielvorgaben treffen können. Allerdings sollte vor Inkraftreten dieser Bestimmung die Lage erneut geprüft werden. 3. Besondere Bemerkungen 3. 1. Geltungsbereich (Artikel 3) 3. 1. 1. Der Ausschluß von Lastkraftwagen und Omni- bussen und die Ausnahmeregelungen für zwei- und dreirädrige Kraftfahrzeuge mag in einer ersten Phase verständlich sein, da es sich um eine kleinere und spezifische Abfallproblematik handelt, sollte jedoch in insbesondere was die Behandlung der der Folge, 27. 4. 98 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften C 129/47 gefährlichen Stoffe anbelangt, überdacht werden, denn die Gefahren für die Umwelt sind die gleichen. 3. 3. Rücknahme von Fahrzeugen (Artikel 5) 3. 1. 2. Die in Absatz 3 vorgesehenen Ausnahmerege- lungen für zwei- und dreirädrige Kraftfahrzeuge sollten nach Auffassung des WSA analog auch auf die Bestim- mung von Artikel 5 Anwendung finden. Es sollte geprüft werden, ob es wünschenswert ist, Krafträder, die einen Hubraum von weniger als 50 cm3 aufweisen oder in den Mitgliedstaaten ohne Nummernschild auf öffentlichen Wegen fahren dürfen, von den in Artikel 5 festgelegten Bestimmungen auszunehmen. 3. 2. Abfallvermeidung (Artikel 4) 3. 2. 1. Der WSA hat bereits die Notwendigkeit betont, die Verwendung von Schwermetallen und anderen gifti- gen Stoffen in den Produktionsprozessen und den Pro- dukten (1) zu verbieten. Er begrüßt daher den Ansatz der Kommission, der auf Abfallvermeidung abzielt. 3. 2. 2. Was PVC anbelangt, das in diesem Richtlinien- vorschlag völlig außer acht gelassen wurde, nimmt er mit Genugtuung zur Kenntnis, was die Kommission in ihrem 12. Erwägungsgrund bezüglich einer generellen U¨ berprüfung von PVC in Abfallströmen im Hinblick auf etwaige Vorschläge erklärt, findet die Formulierung jedoch zu vage und würde, wie die Kommission dies auch für andere Aspekte dieses Richtlinienvorschlags getan hat, eine bindendere Verpflichtung durch weitere konkrete Vorschläge vorziehen. 3. 2. 3. Was die Schwermetalle und sonstigen gefährli- chen Stoffe betrifft, so ist der Ausschuß der Ansicht, daß Rechtsvorschriften unzulänglich sind, die sich aus- schließlich auf das System der Fahrzeugverwertung beziehen, ohne zu unterscheiden, ob es sich um Fahrzeuge handelt, die bereits im Verkehr sind und dies noch für einige Jahre bleiben werden, oder um Fahrzeuge, die in Zukunft in Verkehr kommen und im Hinblick auf höhere Umweltschutzvorgaben konstruiert werden können. Ein angemessenerer Ansatz kann auf Aktionen beruhen, die folgende Maßnahmen vorsehen: — für bereits im Verkehr befindliche Fahrzeuge Maß- nahmen zur Entsorgung der Verwertungsrückstände der Fahrzeuge, die dasselbe Umweltschutzniveau sicherstellen, das für alle anderen Abfälle gilt, die Schwermetalle und gefährliche Stoffe enthalten; — für Fahrzeuge, die nach Inkraftreten der Richtlinie konzipiert und in Zukunft in Verkehr gebracht werden, Rechtsvorschriften, die die schrittweise Beseitigung von Schwermetallen und sonstigen gefährlichen Stoffen fördern und dabei auch ausge- hend von heute bereits technisch möglichen Alterna- tivlösungen, wie beispielsweise im Falle von Blei in elektronischen Schaltkreisen, laufende Entwicklun- gen berücksichtigen. Zu diesem Zweck muß die Forschung und technologische Innovation in diesem Bereich gefördert werden. (1) Stellungnahme zur U¨ berprüfung der Gemeinschaftsstrate- gie für Abfallwirtschaft, Ziffer 3. 3. 2: ABl. C 89 vom 19. 3. 1997, S. 2. Der Wert der Altfahrzeuge kann neben der 3. 3. 1. Effizienz der Demontage- und Verwertungssektoren und den spezifischen Eigenschaften der lokalen Märkte auch von verschiedenen anderen Faktoren abhängen. Der Ausschuß ist daher der Ansicht, daß das Problem des „negativen Marktwerts“ mit Maßnahmen zur Förderung industrieller Rücknahme- und Verwertungssysteme be- grenzt werden kann, die gleichmäßig in ihrem Hoheitsge- biet verteilt sind und mit niedrigem Kostenaufwand hohe Verwertungsraten erzielen. 3. 3. 2. Um die Wirksamkeit der Strategie der Abfall- vermeidung, Verwertung und des Recycling sicherzustel- len, müssen Systeme zur U¨ berwachung der nach und nach erzielten Ergebnisse vorgesehen werden, die es ermöglichen, die Effizienz der Verwertungsanlagen und den Einsatz recyclinggerechter Konstruktion durch die Hersteller in Anwendung der in Artikel 4 (Abfallvermei- dung) Absatz 1 Buchstaben a) und b) angeführten Maßnahmen zu überprüfen und zu bewerten. 3. 4. Behandlung (Artikel 6) Die Zulassungspflicht für die Betriebe dieses 3. 4. 1. Sektors ermöglicht es den staatlichen Behörden, die Einhaltung der Umweltvorschriften zu überwachen. Da nur die zugelassenen Anlagen den obligatorischen Verwertungsnachweis ausstellen können, ist eine Um- strukturierung des Sektors unumgänglich. Dort, wo es sich hauptsächlich um kleine und mittlere Betriebe handelt sowie in den Mitgliedstaaten, in denen das Behandlungssystem relativ rückständig ist, müssen Maß- nahmen zur Förderung und Beschleunigung der Moder- nisierung ergriffen werden. Hierfür sollten die auf nationaler und Gemeinschaftsebene für die Anpassung der KMU an die Umweltschutzvorschriften verfügbaren Fördermittel verwendet werden. 3. 5. Wiederverwendung und Verwertung (Artikel 7) 3. 5. 1. Nach Ansicht des Ausschusses werden die Zielvorgaben der Prioritätenfolge im Bereich der Abfall- wirtschaft gerecht. Er befürwortet sie insofern, als sie zeitlich gestaffelt sind, genügend Flexibilität und Anpassungsspielraum lassen und die Verwertung zu Energiezwecken dort zulassen, wo sie die einzige umwelt- verträgliche Lösung darstellt. 3. 5. 2. Der Ausschuß weist darauf hin, daß die Quanti- fizierung der Ziele in Gewichtsanteilen das andere ökologische Ziel der Gewichtsreduzierung der Fahrzeuge im Interesse eines geringeren Kraftstoffverbrauchs unter- graben könnte. Die leichtere Recyclierbarkeit der Metal- le könnte dazu führen, daß dieses Material wieder mehr verwendet wird als die leichteren Kunststoffe. Um diesem etwaigen Problem vorzubeugen, empfiehlt der Ausschuß angemessene Maßnahmen bezüglich der Kennzeichnung der Bauteile und der recyclingsgerechten Konzeption. Darüber hinaus sollte das Gewicht ohnehin nicht anhand des einzelnen Fahrzeugs, sondern auf der Grundlage allgemeiner Durchschnittswerte veranschlagt werden. Andernfalls würde die U¨ berwachung zu detail- liert und kompliziert. C 129/48 DE Amtsblatt der Europäischen Gemeinschaften 27. 4. 98 In Absatz 4 wird die A¨ nderung der Richtlinie 3. 5. 3. 70/156/EWG in Aussicht gestellt, um die für das Jahr 2015 festgelegten Zielvorgaben erreichen zu können. Damit wird eine Rechtsvorschrift angekündigt, die sicherstellen soll, daß die höheren Zielvorgaben erfüllt werden, während für die Zeit bis 2005 lediglich auf den Grundsatz der „Verantwortlichkeit des Herstellers“ verwiesen und der negative Marktwert als Anreiz zur Abfallvermeidung benutzt wird. 3. 5. 4. Dieser kombinierte Ansatz wirft einige Fragen auf. Darüber hinaus wäre vielleicht doch zu unterschei- den zwischen Fahrzeugen, die vor Inkrafttreten dieser Richtlinie hergestellt werden und deren negativer Markt- wert rückwirkend zum Tragen kommt, und Fahrzeugen, die nach 1999 hergestellt werden. Interessant erscheint in diesem Zusammenhang die schwedische Regelung, derzufolge die Hersteller nur für Neuwagen ab dem Zeitpunkt des Inkrafttretens der neuen Gesetzgebung zur Verantwortung gezogen werden. Brüssel, den 25. Februar 1998. Der Präsident des Wirtschafts- und Sozialausschusses Tom JENKINS Stellungnahme des Wirtschafts- und Sozialausschusses zu der „Mitteilung der Kommission an den Rat, das Europäische Parlament und den Wirtschafts- und Sozialausschuß über eine ‘Strategie für die Zusammenarbeit zwischen Europa und Asien im Umweltbereich’“ (98/C 129/11) Die Kommission beschloß am 14. Oktober 1997, den Wirtschafts- und Sozialausschuß gemäß Artikel 198 des EG-Vertrags um Stellungnahme zu dem vorgenannten Vorschlag zu ersuchen. Die mit der Vorbereitung der Arbeiten beauftragte Fachgruppe Außenbeziehungen, Außenhan- dels- und Entwicklungspolitik nahm ihre Stellungnahme am 10. Februar 1998 an. Berichterstat- ter war Herr Koopman. Der Ausschuß verabschiedete auf seiner 352. Plenartagung am 25. und 26. Februar 1998 (Sitzung vom 25. Februar) mit 92 gegen 6 Stimmen bei 5 Stimmenthaltungen folgende Stellungnahme. 1. Hintergrund 1. 1. Zustand der Umwelt 1. 1. 1. Die Kommission zeichnet in ihrer Mitteilung ein düsteres Bild der Umweltzerstörung in den Ländern Süd-, Ost- und Südostasiens (1). 1. 1. 2. Die Wasserverschmutzung gilt als das drän- gendste Umweltproblem Asiens und dürfte für hohe Sterblichkeits- und Erkrankungsziffern insbesondere bei Kindern verantwortlich sein. In weiten Gebieten treten Fälle von Süßwasserknappheit auf. Singapur leidet bereits unter einem chronischen Wassermangel (2), und Indien ist auf dem Weg dahin. Auch die Luftverschmutzung führt zu ernsten Gesund- heitsproblemen. Bei den Emissionen von Partikeln und SO2 gehören die asiatischen Städte zu den größten Luftverschmutzern der Welt. 1985 lag der Anteil Asiens an den weltweiten Emissionen von Treibhausgasen bei 20 %; bis zum Jahr 2000 dürfte er sich auf 25 bis 30 % erhöhen (3). (1) Nach der üblichen EU-Einteilung umfaßt Südasien: Afgha- nistan, Bangladesch, Bhutan, Indien, Malediven, Nepal, Pakistan und Sri Lanka; Ostasien: China (Hongkong), Korea, Macao, Taiwan und Japan; Südostasien: den Verband Südostasiatischer Nationen (ASEAN), dem fol- gende Staaten angehören: Brunei, Indonesien, Malaysia, Philippinen, Singapur, Thailand und Vietnam + die Bei- trittskandidaten: Kambodscha, Laos und Myanmar. (2) Weniger als 1 000 m3 pro Kopf pro Jahr. Die begrenzte Verfügbarkeit beginnt bereits, sich hemmend auf die wirtschaftliche Entwicklung und schädlich für die Gesund- heit auszuwirken. (3) Nepal und Bhutan verbrauchen weniger als 20 kg Erdöl- äquivalent pro Kopf und Jahr, während China, Thailand, Malaysia und Singapur mehr als 600 kg verbrauchen. Zum Vergleich: in Europa liegt dieser Wert bei 4 000 kg, in den USA bei 8 000 kg


title: PREGUNTA ESCRITA n. 416/98 del Freddy BLAK al Consejo. Directiva SAFE

eurovoc_concepts:
Council of the European Union
EU programme
drafting of EU law
occupational health
occupational safety

text: 2. 10. 98 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 304/97 La Comisio·n comunica a Su Sen(cid:152)or(cid:14)·a que no se ha recibido ninguna solicitud de subvencio·n de la red «European Cities Against Drugs». La Comisio·n no considera que los proyectos subvencionados en la actualidad sean contrarios a las convenciones de las Naciones Unidas y desea sen(cid:152)alar que la legislacio·n relativa al consumo de drogas es competencia exclusiva de los Estados miembros. (1) COM(94)234 final. (2) DO L 19 de 22. 1. 1997. (98/C 304/145) PREGUNTA ESCRITA P-0414/98 de John Cushnahan (PPE) al Consejo (17 de febrero de 1998) Asunto: Bloqueo de carne de vacuno En relacio·n con mi anterior pregunta (H-1020/97) (1) y la subsiguiente respuesta del Consejo, ¿podr(cid:14)·a el Consejo, en intere·s de la transparencia, responder concretamente a la pregunta que formule· y que era «en que· fecha fue presentada esta solicitud»? (1) Acta literal del Parlamento Europeo no 4 (enero 1998). Respuesta (8 de junio de 1998) Irlanda solicito·, en el Comite· Especial de Agricultura de los d(cid:14)·as 8 y 9 de diciembre de 1997, poder tratar a nivel ministerial el problema de los obsta·culos comerciales encontrados en los puertos ingleses. Como ya indico· en su respuesta oral a la que hace referencia Su Sen(cid:152)or(cid:14)·a, el Consejo examino· esta cuestio·n en su sesio·n de los d(cid:14)·as 15 y 16 de diciembre de 1997. En esa ocasio·n, la Comisio·n reconocio· que el Reino Unido tomaba las medidas necesarias para permitir que la libre circulacio·n de productos se produjese sin obsta·culos. (98/C 304/146) PREGUNTA ESCRITA E-0416/98 de Freddy Blak (PSE) al Consejo (25 de febrero de 1998) Asunto: Directiva SAFE ¿Piensa el Consejo hacer lo necesario para que la Directiva SAFE, que se encuentra en estudio desde hace tanto tiempo, se apruebe en el curso de la actual presidencia? Respuesta (18 de mayo de 1998) La Comisio·n presento· al Consejo en 1995 una propuesta de Decisio·n para la adopcio·n de un Programa comunitario de accio·n a fin de mejorar el nivel de seguridad, higiene y salud en el centro de trabajo (Programa SAFE). Esta propuesta fue modificada en marzo de 1997 y los o·rganos del Consejo continuaron trabajando en ella durante todo ese an(cid:152)o. Cabe observar que hasta ahora no se ha conseguido la unanimidad necesaria para la adopcio·n de esta Decisio·n, cuya base jur(cid:14)·dica la constituye el art(cid:14)·culo 235 del TCE. En ausencia de nuevos elementos, la Presidencia del Reino Unido no ha previsto en este semestre la inscripcio·n de este expediente en el orden del d(cid:14)·a del Consejo (Trabajo y Asuntos Sociales)


title: Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets direktiv om skyddsåtgärder mot att skadegörare på växtereller växtprodukter förs in till gemenskapen och mot att de sprids inom gemenskapen"

eurovoc_concepts:
codification of EU law
crop production
plant disease
plant health control
plant health legislation

text: C 129/36 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 27. 4. 98 Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om ”Förslag till rådets direktiv om skyddsåtgärder mot att skadegörare på växtereller växtprodukter förs in till gemenskapen och mot att de sprids inom gemenskapen” (98/C 129/08) Den 24 februari 1998 beslutade rådet i enlighet med artiklarna 43 och 198 i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag. Sektionen för jordbruk och fiskeri, som förberett ärendet, antog sitt yttrande den 5 februari 1998 (föredragande var Joseph Ballé). Vid sin 352:e plenarsession den 25-26 februari 1998 (sammanträdet den 25 februari 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 120 röster för, inga röster emot och 2 nedlagda röster. 1. Den 5 december 1997 lade kommissionen fram ett förslag om kodifiering av rådets direktiv 77/93/EEG av den 21 december 1976 om skyddsåtgärder mot att skade- görare påväxter ellerväxtprodukter förs in till gemenska- pen och mot att de sprids inom gemenskapen. Direktivet har ändrats vid upprepade tillfällen, ofta på ett avgörande sätt. Därför är det nu lämpligt att i en strävan efter klarhet och rationalisering kodifiera detta direktiv. 2. I den mån det verkligen rör sig om en officiell kodifiering, som inte medför några innehållsmässiga förändringar och som svarar mot behovet av klarhet och rationalisering, godkänner sektionen den påskyndade arbetsmetod som fastställs i den interinstitutionella överenskommelsen av den 20 december 1994, och godkänner därför kommissionens förslag. Bryssel den 25 februari 1998. Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Tom JENKINS


title: Advies van het Economisch en Sociaal Comité over de "Mededeling van de Commissie aan de Raad, het Europees Parlement en het Economisch en Sociaal Comité betreffende een strategie voor samenwerking op milieugebied tussen Europa en Azië"

eurovoc_concepts:
Asia
cooperation policy
environmental cooperation
environmental policy
environmental protection

text: C 129/48 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 27. 4. 98 3. 5. 3. In het vierde lid van artikel 7 wordt een wijziging van Richtlijn 70/156/EEG aangekondigd, ten einde de voor 2015 vastgelegde doeleinden haalbaar te maken. Op die manier wordt een juridische maatregel aangekondigd waaraan de garantie dat de hogere doelstellingen worden gehaald ondergeschikt wordt gemaakt, terwijl in de periode tot 2005 de nadruk alleen ligt op het beginsel van „de verantwoordelijkheid van de producent”, door hantering van de negatieve marktwaarde ter bevordering van preventie. 3. 5. 4. Deze gemengde aanpak werpt wel enkele vragen op. Zou bovendien geen onderscheid gemaakt moeten worden tussen auto’s die gefabriceerd zijn voor de inwerkingtreding van de richtlijn, waardoor de negatieve marktwaarde met terugwerkende kracht als een boete zou uitwerken, en auto’s die na 1999 geprodu- ceerd zijn? Interessant in dit verband is de regeling die in Zweden is goedgekeurd en die inhoudt dat de verantwoordelijkheid van de producent pas geldt vanaf het moment van de inwerkingtreding van de nieuwe regelgeving en alleen voor nieuwe voertuigen. Brussel, 25 februari 1998. De voorzitter van het Economisch en Sociaal Comité T. JENKINS Advies van het Economisch en Sociaal Comité over de „Mededeling van de Commissie aan de Raad, het Europees Parlement en het Economisch en Sociaal Comité betreffende een strategie voor samenwerking op milieugebied tussen Europa en Azie¨” (98/C 129/11) De Commissie heeft op 14 oktober 1997 besloten om, overeenkomstig de bepalingen van artikel 198 van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, het Economisch en Sociaal Comité om advies te vragen over de voornoemde mededeling. De Afdeling voor externe betrekkingen, handels- en ontwikkelingsbeleid, die met de voorbereidende werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 10 februari 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Koopman. Het Economisch en Sociaal Comité heeft tijdens zijn 352e Zitting (vergadering van 25 februari 1998) het volgende advies uitgebracht, dat met 92 stemmen vo´ o´r en 6 stemmen tegen, bij 5 onthoudingen is goedgekeurd. 1. Achtergrond 1. 1. De milieusituatie in Azie¨ 1. 1. 1. De Commissie schetst in haar Mededeling een somber beeld van de milieuproblemen waarmee de landen in Zuid-, Oost- en Zuidoost-Azie¨ worden gecon- fronteerd (1). 1. 1. 2. Waterverontreiniging wordt als Azie¨s grootste milieuprobleem beschouwd en is de oorzaak van heel wat ziekte- en sterfgevallen, met name onder kinderen. Grote delen van Azie¨ kampen met een tekort aan zoet water. In Singapore zijn watertekorten al een chronisch verschijnsel (2) en in India begint het dezelfde kant op te gaan. Ook luchtvervuiling zorgt voor ernstige gezondheidspro- blemen. Het gehalte aan zwaveldioxide en vaste deeltjes in de Aziatische steden behoort tot de hoogste in de wereld. In 1985 nam Azie¨ 20 % van de totale uitstoot van broeikasgassen voor zijn rekening. Verwacht wordt dat Azie¨s aandeel in de emissie van broeikasgassen tussen nu en het jaar 2000 tot 25 à 30 % zal toenemen (3). (1) In dit advies is de gebruikelijke EU-indeling gehanteerd: Zuid-Azie¨ = Afghanistan, Bangladesh, Bhutan, India, de Maldiven, Nepal, Pakistan en Sri Lanka; Oost-Azie¨ = China, (Hong Kong), Korea, Macao, Taiwan en Japan; Zuidoost-Azie¨ = de huidige ASEAN-landen (Associatie van Zuidoost-Aziatische Landen: Brunei, Indonesie¨, Maleisie¨, de Filipijnen, Singapore, Thailand, Vietnam) en de kan- didaat-lid-staten Cambodja, Laos en Myanmar. (2) Minder dan 1 000 m3 per hoofd per jaar. Deze beperkte hoeveelheid begint al nadelige gevolgen te hebben voor de economische ontwikkeling en de volksgezondheid. (3) Het energieverbruik verschilt sterk van land tot land: Bhutan en Nepal verbruiken minder dan 20 kg olie- equivalent per hoofd per jaar, terwijl China, Maleisie¨, Singapore en Thailand goed zijn voor meer dan 600 kg. Ter vergelijking: in Europa en de Verenigde Staten bedraagt het verbruik resp. 4 000 en 8 000 kg. 27. 4. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 129/49 1. 1. 3. Het afvalbeheer zorgt eveneens voor aanzienlij- ke problemen en zal ook in de toekomst de gezondheid van de (armere lagen van de) bevolking ernstig in gevaar blijven brengen. Aangezien de economische groei en de urbanisatiegraad ook naar alle waarschijnlijkheid hoog zullen blijven, zal het opruimen van het niet opgehaalde afval handenvol geld blijven kosten. In geheel Azie¨ is er sprake van een ernstige aantasting van de bodem, die voor een groot deel het gevolg is van het streven van de boeren om hun voedselvoorziening veilig te stellen. De ontbossing heeft zulke proporties aangenomen dat in landen als de Filipijnen en Thailand, die van oudsher hout exporteren, vrijwel geen bossen meer zijn overge- bleven en dat India, dat vroeger in zijn eigen behoeften kon voorzien, nu een belangrijk houtimporterend land is geworden. Ten slotte moet nog de aantasting van de biologische diversiteit worden vermeld. In de regenwouden van Sri Lanka, de oostelijke Himalaya en (Zuid-)India wordt de biologische diversiteit ernstig bedreigd. Volgens de Commissie is bijna driekwart van de natuurlijke habitat in de regio verloren gegaan of onherstelbaar aangetast. 1. 2. De oorzaken van Azie¨s milieuproblemen 1. 2. 1. Volgens de Mededeling van de Commissie moeten de milieuproblemen in Azie¨ aan drie factoren worden toegeschreven: het onvermogen van instellingen en bedrijven om (milieu)problemen aan te pakken, de talrijke en nog steeds groeiende bevolking en de daaruit voortvloeiende hoge industrialisatie- en urbanisatie- graad. Azie¨ telt 2,8 miljard inwoners (meer dan de helft van de wereldbevolking), waarvan er 700 miljoen in absolute armoede leven. De grootste bevolkingsconcentratie vindt men in Zuid-Azie¨. De verwachting is dat de bevolking met bijna 2 % per jaar zal blijven groeien en dat de toename in de grotere steden, die het leeuwendeel van de industriee¨n zullen blijven aantrekken, zelfs 4 % zal bedragen. 1. 3. De huidige samenwerking tussen de Unie en Azie¨ op milieugebied 1. 3. 1. De Unie heeft met een aantal Aziatische landen overeenkomsten gesloten op grond waarvan de Commis- sie in 1994 voor zo’n 130 miljoen ecu aan betalingsver- plichtingen heeft aangegaan. Daarvan was 40 % bestemd voor maatregelen ten behoeve van tropische bossen, 30 % voor verbetering van het grondpotentieel en ongeveer 8 % voor het verbeteren van de drinkwater- voorziening en de uitbouw van het institutionele bestel. Bescherming van de biodiversiteit, verbetering van het stadsmilieu en bestrijding van milieuvervuiling namen samen ongeveer 5 % van de vastgelegde middelen voor hun rekening. 1. 3. 2. De Unie ondersteunt een aantal milieuprogram- ma’s in Azie¨ en beschikt daarvoor o. m. over de volgende kanalen of instrumenten: programma’s in het kader van de wetenschappelijke en technologische samenwerking (W&T), het Europees-Chinese samenwerkingsprogram- ma inzake milieubeheer, initiatieven ter bevordering van de economische samenwerking zoals de European Business Information Centres (de zgn. EBIC’s, d. w. z. in samenwerking met lokale Kamers van Koophandel en met handelsorganisaties van de lid-staten opgezette informatiecentra voor het bedrijfsleven) en het Regional Institute of Environmental Technology (het RIET, een van de zgn. technology windows dat zich uitsluitend met milieutechnologie bezighoudt), het „Asia-Invest”- programma, het „EC Investment Partners”-instrument (regeling ter bevordering van directe buitenlandse inves- teringen), het Stelsel van Algemene Preferenties (SAP) en ten slotte de EIB-leningen ten behoeve van projecten in met name de energie- en de vervoerssector. 1. 3. 3. Verder is de milieuproblematiek ook aan de orde gekomen in het kader van een aantal initiatieven die tot doel hebben de betrekkingen en de samenwerking met bepaalde groepen Aziatische landen te verbeteren. Zo heeft de Commissie deze kwestie aangesneden in haar Mededeling van 1996 over Een nieuwe dynamiek tussen de Europese Unie en de ASEAN (1), hebben de deelnemers aan de 12e ministersbijeenkomst EU/ASEAN van februari 1997 in een gemeenschappelijke verklaring de oprichting van een informele werkgroep voor mi- lieuaangelegenheden bekendgemaakt en heeft de voorzit- ter van de eerste bijeenkomst van ministers van Buiten- landse Zaken in het kader van de „dialoog Azie¨- Europa” (2) — die één dag later op dezelfde plaats is gehouden — in zijn conclusies gerefereerd aan de vorderingen die zijn gemaakt ten aanzien van de oprich- ting van een Europees-Aziatisch centrum voor milieu- technologie in Thailand, waartoe de staatshoofden en regeringsleiders in maart 1996 hebben besloten. 1. 3. 4. Ook in het kader van tal van bilaterale contac- ten tussen EU-lid-staten en Aziatische landen komt de milieuproblematiek aan de orde. In dit verband kunnen vier belangrijke financierings- bronnen worden vermeld: officie¨le ontwikkelingshulp, steunmaatregelen ter bevordering van de handel, eigen middelen van belangrijke Europese bedrijven die via lokale partners toegang proberen te krijgen tot de Aziatische milieumarkt, en ten slotte leningen van Europese particuliere banken. Het is niet bekend hoeveel geld voor dit alles in de diverse lid-staten wordt uitgetrokken. Er bestaat momenteel geen enkel systeem waarmee dergelijke activiteiten kunnen worden geregistreerd. 2. De Mededeling van de Commissie 2. 1. De Mededeling betreffende een strategie voor samenwerking op milieugebied tussen Europa en Azie¨ heeft tot doel „de efficiency en de impact van de globale (1) In deze Mededeling (COM(96) 314 def. van 3 juli 1996) noemt de Commissie een aantal milieuterreinen waarop (meer) samenwerking wenselijk is (zie paragraaf 3. 1. 4). (2) In het kader van de „dialoog Azie¨-Europa” (ASEM) heeft in maart 1996 een eerste Europees-Aziatische top van staatshoofden en regeringsleiders plaatsgehad, waaraan is deelgenomen door delegaties van tien Aziatische landen (de ASEAN-landen plus China, Korea en Japan) en van de Europese Unie en haar lid-staten. De tweede top zal in april 1998 in Londen plaatsvinden. C 129/50 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 27. 4. 98 samenwerking tussen Europa en Azie¨ op milieugebied te vergroten”. Zij bevat een aantal „cruciale maatrege- len” en wordt door de Commissie omschreven als een „referentiedocument” voor degenen die bij de samenwerking betrokken zijn c. q. willen worden. Er wordt o. m. in gepleit voor vrijwillige samenwerking tussen alle Europese actoren om de impact van de geldstroom tussen Europa en Azie¨ te vergroten. De erin voorgestelde strategie is bedoeld voor 17 (ontwikke- lings)landen, nl. de leden en kandidaat-leden van de ASEAN minus Brunei en Singapore (1), alsmede de acht Zuid-Aziatische landen en China. 2. 2. De Commissie geeft in haar Mededeling vier belangrijke redenen voor het lanceren van deze nieuwe strategie. In de eerste plaats merkt zij op dat (vele) milieuproblemen — zoals b. v. de nadelige gevolgen van de uitstoot van broeikasgassen, het ijler worden van de ozonlaag en de achteruitgang van de biodiversiteit — een grensover- schrijdend karakter hebben. In de tweede plaats voert zij aan dat armoede de milieuproblemen nog verergert door het feit dat arme gezinnen bij gebrek aan (voldoende) geschikte duurzame alternatieven genoodzaakt zijn roofbouw te plegen op het milieu. In de derde plaats wijst zij erop dat de achteruitgang van en de toenemende druk op het milieu de economische ontwikkeling in de betrokken regio’s in gevaar begint te brengen. Als gevolg van de onderlinge verwevenheid van economiee¨n zullen de gevolgen hiervan zich ook in Europa doen gevoelen (2). Ten slotte vestigt zij er de aandacht op dat de milieumaat- regelen van de Aziatische landen het Europese bedrijfsle- ven de kans geeft om zijn steentje bij te dragen, wat beide partijen ten goede zal komen. 2. 3. De voorgestelde strategie stoelt op drie pijlers. In de eerste plaats pleit de Commissie voor mobilisering van de particuliere sector, niet alleen om voldoende finan- cie¨le middelen te kunnen aantrekken (tegen het jaar 2000 zou 34 miljard ecu per jaar nodig zijn), maar ook omdat een op de markt gebaseerde aanpak tot een efficie¨nter gebruik van de beschikbare middelen kan leiden. In de tweede plaats pleit zij voor meer nadruk op stedelijke en industriegerelateerde kwesties, voorkoming van verontreiniging en invoering van schonere technolo- giee¨n — de drie problemen die het dringendst dienen te worden aangepakt — in plaats van op de instandhouding van het natuurlijk milieu. In de derde plaats is zij van oordeel dat heel wat „win-win”-mogelijkheden kunnen worden gecree¨erd door voort te bouwen op Europa’s sterke punten, zoals (1) Deze twee landen zijn uitgesloten omdat zij qua economi- sche ontwikkeling met kop en schouders boven de andere landen uitsteken. (2) Een goed voorbeeld hiervan is het feit dat het wankelen van de financie¨le markten in een aantal Aziatische landen, waardoor de beurzen in de betrokken landen zijn gekelderd, een weerslag heeft gehad op de beurzen in de westerse wereld. zijn adequate milieubeleidsinstrumentarium, zijn kennis en kunde met betrekking tot het terugdringen en voorkomen van verontreiniging, en zijn staat van dienst op het gebied van innovatie en O&O. 2. 4. De Commissie stelt voor de samenwerking toe te spitsen op de drie terreinen die als Europa’s sterke punten moeten worden beschouwd. Voor elk van deze terreinen komt zij met een aantal praktische richt- snoeren. Zij stelt voor de milieudialoog met Azie¨ voort te zetten op basis van specifieke strategiee¨n voor elk partnerland. Verder pleit zij voor grotere synergie met de program- ma’s van de lid-staten en dringt zij erop aan voldoende middelen uit te trekken. 2. 5. Aan het slot van de Mededeling noemt zij nog vier criteria die bij de selectie van activiteiten op het gebied van de milieusamenwerking zullen worden gehanteerd. Deze selectiecriteria zijn: wederzijds belang, complemen- tariteit met de activiteiten van de lid-staten, synergie met multilaterale instellingen en duurzaamheid. 3. Algemene opmerkingen 3. 1. Het Comité staat volledig achter deze goed doortimmerde Mededeling en onderschrijft de begin- selen die aan de daarin opgenomen voorstellen ten grondslag liggen. Het waardeert de bondige maar rake presentatie van Azie¨s milieuproblemen, het pleidooi voor een actieve aanpak en de voorgestelde samenwer- kingsstrategie. De Commissie weet dit alles op zo’n overtuigende manier te brengen dat men haast geneigd is de enorme problemen en schier onoverkomelijke hinderpalen te onderschatten en zelfs te negeren. Deze enorme problemen — waarvoor een oplossing mo´ et worden gevonden wil men uiteindelijk de vruchten van de uitgevoerde projecten kunnen plukken — kwamen bijvoorbeeld ook aan de oppervlakte tijdens de discussies in het kader van de klimaatconferentie van Kyoto in december 1997 en in de afspraken die daar zijn gemaakt. Het Comité dringt er in dit verband nogmaals met klem op aan dat op alle beleidsniveaus naar duurzame oplossingen wordt gezocht. Nu er een tijdelijke stilstand in de groei van de Aziatische economiee¨n is opgetreden en deze landen genoodzaakt zijn hun economisch beleid op een andere leest te schoeien, zouden zij de gelegenheid moeten aangrijpen om in de nieuwe beleidskoers een belangrijkere plaats in te ruimen voor milieubescherming en duurzame ontwikkeling. De voorgestelde samenwer- kingsstrategie biedt de Unie ruimschoots de mogelijkheid om de Aziatische landen te laten meeprofiteren van haar eigen ervaringen op dit gebied. 3. 2. Het Comité begrijpt dat de Commissie deze hinderpalen niet onvermeld heeft gelaten omdat zij zich niet van de problemen bewust zou zijn of deze zou minimaliseren, maar omdat zij van oordeel was dat a´lle betrokken EU-kringen — zijzelf, de nationale overheden en de sociale partners in de ruimste zin — eerst met 27. 4. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 129/51 elkaar overeenstemming moeten zien te bereiken over het voorgestelde referentiekader. Volgens de Commissie moet in een eerste stadium eerst door Europa en daarna door Azie¨ een strategie worden uitgestippeld (wat in het geval van Europa ook inhoudt dat alle betrokkenen het met elkaar eens moeten worden over Europa’s sterke punten) en kunnen in een volgend stadium specifieke doelstellingen worden geformuleerd en vervolgens con- crete programma’s en projecten worden opgezet. Het wegwerken van bovengenoemde hinderpalen is volgens de Commissie een onderdeel van deze latere fasen. 3. 3. Dit verklaart ook waarom de Commissie het niet nodig vond om vooraf informeel overleg te plegen met andere internationale organisaties of met de betrokken Aziatische landen zelf. Het Comité kan de Commissie daarin volgen, maar vestigt er niettemin de aandacht op dat deze logica iets weg heeft van een cirkelredenering, want partijen zouden het gemakkelijker met elkaar eens kunnen worden als zij beter zouden weten wat het voorgestelde referentiekader concreet met zich mee gaat brengen. Daarom zou het, gelet op alle gevoeligheden die hierbij in het geding zijn, een goede zaak zijn als de EU-instanties enig idee zouden hebben hoe de Aziatische landen tegen de voorgestelde aanpak van de samenwer- king aankijken. 3. 4. De Commissie rept met geen woord over wat er nu verder gaat gebeuren. Zo is het niet duidelijk wat zij concreet gaat doen nadat de Raad met de voorgestelde strategie heeft ingestemd. Daarom dringt het Comité er bij de Commissie op aan om aan te geven hoe zij de dialoog met haar Aziatische partners en de op dit terrein werkzame internationale organisaties (1) wil aanpakken. Deze informatie zou het de betrokken landen en organi- saties gemakkelijker maken hun standpunt ten aanzien van de voorgestelde strategie te bepalen. 3. 5. In de Mededeling wordt er terecht op gewezen dat de lid-staten hun programma’s en projecten beter moeten coördineren om overlappingen te voorkomen, hun activiteiten op elkaar af te stemmen en mogelijke synergie-effecten te benutten. Daar de arme lagen van de bevolking het meest van de achteruitgang van het milieu te lijden hebben en het minst in staat zijn om zich tegen de nadelige gevolgen daarvan te beschermen of eraan te ontkomen, dienen milieubescherming en armoedebestrijding hand in hand te gaan en moeten in het kader van de ontwikkelingssamenwerking ook programma’s ter bestrijding van de armoede worden opgezet (2). De bepleite coördinatie is echter vaak moei- lijk te realiseren — zelfs op nationaal niveau — omdat de diverse kringen en instanties de samenwerking elk op hun eigen manier aanpakken (via hun eigen netwerken en volgens hun eigen methodes). Bovendien zou een dergelijke coördinatie als een nadeel voor de behartiging van de eigen belangen kunnen worden geı¨nterpre- (1) Zoals de Wereldbank, de UNCTAD, de ESCAP (de Economische en Sociale Commissie voor Azie¨ en het Stille-Oceaangebied van de Verenigde Naties). (2) Bij de Commissie zijn, wat de Aziatische landen betreft, de directoraten-generaal I (F) en I B (C) hiervoor verantwoor- delijk. teerd (3). Daarom pleit het Comité voor het invoeren van mechanismen die de coördinatie ten goede komen en de mogelijke voordelen ervan voor de betrokkenen zichtbaar maken. Het denkt daarbij b. v. aan de instelling van deskundigengroepen. 3. 6. De 17 geselecteerde Aziatische landen vormen een zeer heterogeen geheel. Het gaat hier niet om landen die een specifiek regionaal samenwerkingsverband vor- men of als groep betrekkingen onderhouden met de Europese Unie. Hoewel de Commissie er terecht voor pleit om voor iedere Aziatische partner een specifieke milieustrategie uit te werken, zou het ten zeerste te betreuren zijn als de Unie met elk van deze landen afzonderlijk over de voorgestelde samenwerkingsstrate- gie zou moeten onderhandelen. De Oost- en Zuidoost- Aziatische landen zouden eventueel in het kader van de „dialoog Azie¨-Europa” als groep met de Unie kunnen onderhandelen, maar in het geval van de Zuid-Aziatische landen bestaat die mogelijkheid vooralsnog niet (4). Misschien zou de ESCAP, gezien haar alom gewaardeer- de rol in het kader van de samenwerking op milieugebied, een geschikt forum voor deze dialoog kunnen worden. 3. 7. In een aantal Aziatische landen groeit weliswaar het besef dat de achteruitgang van het milieu nadelige gevolgen heeft voor de volksgezondheid en de economi- sche ontwikkeling, maar toch ontbreekt het veel van die landen aan een coherente visie op de problematiek rond duurzame ontwikkeling. Hun institutionele bestel moet dringend verder worden uitgebouwd om de milieupro- blemen op een efficie¨ntere manier te kunnen aanpakken, temeer daar de nationale milieudepartementen er nog in de kinderschoenen staan en bijgevolg niet over de nodige slagvaardigheid beschikken(5). Het Comité is het dan ook volledig met de Commissie eens dat het van groot belang is de milieubeheerscapaciteit in de Aziatische landen verder te ontwikkelen. Net als de Commissie is het van oordeel dat de EU-lid-staten daarbij een cruciale rol kunnen spelen (6). (3) Het succes van de „interservice”-groep voor de betrekkin- gen met China laat zien dat samenwerking bevorderlijk kan zijn voor het realiseren van de doelstellingen van de diverse diensten. (4) Tenzij via de South Asian Association for Regional Co-operation (SAARC). (5) De ontwikkeling van de milieubeheerscapaciteit van de industrie wordt gunstig beı¨nvloed door de handel (met meer ontwikkelde landen) en kan ook worden bevorderd door investeringen van buitenlandse bedrijven (denk b. v. aan de recente ontwikkelingen op het gebied van het beheer van giftig afval in de Filipijnen). Buitenlandse bedrijven die een productievestiging willen oprichten, zullen het beheer van hun toxisch en gevaarlijk afval misschien zélf ter hand nemen omdat de overheid het laat afweten en zij het zich niet kunnen „veroorloven” ervan te worden beschuldigd dat zij te laks omspringen met het giftig afval op hun terreinen. (6) In dit verband zou moeten worden verwezen naar de implementatie van de ISO 14000-bepalingen (milieu- beheerssystemen) door ontwikkelingslanden. Deze bepalin- gen kunnen bedrijven helpen de milieu-effecten van hun activiteiten beter in de hand te houden. Vele Aziatische landen hebben al voor een proactieve aanpak gekozen. Op regionaal niveau kan in dit verband melding worden gemaakt van de instelling van een technische werkgroep in het kader van het Raadgevend Comité voor Normalisatie en Kwaliteitsbevordering van de ASEAN. C 129/52 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 27. 4. 98 3. 8. Het Comité stelt met voldoening vast dat de Commissie groot belang hecht aan de rol van de particuliere sector bij het aanpakken van Azie¨s milieu- problemen. Het is ervan overtuigd dat voor de sociale partners een belangrijke rol is weggelegd en dringt er dan ook op aan dat deze actief bij de milieusamenwerking met Azie¨ worden betrokken. Er bestaat reeds een uitgebreide literatuur over deze problematiek, waarin duidelijk wordt gesteld dat inschakeling van het particu- liere bedrijfsleven en een meer op de markt gebaseerde aanpak de meest efficie¨nte middelen zijn om een duur- zaam ontwikkelingsproces op gang te brengen, mits de overheid een en ander mogelijk maakt en ondersteunt door middel van een „voorwaardenscheppend” beleid en zij strikt de hand houdt aan de regels inzake goed bestuur (capacity building) (1). 3. 9. Het Comité heeft ook met voldoening kennis genomen van de verklaring van de voorzitter van de eerste Europees-Aziatische top (Bangkok, maart 1996), die ook voorstander van een dergelijke aanpak lijkt te zijn. Het wijst er evenwel op dat dit aspect van de voorgestelde strategie nader moet worden uitgewerkt om transparante procedures te ontwikkelen die de particuliere sector in staat stellen zich op een efficie¨nte manier van deze taak te kwijten. 3. 10. Het hoopt dan ook dat de Unie van Industrie- en Werkgeversfederaties in Europa (UNICE) dit onderwerp zal aankaarten tijdens het Europe Asia Business Forum dat vo´ o´r de volgende Europees-Aziatische top (ASEM II) wordt gehouden. 3. 11. Het staat ook volledig achter de derde „pijler” van de voorgestelde strategie, nl. het opvoeren van O&O op milieugebied. Technologische ontwikkeling is immers een van Europa’s troeven en zou dan ook, in het belang van alle betrokken landen, een centrale plaats kunnen innemen. 3. 12. Ten slotte kan het zich ook verenigen met de voorgestelde accentverschuiving ten gunste van stedelij- ke en industriegerelateerde kwesties. Daar er dringend iets moet worden gedaan aan de nadelige gevolgen van verstedelijking en industrialisering, is het zaak meer middelen uit te trekken voor overdracht van technologie, verbetering van het stadsmilieu en bestrijding van vervuiling (deze drie soorten maatregelen moeten het momenteel met minder dan 10 % van de EU-steun voor milieuprojecten stellen). Dit neemt evenwel niet weg dat ook de instandhouding van het natuurlijk milieu de nodige aandacht moet blijven krijgen. 4. Bijzondere opmerkingen 4. 1. Het Comité is van oordeel dat speciale aandacht moet worden geschonken aan de positie van Azie¨s kleine en middelgrote ondernemingen. In tal van ontwikke- lingslanden neemt het MKB een groot deel van de export voor zijn rekening. Zo komt in India 90 % van de export (1) Zie in dit verband o. m. : Wereldbank, The State in a Changing World, 1997, blz. 163-165; Verenigde Naties, State of the Environment in Asia and the Pacific, 1995, hoofdstuk 19; Sociaal-Economische Raad (Nederland), De particuliere sector in internationale samenwerking, 1997. van textiel en leder(waren) voor rekening van kleine en middelgrote bedrijven. Deze hebben misschien hulp nodig om aan de hoge milieunormen in sommige van hun buitenlandse afzetgebieden te kunnen voldoen. Onderzoek heeft uitgewezen dat een groot deel van de industrie¨le vervuiling op rekening van kleine en middelgrote bedrijven moet worden geschreven, maar dat verbeteringen op het vlak van de bedrijfshuishouding de milieubeheerscapaciteit van deze bedrijven nog (aan- merkelijk) kunnen verbeteren, mits de daarvoor benodig- de ondersteunende infrastructuur voorhanden is (2). 4. 2. Met betrekking tot het geplande Europees- Aziatisch centrum voor milieutechnologie, dat in Thai- land zal worden gevestigd, wijst het Comité erop dat de Unie en Singapore in 1993 in Singapore al een Regionaal Instituut voor Milieutechnologie (het reeds genoemde RIET) hebben opgericht. De Commissie merkt in haar Mededeling terecht op dat het RIET in drie jaar tijds een centre of excellence is geworden en in belangrijke mate bijdraagt aan de overdracht en uitwisseling van milieukennis en -diensten tussen Europa en Azie¨. Het Comité is van mening dat alle bij de „dialoog Azie¨-Europa” betrokken partners erbij gebaat zouden zijn als het nieuwe milieu-instituut andere taken toege- wezen zou krijgen dan het RIET. Aangezien het RIET zich voornamelijk met het promoten van „goede metho- den” en het bevorderen van de handel in milieutechnolo- gie bezighoudt en dus vooral op het bedrijfsleven gericht is, zou het nieuwe instituut de milieuproblematiek meer vanuit maatschappelijk oogpunt kunnen benaderen en b. v. ideee¨n kunnen aandragen over het opzetten van een adequaat milieubeleid, het uitbouwen van een institutioneel kader en het verbeteren van de „institutio- nele capaciteit” op het vlak van milieubeheer. Verder zou het ook het strategische denken over milieuaangele- genheden kunnen stimuleren en als forum voor overleg en dialoog kunnen fungeren. 4. 3. De Commissie verklaart in haar Mededeling dat buitenlandse ondernemingen in bepaalde Aziatische landen productiecentra oprichten om voordeel te halen uit het minder vérgaande milieubeleid van de betrokken landen. Het Comité wil er in dit verband op wijzen dat dit gelukkig niet op grote schaal gebeurt (3) en dat het uiteraard nog sterker tegen bedrijfsverplaatsingen naar Aziatische landen gekant zou zijn als deze zouden voortvloeien uit een versoepeling van de milieunormen aldaar. In dit verband dringt het er bij de Commissie op aan om bij multilaterale onderhandelingen — zoals de OESO-onderhandelingen over een Multilaterale In- vesteringsovereenkomst en de WTO-onderhandelingen over handelsaangelegenheden — onverkort vast te hou- den aan het uitgangspunt dat de vigerende normen niet mogen worden teruggeschroefd. Dergelijke bedrijfsver- plaatsingen tonen duidelijk aan dat de Aziatische landen ertoe moeten worden aangezet hun milieubeleid aan te (2) Zie ook voetnoot 5, blz. 51 en o. m. UNCTAD, TD/B/COM 1/EM. 4/2 van 18 augustus 1997 (punten 55-61). (3) Zie COM(96) 54 def. van 28 februari 1996, blz. 5; in deze Mededeling (COM(96) 314 def. van 3 juli 1996) noemt de Commissie een aantal milieuterreinen waarop (meer) samenwerking wenselijk is (zie paragraaf 3. 1. 4). 27. 4. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen C 129/53 scherpen. Het voorstel van de Commissie is dus niet alleen van groot belang, maar komt bovendien op het juiste moment. 4. 4. Ten slotte beveelt het Comité nog aan om alle voor de (milieu)samenwerking met Azie¨ relevante begrotingsposten te bundelen in een soort kaderpro- gramma naar het voorbeeld van het kaderprogramma voor O&TO uit hoofde van artikel 130 I van het Verdrag of van het onlangs voorgestelde kaderprogramma voor energie. Een dergelijke administratieve herschikking van de begroting zou de transparantie van de milieu- inspanningen van de Unie aanzienlijk ten goede komen, wat op zijn beurt de beleidsmakers meer inzicht in de mogelijke dwarsverbanden tussen de diverse program- ma’s zou verschaffen en hun een eenvoudig middel aan de hand zou doen om een en ander beter te coördineren en meer synergie-effecten teweeg te brengen. Brussel, 25 februari 1998. De voorzitter van het Economisch en Sociaal Comité T. JENKINS BIJLAGE bij het advies van het Economisch en Sociaal Comité Onderstaand wijzigingsvoorstel is tijdens de beraadslagingen verworpen, maar heeft meer dan 25 % van de uitgebrachte stemmen behaald: Paragraaf 4. 3 De tekst tot en met de woorden „mogen worden teruggeschroefd” door het volgende te vervangen: „Het Comité neemt met bezorgdheid kennis van de verklaring van de Commissie dat buitenlandse ondernemingen in bepaalde Aziatische landen productiecentra oprichten om voordeel te halen uit het minder vérgaande milieubeleid in die landen. Het is van oordeel dat de samenwerkingsstrategie er vooral ook op gericht dient te zijn de Aziatische landen ertoe aan te zetten terdege aandacht te schenken aan het milieu teneinde de gezondheid van hun bevolking te beschermen en het op gang komen van een duurzaam ontwikkelingsproces mogelijk te maken. Daarom dringt het er bij de Commissie op aan dat zij met de landen in kwestie overeenstemming tracht te bereiken over de naleving van internationale milieunormen en dat zij bij multilaterale onderhandelingen (in het kader van de OESO en eventueel de WTO) onverkort vasthoudt aan het principe dat partijen bepaalde universele basisnormen dienen te erkennen en hun eigen normen niet mogen terugschroeven. Het al dan niet naleven van milieunormen hangt ook samen met de politieke situatie in de betrokken landen. Een transparant democratisch bestel, vrijheid van handelen voor NGO’s en efficie¨nte controleprocedures zijn een conditio sine qua non willen de nationale en internationale normen enig effect sorteren. Verder is het ook zaak een sanctieregeling en een billijk systeem voor de toekenning van schadevergoeding aan slachtoffers van milieurampen uit te werken. ” Motivering Het is een feit dat sommige bedrijven voordeel proberen te halen uit lacunes in de wetgeving van bepaalde landen. Bovendien zijn de bedragen van schadevergoedingen voor slachtoffers van ongelukken in sommige landen een lachertje. We mogen dit probleem niet minimaliseren, wat in het advies helaas wèl het geval lijkt te zijn. Laten we niet vergeten dat de duizenden slachtoffers van de ramp in het Indiase Bhopal slechts een uiterst geringe schadevergoeding hebben gekregen, en dan nog na een jarenlange juridische strijd. C 129/54 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen 27. 4. 98 Het is van het allergrootste belang dat alle landen bepaalde universele basisnormen erkennen en hun wetgeving voortdurend aanpassen in het licht van de nieuwe inzichten en de opgedane ervaringen. Zolang de milieudimensie in het handelsverkeer en op het vlak van de buitenlandse investeringen een ondergeschoven kind blijft, staat de deur wagenwijd open voor allerlei dumpingpraktijken, met alle gevolgen vandien voor de concurrentieverhoudingen en de internationale handel (dumping is dan ook niet te verenigen met de WTO-beginselen). Uitslag van de stemming Vo´o´ r: 41, tegen: 46, onthoudingen: 7. Advies van het Economisch en Sociaal Comité over het „Voorstel voor een richtlijn van het Europees Parlement en de Raad tot wijziging van Richtlijn 93/74/EEG van de Raad betreffende diervoeders met bijzonder voedingsdoel en tot wijziging van de Richtlijnen 74/63/EEG, 79/373/EEG en 82/471/EEG” (1) (98/C 129/12) De Raad heeft op 6 november 1997 besloten, overeenkomstig de bepalingen van de artikelen 43 en 198 van het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap het Economisch en Sociaal Comité te raadplegen over het voornoemde voorstel. De Afdeling voor landbouw en visserij, die met de voorbereiding van de werkzaamheden was belast, heeft haar advies op 5 februari 1998 goedgekeurd. Rapporteur was de heer Gardner. Het Economisch en Sociaal Comité heeft tijdens zijn 352e Zitting (vergadering van 25 februari 1998) het volgende advies uitgebracht, dat met 76 stemmen vo´ o´r en 5 tegen, bij 6 onthoudingen, werd goedgekeurd. 1. Algemene opmerkingen i) Met dit voorstel wordt een nieuwe categorie produc- ten, nl. „voedingssupplementen voor dieren”, in de Gemeenschapswetgeving opgenomen. Het gaat om geconcentreerde mengsels van sporenelementen, vi- tamines e. d. , die worden toegediend in combinatie met ander voer. Deze categorie vormt een aanvulling op de uitgebreide EU-wetgeving ter zake, die tot nog toe betrekking heeft op de volgende producten: — mengvoeders; — aanvullende diervoeders; — voorgemengde diervoeders; — diervoeders met bijzonder voedingsdoel. ii) Het gebruik van voedingssupplementen is in de lid-staten schering en inslag. In sommige lid-staten is voorzien in een afzonderlijke regeling — zoals voor de ANSA-producten in Frankrijk (Apports Nutritionnels Spécifiques d’Adaptation) —, in an- dere bestaat er geen specifieke wetgeving maar blijken de voedingssupplementen te vallen onder de bestaande categoriee¨n van diervoeders zoals die bij de nationale omzetting van de vigerende richtlijnen zijn vastgelegd. (1) PB C 298 van 30. 9. 1997, blz. 10. iii) Het Comité vraagt zich daarom af of de invoering van deze nieuwe categorie op EU-niveau wel noodza- kelijk is. De hele regeling, die toch al te ondoorzichtig is, zou daardoor nog complexer worden. Codificatie zou een eerste stap zijn in de richting van transpa- rantie. iv) In dit advies dient met de bovenstaande opmerkingen en de hierna volgende paragrafen rekening te worden gehouden. 1. 1. Rechtsgrondslag De Commissie baseert haar voorstel op artikel 1. 1. 1. 100 A van het Verdrag (interne markt). De gebruikelijke grondslag voor dit soort wetgeving inzake de productie en de verkoop van de in bijlage II opgenomen producten is evenwel artikel 43 (landbouw), zoals door de juridische dienst van de Raad is bevestigd (advies 11180/97, 10 oktober 1997). 1. 1. 2. Het Comité begrijpt om welke redenen de Commissie artikel 100 A van het Verdrag als rechts- grondslag voor dit richtlijnvoorstel heeft gekozen. Het wijst er evenwel op dat deze redenen ook bij toepassing van artikel 43 gelden. 1. 1. 3. Om bijgevolg te ontsnappen aan de tijdrovende en ingewikkelde procedure die in artikel 100 A is