title: Meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa- Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget - Vækst og beskæftigelse i en stabilitetsorienteret ØMU - Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998

eurovoc_concepts:
EU employment policy
Economic and Monetary Union
economic growth
economic policy
economic stabilisation

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 25. 02. 1998 KOM(1998) 103 endelig udg. MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET, EUROPA-PARLAMENTET, DET ØKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG OG REGIONSUDVALGET VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN STABILITETSORIENTERET Ø MU Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998 'SEE SU ,illil§iii, f«Elil§ll' SBifïiliK' «a 111111' OH KSS^^E'. sft1" oJmfi É?% Hi w'" røst*. w MK" VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN STABILITETSORIENTERET Ø MU Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998 INDLEDNING 1. D EN Ø K O N O M I S KE S U D A T I ON OG DE Ø K O N O M I S KE U D S I G T ER 1. 1 Det aktuelle opsving set i et længere perspektiv 1. 2 Muligheder og risici 1. 3 De økonomisk-politiske udfordringer 2. BESKÆFriGELSESUDFORDRINGEN 2. 1 2. 2 2. 3 2. 4 Hvorfor er beskæftigelsen en udfordring? Arbejdsløshedens omfang Arbejdskraftens beskæftigelsesevne Vækst, produktivitet og beskæftigelse. 3. Ø M U ' EN OG EN VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE MAKROØKONOMISK POLITIK 3. 1 3. 2 3. 3 3. 4 Enighed om de overordnede retningslinjer og de nye gunstige ØMU-rammer Den monetære politik Budgetpolitik Lønudvikling 4. Ø M U ' EN OG DE VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE STRUKTURPOLITIKKER 4. 1 4. 2 4. 3 Begreber, nærhedsprincip og EU-kohærens Større behov for strukturtilpasninger inden for ØMU'en Sektorbestemte ændringer i vækstprocessen og strukturpolitikkerne 4. 4 Mere effektivt fungerende markeder for produkter og tjenester 4. 5 Politikker til effektivisering af arbejdsmarkedet STATISTISKE BILAG 1 1 1 3 4 5 5 6 7 7 8 8 10 II 13 14 14 15 16 17 18 1CK VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN STABILITETSORIENTERET Ø MU Økonomiskpolitiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998 INDLEDNING Denne meddelelse kommer på et afgørende tidspunktet i Den Europæiske Unions udvikling. Inden for et par måneder vil Den Europæiske Union træffe afgørelse om, hvilke lande der fra starten den 1. januar 1999 skal deltage i Den Økonomiske og Monetære Union. Beslutningen vil blive baseret på de konvergensrapporter, som i øjeblikket er under udarbejdelse i Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut, og på en henstilling fra Kommissionen. Denne meddelelse, der i år erstatter den ikke konvergensspørgsmålet. Den traditionelle Økonomiske Årsberetning, analyserer derfor fokuserer derimod på den aktuelle økonomiske situation, undersøger de vigtigste udfordringer i de kommende år og peger på, hvor hovedprioriteringerne i den økonomiske politik bør ligge. Hovedformålet med den er at starte en debat i Europa-Parlamentet og i medlemsstaterne om de økonomisk-politiske spørgsmål som skal indgå i de kommende overordnede retningslinjer for 1998 for medlemsstaternes og Fællesskabets økonomiske politikker. Disse overordnede retningslinjer vil blive de første efter beslutningen om, hvilke lande der deltager i ØMU, og de vil specielt fokusere på vækst- og beskæftigelsesspørgsmålet. 1. DEN ØKONOMISKE SITUATION OG DE ØKONOMISKE UDSIGTER 1. 1 Det aktuelle opsving set i et længere perspektiv I EU er det opsving, der begyndte i foråret 1996, ved at tage til i styrke og det forventes at udvikle sig til en selvbærende fremgang. Opsvinget blev oprindeligt ledet af stærk eksportefterspørgsel i landene uden for EU og en markant forbedring af konkurrenceevnen som følge af en lavere valutakurs over for dollaren, en moderat lønudvikling og fortsatte produktivitetsstigninger. På baggrund af den forbedrede konkurrenceevne og under forudsætning af en stærk vækst på eksport markederne vil eksporten på kort sigt fortsat være aktivitelsstimulerende. I de kommende år forventes vækstimpulserne i stigende grad at komme fra den interne efterspørgsel som følge af gunstige monetære vilkår, især de faldende risikopræmier for de lange rentesatser og dollarens styrkelse over for de europæiske valutaer, samt en forbedret tillid til den økonomiske udvikling blandt virksomheder og husholdninger. De gunstige monetære vilkår er opnået på i retning af konvergens i inflationsraterne og baggrund af bemærkelsesværdige fremskridt nedbringelsen af budgetunderskuddene i hovedparten af medlemsstaterne. De private investeringer står til at blive vækstmotoren i EU og vil dermed øge den samlede efterspørgsel såvel som produktionskapaciteten og mulighederne for at fastholde væksten i de kommende år. Især investeringerne i maskiner og udstyr forventes at ekspandere stærkt, idet de understøttes af forbedrede efterspørgselsudsigter, en forbedret konkurrenceevne og rentabilitet og udsigterne til en fortsat moderat lønudvikling. Efter en vis svækkelse i 1997 forventes det private forbrug at accelerere støt i de kommende år som følge af en moderat reallønsfremgang, et fald i opsparingskvoten som følge at bedre økonomiske udsigter og, i stigende omfang, en voksende beskæftigelse. Alt i alt ventede Kommissionens prognose fra efteråret 1997, at BNP for EU som helhed ville vokse med 2,6% i 1997 og accelerere til omkring 3% per år i 1998-1999. Den gradvise acceleration i den økonomiske vækst skønnes at have medført en nettojobskabelse på 0,5% i 1997 i EU som helhed, hvilket ventes at stige til 0,8% og 1,3% i henholdsvis 1998 og 1999. Dette svaret til en kumulativ nettoforøgelse på 3,8 millioner job i disse tre år. Denne opmuntrende ib udvikling vil imidlertid ikke fuldstændig kompensere for jobtabene i begyndelsen af 1990'erne (4'/2 million). Hvis der skal skabes beskæftigelsesmuligheder for både de mange arbejdsløse og det øgede antal personer, der ønsker at komme ind på arbejdsmarkedet for første gang eller genindtræde på arbejdsmarkedet efter en inaktiv periode, skal der opnås en holdbar og stærkere vækst i beskæftigelsen på mellemlang sigt. Da udbuddet af arbejdskraft stadig forventes at vokse med omkring 0,5% pr. år, specielt som følge af en yderligere stigning i kvindernes beskæftigelsesfrekvens samt det forhold, at færre mænd trækker sig tilbage fra arbejdsstyrken, vil skabelsen af nye job ikke resultere i en tilsvarende reduktion af arbejdsløsheden. For EU som helhed forventes arbejdsløsheden at falde fra et toppunkt på lige under 11% i 1996 til 10,7% i 1997 og gradvis yderligere til 93A% i 1999. Fire år efter vedtagelsen af de første overordnede retningslinjer i slutningen af 1993 viser den økonomiske udvikling i Unionen således et blandet billede. På den positive side er det lykkedes alle medlemsstater at reducere inflationen og budgetunderskuddet betydeligt, fordi de har ført en stabilitetsorienteret makroøkonomisk politik i de seneste år. Omvendt har udviklingen i første halvdel af 1990'erne været skuffende for så vidt angår den økonomiske vækst og beskæftigelsen. Dette har skabt tvivl i nogle kredse om effektiviteten og hensigtsmæssigheden af den overordnede økonomisk-politiske strategi, der har været anbefalet i de overordnede retningslinjer. At den anbefalede strategi er hensigtsmæssig og virker, demonstreres imidlertid af den økonomiske udvikling i de lande, der i nogen tid har ført en sund økonomisk politik, opnået en lønudvikling på linje med anbefalingerne i de overordnede retningslinjer og reduceret deres budgetunderskud til klart under 3% af BNP. I disse lande har resultaterne med hensyn til en holdbar økonomisk vækst og jobskabelse været gunstige og ligger klart blandt de bedste i EU (disse lande er Irland, Luxembourg, Nederlandene, Danmark og på det seneste også Finland). Den opfattelse, at strategien endnu ikke har givet tilfredsstillende resultater i EU generelt, skyldes gjorde størrelsen af de udfordringer medlemsstaterne stod over for ved starten af anden fase af ØMU, dels at landene til tider utilstrækkelige fremskridt med at implementere hensigtsmæssige økonomisk-politiske foranstaltninger. Den skuffende udvikling i EU i perioden 1991-1996 med hensyn til BNP-vækst (1,6% p. a. ) og beskæftigelse (-0,4% p. a. ) står i skarp modsætning til de betydelige resultater, der blev opnået i 1986-1990 (vækst på 3,3% p. a. , beskæftigelse 1,3% p. a. ). Når der ses ringe vækst og beskæftigelsesudvikling i EU i perioden 1991-1996 først og fremmest skyldtes tre makroøkonomiske hindringer for vækst i EU: tilbage på udviklingen, står det klarere og klarere, at den (i) (ii) i tilsvarende højere nominelle En overophedning af økonomien (fra 1988 og nogle år fremefter), der blev forstærket af et alt for ekspansivt makroøkonomisk policy-mix, førte til stigende inflation (fra 1989), som resulterede lønstigninger (fra 1990). Det forhold, at inflationspresset tog til, fik de pengepolitiske myndigheder til at føre en meget stram politik, som havde en dæmpende virkning i alle EU-lande, mens budgetpolitikken til at begynde med forblev lempelig eller endog klart ekspansiv i nogle lande. I denne situation førte de stigende rentesatser og valutakrisen i 1992 til en recession i 1992-1993, som var med til at stabilisere prisudviklingen, men som havde en væsentlig negativ virkning på beskæftigelsen. Denne "stabilitetskonflikt" mellem budgetpolitik, lønudvikling og pengepolitik var en afgørende makroøkonomisk hindring for vækst. En hurtig afdæmpning af lønstigninger, stærke produktivitetsstigninger og en forbedret konkurrenceevne bidrog i 1993-1994 til et sundt opsving svarende til opsvinget i 1996-1997. Eksporten og investeringerne førte opsvinget, der blev yderligere understøttet af en gradvis forbedring af det private forbrug og beskæftigelsen. Dette opsving blev imidlertid brat bremset som en følge af kombinationen af valutauro i foråret 1995 og en markant stigning i de lange rentesatser. Faktorer, som lå uden for indflydelsen af de økonomisk-politiske myndigheder i FAJ (f. eks. den mexicanske krise og den hermed forbundne dollarsvækkelse), spillede uden tvivl en rolle i denne udvikling. Den monetære uro skyldtes imidlertid i høj grad en utilstrækkelig troværdighed i den økonomiske politik blandt EU-landene, især mangel på troværdige budgetkonsolideringsplaner i flere medlemsstater. Valutakriser, således som de er indtrådt gentagne gange i EU, har været en anden afgørende makroøkonomisk hindring for vækst. (iii) Det forhold, at økonomiske opsving siden det første olieprischok og Bretton Wood-systemets sammenbrud igen og igen er blevet afbrudt af stabilitetskonflikter og valutauro, har bidraget til et fald i investeringerne som andel af BNP i EU. Som følge heraf er den potentielle økonomiske vækstrate relativ lav (i øjeblikket omkring 2}A% pr. år), hvilket i sig selv er en hindring for vækst. Hvis EU vedvarende skal opnå en sund økonomisk vækst, der kan sikre en betydelig og vedvarende reduktion af arbejdsløsheden, skal der findes holdbare løsninger på disse makroøkonomiske hindringer for vækst. Den mere energiske og troværdige gennemførelse af strategien i de overordnede retningslinjer, der er sket i de sidste to år, har sat gang i en god cirkel. De valutakursforstyrrelser, der indtrådte i 1995, er stort set blevet bragt til ophør, og der er igen blevet tale om en højere grad af stabilitet inden for EMSen (valutakursmekanismen). De lange renter er begyndt at konvergere mod lavere niveauer. Den mere ansvarlige økonomiske politik har ført til en forbedring af den økonomiske tillid og danner grundlag for den igangværende forbedring i den økonomiske aktivitet. Den økonomiske strategi, der er beskrevet i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, giver således nu de forventede resultater. Den stabilitetsorienterede økonomisk-politiske ramme for ØMU'en vil sandsynligvis mere permanent bidrage til at overvinde disse hindringer for en holdbar vækst og jobskabelse. De fordele, som en god makroøkonomisk udvikling kan give i form af økonomisk vækst og jobskabelse, vil blive større, jo mere effektivt vare-, tjeneste- og arbejdsmarkederne fungerer. Selv om der er gjort betydelige fremskridt på disse områder i de seneste år, er der fortsat meget, der skal gøres. Det er derfor vigtigt, at medlemsstaterne øger deres indsats på disse områder. 1. 2 Muligheder og risici (i) Efter en lang periode med langsom vækst er de nødvendige betingelser for en holdbar vækst i produktion og beskæftigelse i EU nu på plads. På baggrund af en kombination af meget gunstige betingelser på økonomiens udbudsside, forbedrede efterspørgselsudsigter og en yderligere styrkelse af tilliden er der god mulighed for en periode med balanceret og selvbærende økonomisk vækst. De underliggende økonomiske vilkår er sunde og lige så gode eller endog bedre end de vilkår, der gjorde sig gældende fra begyndelsen af opsvinget i 1993-1994 og sågar i perioden 1986- 1990 med høj vækst. Inflationen er historisk lav i næsten alle medlemsstater. Med fortsat ledig produktionskapacitet og et opsving, der i stigende grad understøttes af kapacitetsforøgende investeringer, kan væksten ske uden at skabe inflationspres. Investeringsrentabiliteten er på et niveau, man ikke har set siden slutningen af 1960'erne, og er ved at forbedres yderligere. I denne situation kan lysere efterspørgselsudsigter og styrket tillid skabe et sundt og varigt opsving. I øjeblikket er der fortsat en vis svækkelse af den interne efterspørgsel. Men i den nuværende situation kan efterspørgslen ikke stimuleres ved en ekspansiv finanspolitik eller ved væsentligt stærkere lønstigninger. Den interne efterspørgsel skal således komme fra en proces, hvor den initiale eksterne impuls gradvis erstattes af en ekspansion af investeringerne og det private forbrug. Dette forudsætter gunstige pengepolitiske betingelser, en høj investeringsrentabilitet og tillid til det økonomiske klima. Disse betingelser er mere og mere opfyldt. Rentesatserne er på et historisk lavt niveau og konvergerer nedad, mens valuta kurserne inden for EU har været stabile og harmonerer med de fundamentale økonomiske forhold. Endelig understøttes erhvervslivets og forbrugernes tillid af en række faktorer. Der er bl. a. tale om øgede forventninger om et robust opsving, troværdige og sundt baserede reduktioner af budgetunderskuddene, øget politisk vilje og beslutsomhed, både på nationalt plan og EU-plan, til at tackle det alvorlige arbejdsløshedsproblem i EU samt en voksende overbevisning om, at en omfattende ØMU vil blive iværksat planmæssigt. (ii) i EU og indflydelse på ikke vil få nogen Hvad den asiatiske krise angår, er der - at dømme efter den hidtidige udvikling - på trods af den alvorlige økonomiske situation i Asien og udfordringerne for det internationale finansielle system grund til at tro, at den asiatiske krise kun vil få ringe indvirkning på det nuværende opsving indførelsen af euroen. EU's handelseksponering over for den asiatiske region er begrænset. Derfor vil den lavere vækst i efterspørgslen i Asien og de asiatiske landes forbedrede konkurrenceevne som følge af den markante depreciering af deres valutaer kun påvirke EU marginalt. Den eksponering, som visse medlemsstaters finansielle sektorer er udsat for over for regionen, er betydelig, men koncentreret på relativt sunde økonomier (Hongkong og Singapore). På den anden side kan den asiatiske krise via lavere EU-importpriser udøve en positiv indflydelse på inflationen i EU, hvilket implicerer, at de officielt kontrollerede rentesatser skulle kunne holdes lavere, end de eventuelt ellers kunne. Endelig er der endnu ikke tegn på, at den asiatiske finansuro har indvirket på skiftet fra ekstern efterspørgsel til intern efterspørgsel i EU, der skulle blive den vigtigste drivkraft i den økonomiske vækst i 1998. Alt i alt vil den finansielle turbulens i Asien føre til en vis reduktion af den økonomiske vækst i EU i 1998, men den negative virkning vil sandsynligvis blive ret lille. En nylig simulation på QUEST-modellen, som viser, at krisen kunne reducere den økonomiske vækst med omkring en fjerdedel procentpoint i 1998, bekræfter denne kvalitative vurdering. i andet halvår af 1997 og I tilknytning til udviklingen i Asien har der også været en vis bekymring for den volatilitet på i begyndelsen af 1998 påvirkede børsmarkederne, der verdensøkonomien i almindelighed. I industrilandene er de tilpasninger, der fandt sted i denne periode, i de seneste uger blevet vendt. Man kan dog ikke udelukke fornyede fald i aktiekurserne. Selv hvis dette skulle ske, vil den negative virkning på tilliden og den økonomiske aktivitet sandsynligvis ikke blive særlig betydelig. I modsætning til USA spiller aktiemarkedet og husholdningernes aktieporteføljer en mindre rolle i det kontinentale Europa. Endvidere vil eventuelle negative effekter til dels kunne blive neutraliseret af lavere rentesatser, hvis den likviditet, der blev trukket ud af aktiemarkederne, blev investeret i obligationsmarkedet, eller via politikreaktioner fra de pengepolitiske myndigheders side. 1. 3 De økonomiskpolitiske udfordringer Selv om der mere og mere er tale om et robust konjunkturopsving, må den økonomiske politik ikke slækkes. De økonomisk-politiske udfordringer, som de politiske beslutningstagere står over for, har to dimensioner: • på det korte sigt skal den monetære stabilitet og markedstil liden opretholdes • på det mellemlange sigt skal opsvinget omdannes til en stærk og holdbar vækstproces. At klare disse udfordringer er af afgørende betydning for virkeliggørelsen af EU's højt prioriterede og komplementære mål, nemlig: • en problemfri igangsættelse af og vellykket funktion af ØMU'en • en væsentlig og vedvarende reduktion af arbejdsløshedsniveauet, samtidig med at der sker en væsentlig stigning i beskæftigelsesfrekvensen. Fremskridt hen imod en tilbagevenden til sunde offentlige finanser vil bidrage til at realisere disse to mål. Med ledig kapacitet og udsigter til en sund vækst i maskin investeringerne skulle der være mulighed for en solid vækst uden at støde på kapacitetsbegrænsninger eller skabe inflationsspændinger. De pengepolitiske betingelser vil således forblive gunstige i en lang periode. Det forhold, at rentesatserne har været konvergerende mod lavere niveauer, viser desuden, at de finansielle markeder har tillid til, at rammen for penge- og budgetpolitikken i ØMU'en vil sikre en lav inflation på lang sigt. Det er vigtigt at opretholde denne tillid og garantere en vellykket overgang til ØMU ved hjælp af en troværdig økonomisk-politisk indsats. Når der først er truffet beslutning om, hvilke lande der fra starten skal deltage i tredje fase af ØMU, vil der sandsynligvis på det monetære felt være et behov for øget pengepolitisk samordning af to årsager. For det første med henblik på at understøtte stabiliteten på markedet i den mellemliggende fase ved at understrege bindingen til ØMU'en og ved at signalere et fælles syn på den fremtidige fælles pengepolitik. For det andet med henblik på at sikre, at ECB overtager en økonomisk og pengepolitisk situation, der harmonerer med prisstabilitet i det fremtidige euroområde, og således hjælpe til at undgå pludselige ændringer i renteniveauet i begyndelsen af ØMU. På det finanspolitiske område er det vigtigt, at medlemsstaterne fuldt ud implementerer deres budgetter for 1998 og/eller deres konvergensprogrammer. De mål, der er opstillet i budgetplanerne, bør betragtes som et øvre loft, ikke som et niveau, der skal sigtes efter. Specielt i de lande, hvor væksten har været ganske stærk i nogle år, eller hvor konvergensen i rentesatserne i perioden op til ØMU'en kan medføre yderligere rentefald, kan der være behov for at fremskynde bestræbelserne på at reducere budgetunderskuddet. Hvis det nuværende opsving skal omdannes til en ikke-inflationær proces med høj økonomisk vækst på mellemlang sigt - hvilket er en forudsætning for en væsentligt og vedvarende højere beskæftigelse - er det nødvendigt med et styrket program for en makroøkonomisk og strukturel indsats, der sigter på at imødegå en række udfordringer, samtidig med at EU-økonomierne får mulighed for bedre at tilpasse sig til ændrede omstændigheder i årene fremover. I overensstemmelse med resolutionen om vækst og beskæftigelse fra Det Europæiske Råd i Amsterdam kræver en varig reduktion af arbejdsløsheden en indsats over en bred front, hvoraf den makroøkonomiske politik udgør et afgørende element, herunder en lønudvikling, der fremmer en holdbar vækst og stabilitet. Det er også væsentligt, at medlemsstaterne fortsat styrker indsatsen med hensyn til strukturreformer, som med tiden vil forbedre vare-, tjeneste- og arbejdsmarkedernes virkemåde. 2. BESKÆFTIGELSESUDFORDRINGEN 2. 1 Hvorfor er beskæftigelsen en udfordring? i artikel 2 i Amsterdam-traktaten om Den Europæiske Union, at Det hedder udtrykkeligt "Fællesskabet har til opgave gennem oprettelsen af el fælles marked og en Økonomisk og Monetær Union samt gennem iværksættelsen af fælles politikker eller aktioner (. ) at fremme en harmonisk, afbalanceret og bæredygtig udvikling af den økonomiske virksomhed, et højt beskæftigelsesniveau, et højt socialt beskyttelsesniveau, ligestilling mellem mænd og kvinder, en bæredygtig og ikke- inflationær vækst, høj konkurrenceevne og en høj grad af konvergens med hensyn til de økonomiske resultater, et højt niveau for miljøbeskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten, højnelse af levestandarden og livskvaliteten, økonomisk og social samhørighed samt solidaritet mellem medlemsstaterne ". En almindelig anvendt og udtømmende definition af en økonomis konkurrenceevne er følgende: Et land er internationalt konkurrencedygtigt, hvis følgende betingelser samtidig er opfyldt: - produktivitetsstigningerne svarer til eller er højere end stigningstakten hos de vigtigste handelspartnere med samme udviklingsniveau - der er ekstern økonomisk ligevægt inden for rammerne af en åben markedsøkonomi, og - der er et højt beskæftigelsesniveau. Hvis man ser på EU's samlede resultater hvad angår produktivitet og ekstern økonomisk ligevægt, er billedet tilfredsstillende. I de sidste 24 år (1974-1997) har stigningen i arbejdskraftproduktiviteten * ligget stabilt på gennemsnitlig 2% om året, dvs. noget over niveauet i USA (0,7% om året i den samme periode), og på det seneste endda en smule over Japans (1,9% om året i 1986-1997). Der har ligeledes været meget små udsving på de løbende poster på EU's samlede betalingsbalance, der næsten har været i ligevægt eller en smule i overskud, hvilket har muliggjort kapitaleksport og udviklingshjælp. Hvad angår arbejdsmarkedet er det mest iøjnefaldende træk i EU imidlertid den ringe vækst i beskæftigelsen og den høje arbejdsløshed, ikke blot i forhold til hvad EU kunne Defineret som BNP i faste priser pr. beskæftiget. præstere i 1960'erne, men også sammenlignet med situationen i USA og Japan. 2. 2 Arbejdsløshedens omfang siden midten af 1970'erne Ifølge Eurostat's standardiserede definition af arbejdsløshed varder i 1997 ca. 18 mio. arbejdsløse i til 10,7 % af den civile arbejdsstyrke. Endvidere har EU's dårlige EU, hvilket svarer beskæftigelsesresultater til en femdobling af arbejdsløsheden, men også til en meget lav beskæftigelsesprocent i forhold til den erhvervsaktive befolkning. Dette forhold, beskæftigelsesfrekvensen, er faldet fra 67% i 1961 (et niveau, der endda blev nået før den kraftige forøgelse i den kvindelige arbejdskraft) til ca. 60 % i dag, hvorimod den er på over 74% i USA og Japan. Et så stort fald skyldes ikke alene arbejdsløshed, da udbuddet af arbejdskraft har en tendens til at falde, når arbejdsløsheden stiger ("discouraged workers"-effekten). ikke blot ført Den fremtidige beskæftigelsesfrekvensen vil afhænge af de fremtidige økonomiske og sociale betingelser. Hvis der skabes tilstrækkelig mange arbejdspladser, vil beskæftigelsesfrekvensen i EU på mellemlang til langt sigt let mindst kunne nå op på samme niveau som i begyndelsen af 1960'erne (67%). Hvis beskæftigelsesfrekvensen for kvinder forbliver uændret på 1997-niveauet, og hvis beskæftigelsesfrekvensen for mænd genfinder det samme høje niveau som i 1960'erne, vil den samlede beskæftigelsesfrekvens i EU endda kunne nå op på 70%. Endvidere vil en yderligere (og sandsynlig) stigning i kvindernes beskæftigelse kunne bringe beskæftigelsesfrekvensen i EU op på 72% eller tæt på niveauet i USA og Japan. Disse to grænser (67 og 72%) svarer til et beskæftigelses potentiel på enten 22 eller 34 millioner, hvilket svarer til den nuværende samlede beskæftigelse i Frankrig og Tyskland. Det skal ligeledes bemærkes, at beskæftigelsespotentiellet faktisk er endnu højere, da den nuværende beskæftigelsesfrekvens på 60% svarer til 55% omregnet til fuldtidsjob på grund af deltidsarbejde, hvoraf en del ikke er selvvalgt og derfor udgør en form for delvis arbejdsløshed. På kort sigt er det nuværende arbejdsløshedsniveau klart en svaghed, der medfører store sociale udgifter, men den deraf følgende arbejdskraftreserve udgør også et meget betydeligt vækstpotentiel ud over den vækst, der stammer fra stigningen i arbejdskraftproduktiviteten. Der findes ikke et sådant potentiel i USA og Japan, og denne situation bør udnyttes. Hvis dette potentiel udnyttes, vil finanser og sociale det medføre en betydelig sikringssystemer-^, der vil gøre det nemmere at bevare og videreudvikle de fælles sociale værdier i EU og sænke skattetrykket for både erhvervslivet og borgerne. Det ville også i høj grad lette overgangen til mere miljøvenlige produktionsformer. Hvad sidstnævnte angår, gives der i de seneste rapporter fra Kommissionen om beskæftigelsespagter og lokale initiativer eksempler på de sociale og miljømæssige behov, som kan tilgodeses i jobskabelsesprocessen. 1 samme ånd harmonerer en investeringsledet varig vækst fortrinligt med de langsigtede investeringsstrategier, Kommissionen foreslog i sin meddelelse fra november 1997 om miljø og beskæftigelse med henblik på at fremme for medlemsstaternes offentlige lettelse Kn kraftig økonomisk vækst på mellemlang sigt kombineret med en målbevidst gennemførelse af beskæftigelsesretningslinierne for 1998 vil kunne føre til en forhøjelse af beskæftigelsesfrekvensen til 65% inden for 5 år i HU set under ét. Forholdet mellem personer på 65 år og derover og den erhvervsaktive befolkning (den såkaldte "pensionistbyrde") vil stige med ca. en tredjedel mellem 1995 og 2020. Hvis beskæftigelsesfrekvensen, dvs. dem, der betaler pay-as-you-go pensionsordningerne, forbliver så lav som på nuværende tidspunkt, og arbejdsløsheden fortsat er på over 10% af arbejdsstyrken, vil de sociale bidrag også skulle stige med 33%, hvis man ønsker at bevare det nuværende forhold mellem pensioner og lønindkomst. Hvis beskæftigelsesfrekvensen omvendt kunne stige til samme niveau som i USA og Japan (74%) med en tilbagevenden til (næsten) fuld beskæftigelse, ville det stigende antal bidragydere næsten kunne opveje det stigende antal pensionister. Endvidere ville den stigning i pensionsbidraget, som en bevarelse af det samme relative pensionsniveau kræver, være ubetydelig (European Economy, nr. 56, 1994, Analytical Study nr. 5). miljømæssigt bæredygtige produktions- og forbrugsmønstre. Endelig er en stærk økonomisk vækst i EU af afgørende betydning for en vellykket omstilling i de nye ansøgerlande og i de mindre udviklede lande generelt. To betingelser skal være opfyldt, for at man kan udnytte den store arbejdskraftreserve: for det første skal den eksisterende arbejdsstyrke være beskæftigelsesegnet og kunne klare de skiftende kvalifikationskrav i økonomien, og for det andet skal økonomien skabe de nødvendige arbejdspladser. 2. 3 Arbejdskraftens beskæftigelsesevne Følgerne af globaliseringen og den løbende indførelse af ny teknologi øger kvalifikationskravene. I overensstemmelse med anbefalingerne i retningslinjerne for beskæftigelsen i 1998, som Rådet vedtog i december 1997, skal uddannelsespolitikken (bredt defineret) tilvejebringe det nødvendige miljø for en forbedring af de menneskelige ressourcer, der er et af de vigtigste økonomiske og imidlertid understreges, at kvalifikationskravene på grund af sociale mål. Det konkurrencepresset (både internt og eksternt) og de teknologiske og organisatoriske fremskridt gælder for hele den potentielle arbejdsstyrke, både dem, der er i arbejde, og de arbejdsløse. Der skal konstant investeres i viden, og sådan vil det fortsat være på mellemlang til lang sigt. skal Der skal imidlertid erindres om, at for at uddannelsespolitikken kan blive fuldt ud rentabel, skal der samtidig være en stærk jobskabelse i økonomien, således at de personer, der uddanner sig, faktisk finder et job efter endt uddannelse. I modsat fald vil indsatsen ikke være rentabel, og forventningerne hos de implicerede personer vil blive skuffet. Der skal ligeledes tages højde for det forhold, at både den cykliske del (ca. 2% af arbejdsstyrken) og næsten halvdelen af den ikke-cykliske del af arbejdsløsheden (dvs. ca. 4%)^ består af personer, der stadig er beskæftigelsesegnede, forstået på den måde, at de nemt vil kunne vende tilbage til arbejdsmarkedet med en (begrænset) omskoling, hvis der oprettes arbejdspladser til dem. Det vil sige, at ud af de nuværende 10,7% arbejdsløse, vil ca. 6% ret hurtigt kunne genindtræde på arbejdsmarkedet, når og hvis de tilbydes et job. Selv om der i nogle sektorer er visse flaskehalsproblemer, er der imidlertid intet, der tyder på, at de kvalifikationer, som en stor del af arbejdsstyrken har, skulle være forældede eller utilstrækkelige til at sikre en genindtræden på arbejdsmarkedet. Det egentlige flaskehalsproblem i dag er økonomiens nettojobskabelse. På lang sigt vil det endda være muligt at få en del af de egentlig strukturelt arbejdsløse (ca. 5% af arbejdsstyrken) igen via en aktiv arbejdsmarkedspolitik og andre strukturforanstaltninger (se afsnit 4. 5 nedenfor), hvis økonomien skaber de nødvendige arbejdspladser. ind på arbejdsmarkedet 2. 4 Vækst, produktivitet og beskæftigelse For at få en høj beskæftigelse i EU, der er et af målene i traktaten (artikel 2), er det af afgørende betydning, at der over en lang periode skabes en økonomisk vækst, der ligger noget over stigningen i arbejdskraftproduktiviteten i økonomien generelt, uanset hvor stor denne stigning måtte være. I de to seneste årtier har den gennemsnitlige stigning i arbejdskraftproduktiviteten i EU ligget på 2% om året->. Denne stigning er opnået i lige høj grad ved anvendelse af ny teknologi og organisatoriske Se European Economy, nr. 59, 1995, Analytical Study nr. 3. Med en stabil produktivitetsstigning på 2% om året vil en trendvækst i BNP i faste priser på 2% om året blot holde beskæftigelsen konstant. Da det forventes, at arbejdsstyrken vil stige med ca. 0,4-0,5% om året på mellemlang sigt, er det nødvendigt med en vækst i BNP i faste priser på over 2,5% for at nedbringe arbejdsløsheden. fremskridt (samlet faktorproduktivitet) og ved en substitution af arbejdskraft med kapital på makroøkonomisk niveau". Da de teknologiske fremskridt er hovedkilden til velfærd og forbedret livskvalitet på lang sigt, bør der føres en politik, der direkte tager sigte på at sikre og endda fremme den teknologiske udvikling. Det er også nødvendigt for at bevare EU's konkurrenceevne i en stadig mere integreret verdensøkonomi. Endvidere er der stærke kræfter på spil, som f. eks. globaliseringen, gennemførelsen af det indre marked og overgangen til en vidensbaseret økonomi, der i fremtiden forventes både at understøtte udviklingen i den samlede faktorproduktivitet og substitution af arbejdskraft med kapital i EU. Hvad angår substitution af arbejdskraft med kapital på makroøkonomisk niveau har EU's økonomi traditionelt været præget af en forholdsvis høj substitutionsgrad, der har betydet en større stigning i produktionsprocessens kapitalintensitet, end det f. eks. er tilfældet i USA. Imidlertid fremgår det af en analyse af data for 1986-1990, at en kombination af løntilbageholdenhed (og deraf følgende øget rentabilitet) og gode efterspørgselsudsigter og en stærk vækst i de kapacitetsforøgende investeringer kan medføre et betragteligt fald i ovennævnte substitutionsgrad. Hvis lønudviklingen fortsat er fornuftig, må det forventes, at hastigheden i substitutionsprocessen aftager yderligere. Dette vil samtidig på grund af øget rentabilitet styrke grundlaget for en større investeringsstøttet økonomisk vækst, efterhånden som efterspørgselsudsigterne bliver bedre. Disse nye investeringer vil i og med indarbejdelsen af ny teknologi bidrage til at støtte den samlede vækst i faktorproduktiviteten, og i det omfang det, medfører kapacitetsudvidelser, nedsætte tempoet i substitutionsprocessen'. En yderligere måde at bremse substitutionsprocessen på er beskrevet se afsnit 4. 5. 3. Ø M U ' EN OG EN VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE MAKROØKONOMISK POLITIK 3. 1 Enighed om de overordnede retningslinjer og de nye gunstige ØMU-rammer Inden for rammerne af de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik er der almindelig enighed om en fælles makroøkonomisk politik for at sikre en varig, investeringsstøttet produktionsstigning og jobskabelse på mellemlang sigt uden inflationspres. Denne strategi har tre hovedelementer, der kan resumeres som følger: - en stabilitetsorienteret monetær politik - en vedholdende indsats for at konsolidere de offentlige finanser i de fleste medlemsstater i overensstemmelse med målsætningerne i stabilitets- og vækstpagten - en udvikling i de nominelle lønninger, der harmonerer med prisstabilitetsmålsætningen; samtidig bør reallønsstigningen i forhold til produktivitetsstigningen afspejle behovet for en øget rentabilitet og behovet for at bevare købekraften. " 7 For en detaljeret analyse henvises til "1997 Annual Economic Report", European Economy, nr. 63, 1997. Irlands situation illustrerer dette. I Irland har den makroøkonomiske løntilbageholdenhed siden midten af 1980'erne været meget større end gennemsnittet i EU (f. eks. var real lønstigningerne i Irland i perioden 1991-1997 1,5 procentpoint lavere end arbejdskraftproduktivitetsstigningen (4% om året), mens stigningen i EU lå 1,1 procentpoint under arbejdskraftproduktivitetsstigningen (2% om året). Det førte til en betydelig opbremsning i kapital/arbejdskraft- substitutioncn, men arbejdskraftproduktivitetsstigningen er blevet fastholdt fremhjulpet af større kapacitetsforøgende investeringer, der indebar tekniske fremskridt. Samtidig steg den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen i Irland kraftigt (gennemsnitlig årlig vækstrate på henholdsvis 6/2% og 2'/2%). 1 Nederlandene har løntilbageholdenhed kombineret med arbejdsmarkedsreformer (især deltidsarbejde) siden 1983 ført til en langsommere kapital/arbejdskraft substitution, men også til en langsommere arbejdskraflproduktiviletsstigning. Den tilgrundliggende idé er, at jo mere pengepolitikkens stabilitetsopgave lettes af ansvarlige budgetforanstaltninger og en ansvarlig lønudvikling, jo mere vil de finansielle vilkår, herunder valutakurserne og den lange rente, kunne fremme væksten og beskæftigelsen^. Rammerne for den makroøkonomiske politik i ØMU'en, således som fastlagt i traktaten og i stabilitets- og vækstpagten og den nye valutakursmekanisme (ERM 2), afspejler, viderefører og styrker denne enighed. Gennemførelsen af ØMU'en øger mulighederne for at fjerne de tre væsentligste hindringer, der ved flere lejligheder har bremset den økonomiske vækst og jobskabelsen i EU (se ovenfor afsnit 1. 1). Det skyldes, at følgende forhold gør sig gældende i ØMU'en: • valutakursuro vil være udelukket i de deltagende lande og valutakursen for de ikke-deltagende medlemsstater forventes at blive stabil, især hvis de som forventet deltager i ERM 2. Jo flere lande, der deltager i den fælles valuta, jo mere fordelagtigt vil det være for det indre marked. På grund af euroområdets forventede økonomiske vægt i verdensøkonomien, vil euroen endvidere kunne bidrage til international kursstabilitet. Det forekommer så meget mere muligt som de politiske beslutningstagere i både USA og Europa er indstillet på at føre en stabilitetsorienteret økonomisk politik. Det må derfor forventes, at EU's handel med tredjelande (der udgør ca. 10% af EU's BNP), også vil stige • det vil blive nemmere at sikre stabilitet. Bestemmelserne i traktaten (artikel 104 til 104 C)9 og i stabilitets- og vækstpagten, hvorefter målet er at nå en budgetsituation tæt på ligevægt eller i overskud under "normale" konjunkturelle udsving, vil i høj grad nedbringe risikoen for konflikt mellem budgetpolitikken og pengepolitikken. Det vil også gøre det muligt at opnå et vedvarende lavt renteniveau. Da vekselkurserne mellem de deltagende lande vil blive fastlåst, og da ECB vil arbejde for prisstabilitet, vil der påhvile arbejdsmarkedets parter et større ansvar i og med de er ansvarlige for lønudviklingen. Disse forhold vil gøre det nemmere for arbejdsmarkedets parter at nå til enighed om lønstigninger der er i overensstemmelse med prisstabilitet og økonomisk vækst. Endelig vil der i ØMU'en være bedre betingelser for og større tilskyndelse til løn- og prisdisciplin på grund af den øgede integration og konkurrence på vare- og tjeneste-markederne. • der vil blive skabt et mere stabilt og mindre risikobetonet investeringsmiljø. Den fælles valuta vil betyde, at der oprettes et område med makroøkonomisk stabilitet og lav inflation, og det vil give virksomhederne nogle stabile rammer for planlægning og investeringer. En sådan stabilisering vil fremme investeringsprocessen, der ikke pludselig og i utide vil blive afbrudt af stabilitetskriser eller valutauro. Endvidere vil mere stabile forhold for valutakurser, inflation, rente og den økonomiske aktivitet generelt kunne nedsætte investorernes mindstekrav til investeringernes forventede rentabilitet. Euroen vil supplere det indre marked, stimulere konkurrencen og give nye investeringsmuligheder. Den stabilitet, der følger med ØMU'en, vil derfor på afgørende vis bidrage til at overvinde den tredje hindring for vækst, nemlig en for lille stigning i produktionskapaciteten udover den trendmæssige stigning i arbejdskraftproduktiviteten. Kort sagt vil ØMU'en bidrage til at befæste de grundliggende ændringer i det makroøkonomiske policy-mix, der gradvist er opnået i EU, og som har givet de første forventede resultater. Som nævnt i resolutionen fra Det Europæiske Råd i Luxembourg om "samordning af den økonomiske politik i ØMU'ens tredje fase" vil overgangen til den fælles valuta kræve øget overvågning fra Fællesskabets side og bedre samordning af de økonomiske politikker både Se "1997 Broad Economic Policy Guidelines", European Economy, nr. 64, 1997. Artikel 104: Forbud mod monetær finansiering af budgetunderskud. Artikel 104 A: Forbud mod, at medlemsstaternes offentlige myndigheder får privilegeret adgang til kapitalmarkederne. Artikel 104 B: Fællesskabet og medlemsstaternes offentlige myndigheder må ikke påtage sig forpligtelser indgået af andre offentlige myndigheder. Artikel 104 C: Uforholdsmæssigt store offentlige underskud skal undgås. blandt medlemsstaterne og de økonomiske beslutningstagere. Det omfatter en nøje overvågning af den makroøkonomiske udvikling i medlemsstaterne og af eurokursudviklingen, overvågning af budgetstillinger og -politikker, overvågning af medlemsstaternes strukturpolitik på arbejdsmarkedet og markederne for varer og tjenester samt af omkostnings- og pristendenserne og fremme af skattereformer for at øge effektiviteten og modvirke skadelig skattekonkurrence. Denne øgede samordning skal overholde nærhedsprincippet, respektere medlemsstaternes regeringers rettigheder i forbindelse med fastlæggelsen af deres struktur- og budgetpolitik med forbehold af bestemmelserne i traktaten og stabilitets- og vækstpagten, respektere Det Europæiske System af Centralbankers uafhængighed og ØKOFIN-Rådets rolle som det centrale beslutningsorgan samt de nationale traditioner og arbejdsmarkedets parters kompetence i løndannelsesprocessen. Endelig skal de overordnede retningslinjer anvendes som et effektivt instrument til sikring af vedvarende konvergens og indeholde mere konkrete og landespecifikke retningslinjer samt fokusere mere på foranstaltninger til forbedring af medlemsstaternes vækstpotentiel og derved øge beskæftigelsen. 3. 2 Den monetære politik ECB og ESCB vil være ansvarlige for den monetære politik i euro-området. I henhold til artikel 105, stk. 1, vil hovedformålet med den monetære politik være at fastholde prisstabilitet og under hensyntagen hertil støtte EU's økonomiske politik, herunder især fremme en bæredygtig og ikke- inflationær vækst og tilstræbe et højt beskæftigelsesniveau, jf traktatens artikel 2. Tilliden til, at ECB kan sikre prisstabilitet, er af altafgørende betydning for muligheden for at tilvejebringe lave, lange rentesatser og øve positiv indflydelse på pris- og løndannernes adfærd. Denne tillid er vigtig, hvis det skal lykkes at øge investeringerne, væksten og beskæftigelsen. Tilliden til ECB's evne til at sikre prisstabilitet bygger ikke blot på den klart definerede målsætning for ECB, men også på ESCB's og dets Styrelsesråds traktatsikrede uafhængighed. Tilliden til ECB og euroen vil derfor fra starten være lige så stor som tilliden til enhver anden eksisterende centralbank og toneangivende verdensvaluta. Dette bekræftes med al tydelighed af udviklingen på de finansielle markeder i opløbet til ØMU. I de lande, der har bestræbt sig på at opfylde konvergenskriterierne for at deltage i ØMU, er den lange rente faldet til et niveau, der ligger i nærheden af niveauet i ERM-Iandene med det laveste renteniveau. Desuden er den lange rente også faldet til et rekordlavt niveau i Tyskland, der traditionelt betragtes som landet med den mest troværdige centralbank og mest stabile valuta. De rekordlave nominelle rentesatser i Tyskland og andre lande er et ufejlbarligt tegn på, at euroens og ECB's troværdighed straks fra starten kan sammenlignes med den troværdighed, der kendetegner de medlemsstater, der har opnået de bedste resultater. Sidst, men ikke mindst, gælder det, at jo mere opfyldelsen af pengepolitikkens stabilitetsmå Isætning hjælpes på vej dels af en ansvarlig budgetpolitik inspireret af stabilitets- og vækstpagten, dels af en hensigtsmæssig lønudvikling, der tager hensyn til ønsket om stabilitet og vækst, desto mindre overbelastes pengepolitikken, og desto mere kan de monetære vilkår - inkl. eurokursen og de lange rentesatser - udvikle sig på en måde, der er til gavn for væksten og beskæftigelsen. Der vil i det tilfælde være tale omet klart fremskridt i forhold til tiden forud for ØMU. For Den Europæiske Centralbank betyder det, at den i overensstemmelse med traktatens artikel 105, stk. 1, skal forfølge sin hovedmålsætning, nemlig prisstabilitet, med bestemthed og troværdighed, men det indebærer også, at den, "uden at målsætningen om prisstabilitet derved berøres, støtter de generelle økonomiske politikker i Fællesskabet med henblik på at bidrage til gennemførelsen af Fællesskabets mål som fastsat i artikel 2", herunder vækst- og beskæftigelsesmålet. 10 3. 3 Budgetpolitik De nationale regeringer i ØMU vil fortsat være ansvarlige for deres egen budgetpolitik, dog under hensyn til traktatens og stabilitets- og vækstpagtens begrænsninger, der understreger behovet for balance på budgetterne under "normale" økonomiske omstændigheder og præciserer traktatens vigtigste bestemmelser om budgetpolitikken. Disse bestemmelser afspejler en erkendelse af, at en ansvarlig budgetpolitik er en vigtig forudsætning for en bæredygtig, ikke-inflationær vækst og et højt beskæftigelsesniveau. Foruden at lette opfyldelsen af pengepolitikkens stabilitetsmålsætning vil en sund budgetpolitik bidrage til følgende: • den vil modvirke den såkaldte "crowding-out" af private investeringer ved at bidrage til et fald i de lange renter. Under disse omstændigheder vil staten ikke længere absorbere den private i opsparing, men yde et positivt bidrag til opsparingen investeringskvoten - alt andet lige - kan finde sted uden at lægge pres på betalingsbalancen og de lange rentesatser i økonomien, så stigningen • den vil skabe det nødvendige råderum for håndteringen af en ugunstig konjunkturudvikling. Det vil især være vigtigt efter indførelsen af en fælles valuta, da tilpasningen til landespecifikke chok derefter i højere grad vil afhænge af budgetpolitikken • den vil gøre det lettere at gennemføre den ønskede omlægning af det offentlige forbrug i retning af et mere produktivt forbrug og den ønskede sænkning af skatter og socialsikringsbidrag og samtidig gøre skattesystemet mere beskæftigelsesvenligt, da den offentlige gældskvote vil blive nedbragt, hvorved udgifterne til renter og afdrag på gæld mindskes. Dette vil også bidrage til at forberede de budgetmæssige konsekvenser af en aldrende befolkning. Budgetspørgsmålene vil også udgøre en integrerende del af den styrkede multilaterale overvågning og koordinering af de økonomiske politikker, som blev aftalt på Det Europæiske Råds møde i Luxembourg. Denne samordning vil gøre det lettere at bevare en hensigtsmæssig budgetpolitik i hvert af deltagerlandene og i euroområdet som helhed under hensyn til aktuelle og kommende pengepolitiske vilkår, den økonomiske situation, de økonomiske udsigter mv. Kritikere har hævdet, at denne fokusering på budgetdisciplin vil resultere i en unødig restriktiv budgetstilling, som risikerer at forværre udsvingene i den økonomiske aktivitet. Dette synspunkt tager imidlertid ikke højde for, at hvis den mellemsigtede væksttrend udvikler sig som forventet, vil det blive meget lettere at nedbringe budgetunderskuddene fra 3% af BNP til nul, end det har været at nedbringe dem til 3% i første omgang, takket være den store indsats, der allerede er gjort, og takket være rentefaldet og det generelle fald i den offentlige gældsbyrde. Kritikerne ser også bort fra, at muligheden for at benytte finanspolitikken som stabiliserende værktøj gradvis er gået tabt i løbet af de sidste tredive år. I denne periode har medlemsstater med relativt store underskud og en relativt stor gæld ofte været tvunget til at følge en stram budgetpolitik i perioder præget af økonomisk afmatning. En budgetkonsolidering vil give dem nyt råderum. En budgetstilling, der er tæt på at være i balance, eller udviser et overskud under normale konjunkturforhold, giver tilstrækkelige muligheder for at håndtere typiske konjunkturudsving uden at overskride referenceværdien på 3%. Under exceptionelle omstændigheder (som er angivet i stabilitets- og vækstpagten) vil det være tilladt medlemsstaterne at overskride denne referenceværdi. Nogle medlemsstater vil imidlertid være nødsaget til at satse på et budgetoverskud, når de økonomiske omstændigheder er gunstige, for at kunne tilgodese pagtens krav om bæredygtige offentlige finanser i hele konjunkturforløbet. En sund budgetpolitik vil med al sandsynlighed også gøre de automatiske stabilisatorer mere effektive. En velunderbygget budgetdisciplin vil styrke de økonomiske beslutningstageres tillid til, at et stigende underskud under en recession ikke vil være til permanent skade for de offentlige finanser, hvorved de negative virkninger af højere rentesatser dæmpes. 11 I løbet af det seneste år har medlemsstaterne fremlagt nye og ajourførte konvergensprogrammer, hvori de redegør for deres budgetmæssige målsætninger på mellemlang sigt. De satser alle på en fortsat forbedring af deres budgetter i årene fremover og bevæger sig således gradvis i retning af det ønskede mål, nemlig budgetter, der næsten er i balance eller udviser et overskud. Forbedringen af de offentlige finanser hjælpes på vej af det forventede opsving i væksten og beskæftigelsen. I mange lande er den fulde virkning af de seneste års skarpe rentefald endnu ikke slået helt igennem. I de fleste tilfælde ledsages disse konjunktur- og rentebestemte gevinster af andre, om end moderate forbedringer af den strukturelle budgetstilling ekskl. rentebetalinger. Efter de seneste års betydelige indsats, som allerede har givet positive resultater, er det vigtigt, at medlemsstaterne holder sig til budgetmålsætningerne i deres seneste konvergensprogrammer. Det gælder om at udnytte de muligheder, som de gunstige økonomiske konjunkturer giver for så tidligt som muligt at forbedre de offentlige finanser og opfylde målsætningen om budgetter, der næsten er i balance eller udviser et overskud. Det er også vigtigt at undgå fejltrin på andre områder og især at undgå en forøgelse af arbejdskraftomkostningerne og inflationspresset, som kunne fremkalde en rentestigning eller bremse stigningen i den økonomiske aktivitet og investeringslysten. I overensstemmelse med de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker skal nedbringelsen af budgetunderskud hovedsagelig tilvejebringes gennem en løbende begrænsning af udgifterne snarere end gennem skatteforhøjelser. For EU som helhed har den imponerende indsats for at konsolidere budgetterne (fra et underskud på 6,1% af BNP i 1993 til et underskud på 2,6% af BNP i 1997) hidtil bygget på en mindskelse af de samlede udgifters andel af BNP (fra 52,4% i 1993 til 48,7% i 1997), eftersom det samlede skattetryk forblev stort set uændret i samme periode (46,3% i 1993 sammenlignet med 46% i 1997). Efter at have reduceret deres budgetunderskud til 3% af BNP eller derunder har nogle medlemsstater (især Nederlandene, men for nylig også Tyskland) indledt - eller påtænker at indlede - en strategi, der går ud på at mindske budgetunderskuddet og skattebyrden samtidig. Denne strategi er begrundet i et ønske om både at begrænse væksten i det offentlige forbrug og fremme den økonomiske udvikling og derigennem styrke forudsætningerne for en bæredygtig vækst og jobskabelse. I betragtning af de betydelige forvridninger og mangel på økonomisk tilskyndelse, der følger af et højt skattetryk, er den pågældende strategi uden tvivl hensigtsmæssig, forudsat at den ikke bringer yderligere konstante fremskridt hen imod en sund budgetstilling i fare. til offentligt (i) bedre styr på udgifterne Der er i de forskellige overordnede retningslinjer blevet peget på to generelle principper for udgiftsstrukturen: forbrug, offentlige pensioner, sundhedsvæsen, passive arbejdsmarkedsforanstaltninger og subsidier og (ii) opprioritering af produktive aktiviteter såsom investering i infrastrukturer, menneskelig kapital og en aktiv arbejdsmarkedspolitik. I det omfang en sådan omlægning fører til en reduktion i antallet af personer i den erhvervsaktive alder, der modtager sociale transfereringer, og/eller til en forøgelse af beskæftigelsen, vil den medvirke til at forbedre budgetstillingen på mellemlang sigt. Når det kommer til stykket, viser det sig imidlertid, at en række medlemsstater har problemer med at håndhæve disse principper. Gennemsnitligt for EU er f. eks. de offentlige investeringers andel af BNP faldet fra 2,9% i 1992 til 2,2% i dag, og omlægningen af arbejdsmarkedsforanstaltningerne fra passive til aktive foranstaltninger synes at forløbe langsomt. Det er derfor værd at overveje, om sådanne udgifter ikke i fremtiden bør holdes uden for den generelle konsolideringsproces. for 1998 anbefalet de Med hensyn til beskatningsstrukturen blev det i de overordnede økonomiske retningslinjer og i reducere beskæftigelsesretningslinierne socialsikringsbidragene eller skattekilerne som helhed for at vende tendensen til stigning i skattebyrden på arbejdskraften (fra 35% i 1980 til over 42% i dag). Det er afgørende, at tidsrammen for og fremgangsmåden i indsatsen for at lette skattebyrden på arbejdskraften fastsættes ud fra hensynet til at opnå den størst mulige virkning på beskæftigelsen og samtidig fremme sunde offentlige finanser. Set i et bredere perspektiv mener Kommissionen, at det foruden en generel fleste medlemsstater at 12 i EU. Efter vedtagelsen af en adfærdskodeks nedsættelse af skattetrykket, som der også blev slået til lyd for på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam og i de overordnede retningslinjer for 1997, er vigtigt at tilstræbe en større samordning af beskatningen i december 1997 og i overensstemmelse med Det Europæiske Råds resolution fra Luxembourg om en samordning af den økonomiske politik, der specifikt efterlyser "skattereformer for at øge effektiviteten og modvirke skadelig konkurrence på skatteområdet", vil Kommissionen derfor bestræbe sig på, at der opnås enighed på andre vigtige områder, heriblandt beskatningen af kapitalindkomster og fælles retningslinjer for beskatningen af energiprodukter. Disse punkter drøftes mere udførligt i afsnit 4. 4 og 4. 5. 3. 4 Lønudvikling I ØMU vil ansvaret for løndannelsen fortsat påhvile arbejdsmarkedets parter på nationalt, regionalt og sektoralt plan eller på et endnu mere decentralt plan i overensstemmelse med de forskellige landes traditioner. Som understreget i resolutionen fra Amsterdam om vækst og beskæftigelse er det arbejdsmarkedets parters ansvar at forene hensynet til et højt beskæftigelsesniveau og rimelige lønaftaler og at opbygge en egnet institutionel ramme for løndannelsen. Dialogen mellem arbejdsmarkedets parter er vigtig for opnåelsen af de rigtige resultater. Af den grund indeholdt de overordnede økonomiske retningslinjer en opfordring til Kommissionen om at fortsætte udviklingen af dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan om især makroøkonomiske emner på basis af de overordnede økonomiske retningslinjer. De nationale regeringer bærer fortsat et stort ansvar for løndannelsen, både fordi de selv udgør en vigtig arbejdsgiver, og fordi de fastlægger de makroøkonomiske rammer og de arbejdsmarkedsregler, som arbejdsmarkedets parter skal rette sig efter. Kravene til en beskæftigelsesfremmende lønudvikling i ØMU adskiller sig ikke fra dem, der allerede er defineret i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker: (i) nominallønsudviklingen skal være forenelig med prisstabilitetsmålet, (ii) reallønsstigningen i forhold til produktiviteten skal tage hensyn til behovet for at styrke rentabiliteten af investeringer og lønmodtagernes købekraft, og (iii) kollektive overenskomster skal på mere pragmatisk vis afspejle de produktivitetsforskelle, der afhænger af kvalifikationer og færdigheder, regioner og - til en vis grad - sektorer. Disse henstillinger berører ikke blot lønudviklingen i de medlemsstater, der vil deltage i ØMU, men også lønudviklingen i andre medlemsstater, da også de vil skulle bestræbe sig på at føre en stabilitetsorienteret politik*0. Tilliden til ØMU's makroøkonomiske ramme og den skærpede konkurrence inden for euro-området vil formentlig styrke disciplinen på løn- og omkostningsområdet. Forudsætningerne for at holde lønudviklingen i skak vil blive forbedret, fordi ØMU vil sikre lav inflation (med ECB som garant) og en mindre variabel inflation, fordi der ikke længere vil indtræffe pludselige valutakursændringer deltagerlandene imellem. Prisstabilitetsmålsætningen, der er offentlig kendt og troværdig, vil gøre det lettere at nå til enighed om moderate og rimelige lønstigninger. I de lande, hvor arbejdsmarkedets parter aftaler moderate lønstigninger for at begunstige beskæftigelsen, risikerer de ikke længere, at de jobfremmende resultater af deres tilbageholdenhed undermineres af valutaopskrivninger i forhold til ØMU-partnere. Incitamenterne til at udvise løntilbageholdenhed vil også blive styrket, fordi uansvarlige og urimelige lønstigninger ikke længere vil kunne akkomoderes af en national penge- og valutapolitik. Hvis der på nationalt eller regionalt plan indgås lønaftaler, der ikke er i overensstemmelse med disse generelle regler, vil det ikke nødvendigvis medføre en inflationsstigning i hele møntunionen. Selv i det pågældende land eller den pågældende region vil det medfølgende tab af konkurrenceevne formentlig snarere føre til større import fra andre regioner end til inflation, da udbudselasticiteten vil være stor i møntunionen kombineret med det indre marked. Da dette tab af konkurrenceevne Se også "Wage policy and employment in Economic and Monetary Union", udtalelse fra Economic Policy Committee til ØKOFIN-Rådet, oktober 1997. 13 risikerer at mindske beskæftigelsen i landet eller regionen, vil arbejdsmarkedets parter formentlig søge at undgå denne situation. På den anden side vil nationale eller regionale forskelle i lønudviklingen fortsat være mulige og til tider nødvendige i ØMU, navnlig hvis en sund indhentningsproces er undervejs. Lande, der er i færd med at indhente andre landes økonomiske niveau, har ofte en højere trendvækst i produktiviteten og kan derfor tillade sig højere reallønsstigninger, uden at det går ud over konkurrenceevnen og rentabiliteten. Udviklingen i Irland siden midten af 1980'erne er et tydeligt eksempel på dette fænomen. Dæmpningen af nominallønsstigningerne har forøget investeringerne og produktiviteten, som igen har muliggjort en reallønsstigning, der har ligget klart over EU-gennemsnittet. Det har ikke berørt inflationen og konkurrenceevnen og har medført kraftig vækst og en stigning i beskæftigelsen (se også fodnote 6, side 8). Arbejdsmarkedets parter vil med andre ord få større ansvar for beskæftigelsesudviklingen i fremtiden, men det er samtidig vigtigt at være opmærksom på to andre særlige forhold. For det første kan den forøgede gennemsigtighed for så vidt angår løn- og omkostningsniveauet i de forskellige medlemsstater som følge af en fælles valuta og elimineringen af valutakurssvingninger forøge mobiliteten på arbejdsmarkedet, men den kan også give anledning til nye lønkrav i lavtlønslandene for at lukke løngabet i forhold til højtlønslandene. Som tidligere nævnt vil lønstigninger, der i et givet land eller en given region berettiger, forringe overstiger, hvad produktiviteten konkurrenceevnen og mindske rentabiliteten af investeringer og dermed gøre landet eller regionen mindre tiltrækkende som produktionssted. Det vil gå ud over landets eller regionens eksport, investeringerne vil aftage, og ledigheden vil stige. Ved at nedlægge arbejdspladser og erstatte arbejdskraft med kapital kunne arbejdskraftens produktivitet gradvis bringes til at matche et højere lønniveau. Denne proces vil imidlertid medføre et yderligere tab af arbejdspladser og stigende ledighed. Derfor er det vigtigt at undgå sådanne "løn-efterligninger" 1 1. For det andet som følge af overdragelsen af den nationale penge- og valutapolitik til det fælles niveau vil de øvrige tilpasningsinstrumenter komme til at spille en større rolle i tilfælde af landespecifikke forstyrrelser. Det vil være særlig vigtigt at sikre, at lønjusteringer yder et positivt bidrag til produktionsvæksten og beskæftigelsen efter asymmetriske chok (se også afsnit 4. 2). 4. Ø M U ' EN OG DE VÆKST- OG BESKÆFTIGELSESFREMMENDE STRUKTURPOLITIKKER 4. 1 Begreber, nærhedsprincip og EU-kohærens Medens Maastricht-konvergensprocessen har skabt større klarhed og en bemærkelsesværdig enighed om den makroøkonomiske politiks vækst- og beskæftigelsesfremmende rolle, er man endnu ikke nået frem til en tilsvarende forståelse af strukturpolitikkernes rolle. På EU-plan er der dog ved at udvikle sig en indgående diskussion som følge af procedurerne i programmet for det indre marked, de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik og Amsterdam-traktatens afsnit om beskæftigelse. Der kan ikke være nogen tvivl om, at strukturpolitikkerne indtager en nøgleposition, når det drejer sig om at fremme den økonomiske vækst, genskabe konkurrenceevnen og øge beskæftigelsen. Økonomisk set bidrager de først og fremmest til at sikre en gnidningsløs makroøkonomisk vækstproces, styrke EU's konkurrenceevne (og dermed øge den potentielle vækst i produktiviteten), øge vækstens beskæftigelseselement og gøre væksten mere miljøvenlig. For at være så effektive som muligt skal strukturpolitikkerne dog være i overensstemmelse med sunde makroøkonomiske politikker. 1 denne forbindelse er det vigtigt, at budgetomkostningerne ved strukturændringerne holdes under kontrol, og ikke gør det vanskeligt at opnå sunde budgetstillinger. Strukturpolitikkernes økonomiske fordele vil vise sig gradvis og vil være langt større i forbindelse med en kraftigere økonomisk vækst. ' ' En analyse af de nuværende forskelle i udgifterne til arbejdskraft rundt om i Europa viser, at disse forskelle i vidt omfang afspejler arbejdskraflproduktivitetsforskellc. 14 Strukturpolitikkerne påhviler i de fleste tilfælde medlemsstaternes regeringer og arbejdsmarkedets parter. Det er klart, at nærhedsprincippet skal overholdes på disse områder. Det er dog ligeledes klart, at medlemsstaterne ved gennemførelsen af strukturpolitikkerne skal tage hensyn til en række bestemte principper og behovet for kohærens på EU-plan. Disse principper går bl. a. ud på, i) at det traktatfæstede krav om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence overholdes, ii) at der ikke må lægges hindringer i vejen for, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, iii)at der er overensstemmelse med den makroøkonomiske strategi, iv) at en række sociale værdier respekteres, og at der sikres lige jobmuligheder for mænd og kvinder, og endelig v)at der tages hensyn til miljøet. I fuld overensstemmelse med nærhedsprincippet vil en kombination af fællesskabstilsyn, fælles foranstaltninger og udveksling af nationale erfaringer give mulighed for at styrke medlemsstaternes og EU's konkurrenceevne, vækst og beskæftigelsessituation. Endelig blev der i den resolution om vækst og beskæftigelse, som Det Europæiske Råd vedtog på mødet i Amsterdam, udtrykt ønske om, at de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik lagde mere vægt på vækst og beskæftigelse gennem samordning af den makroøkonomiske politik og strukturpolitikken. I resolutionen anmodes EU selv om at supplere de nationale foranstaltninger med alle relevante EU-politikker, der kan påvirke væksten og beskæftigelsen, som f. eks. politikken for TEN og F&U, samtidig med at Den Europæiske Investeringsbank bør tillægges større ansvar, når det gælder finansiering af udviklingen af højteknologiske projekter inden for SMV, støtte til nye typer uddannelse, byfornyelse og miljøbeskyttelse og højere støtte til de højt prioriterede TEN-projekter, der blev vedtaget i Essen. Kommissionen har desuden foreslået, at der oprettes en forskningsfond på kul- og stålområdet, når EKSF-traktaten udløber. 4. 2 Større behov for strukturtilpasninger inden for ØMU'en Gennemførelsen af strukturændringer har hidtil været meget ulige fordelt inden for EU med betydelige resultater på nogle områder, især produktmarkederne, og langt mindre resultater på andre områder, især arbejdsmarkederne. Bestræbelserne på yderligere at rette op på de strukturbestemte mangler, der er dybt rodfæstede i de europæiske økonomier, er under alle omstændigheder nødvendige, men de er blevet langt mere presserende på grund af den forestående ØMU. Indførelsen af en fælles valuta betyder, at de nationale myndigheder får færre instrumenter til rådighed til at tackle de problemer, der påvirker deres økonomier forskelligt. Der vil ikke længere være mulighed for at absorbere eller lempe dem gennem nominelle valutakursjusteringer. Nogle iagttagere har udtrykt tvivl om, hvorvidt de medlemsstater, der deltager i ØMU'en, vil være i stand til at klare økonomiske chok, især asymmetriske chok, der har forskellige virkninger i de forskellige lande. Det første, man skal huske på, er, at valutakursinstrumentet kun er velegnet til landespecifikke, reale og kortvarige chok. Allerede i dag forekommer sådanne chok kun undtagelsesvis. Desuden er der grund til at tro, at asymmetriske chok kun vil forekomme i begrænset omfang inden for ØMU'en. Tidligere blev chokkenes asymmetriske aspekter forstærket betydeligt af landenes forskellige penge-, valutakurs- og budgetpolitik. Inden for ØMU'en, hvor der vil være en fælles pengepolitik og en fælles valutakurs samt enighed om og grænser for budgetpolitikken, vil dette fænomen optræde mere sjældent og være mindre markant, hvilket skaber bedre udsigter for mere konjunkturbestemt konvergens. Endelig har de fleste medlemsstater meget diversificerede industristrukturer - mere diversificerede end i USA - men den større produktmarkedsintegration kan muligvis, som EU tidligere har erfaret, stimulere samhandelen mellem medlemsstaternes industrier og diversificere industristrukturerne yderligere. Når der forekommer asymmetriske chok, vil den politik, der bør føres, afhænge af chokkets art. Hvis der er tale om en midlertidig forstyrrelse i den indenlandske efterspørgsel, vil det være ønskeligt og tilstrækkeligt at anvende de automatiske stabilisatorer og eventuelt andre budgetforanstaltninger for at afbøde de negative virkninger for efterspørgslen. Som tidligere nævnt vil stabilitets- og vækstpagten, når den bliver anvendt i fuldt omfang, give tilstrækkelig mulighed herfor, og de automatiske budgetstabilisatorer vil skabe større stabilisering i ØMU'ens medlemsstater end f. eks. i 15 de enkelte stater i USA, selv om de sidstnævnte modtager budgetoverførsler fra centralregeringen. Ud over budgetstabilisatorerne kan der ved nogle chok, især dem, der påvirker konkurrenceevnen eller udenrigsøkonomien, være behov for en justering af de relative priser, som inden for ØMU'en kun er mulig gennem ændringer i lønstigningstakten, virksomhedernes indtjeningsmargen eller væksten i produktiviteten. Dette understreger behovet for, at EU's medlemsstater yderligere reformerer vare-, tjeneste- og arbejdsmarkederne for at fremme fleksibilitet og effektivitet. Hvis ikke der sker afgørende fremskridt med hensyn til større fleksibilitet i medlemsstaternes økonomier, vil det få alvorlige konsekvenser. I så fald vil den økonomiske vækst ikke blive stimuleret tilstrækkeligt, beskæftigelsen vil ikke blive forbedret væsentligt, og udviklingen hen imod større økonomisk og social samhørighed mellem medlemsstaterne vil komme i fare. På den anden side er det sandsynligt, at ØMU'en i sig selv vil komme til at fungere som katalysator for strukturændringerne. Den fælles valuta vil øge konkurrencen, og dette vil øge incitamenterne til strukturændringer og derved forbedre chancerne for at nedbringe arbejdsløsheden. De politiske beslutningstagere har erkendt, at fleksible markeder er af stor betydning for, at økonomierne kan tilpasses efter de økonomiske chok og effektiviseres. Sidste år tog Rådet en række afgørende skridt med vedtagelsen af en handlingsplan for det indre marked og retningslinjer for beskæftigelsen for 1998. Det er vigtigt, at disse foranstaltninger gennemføres og suppleres med foranstaltninger på andre områder, især på nationalt plan. 4. 3 Sektorbestemte ændringer i vækstprocessen og strukturpolitikkerne Den tekniske udvikling og globaliseringen medfører permanente strukturændringer i vækstprocessen, lægger konstant pres på økonomien for at opretholde og forbedre konkurrenceevnen og produktiviteten og sætter en dynamisk jobskabende og jobnedbrydende proces i gang. Inden for sektorer med kraftige produktivitetsstigninger fører den skarpe konkurrence på internationalt plan og til gengæld betyder, at en stor del af på EU-plan produktivitetsstigningerne kan overføres til resten af økonomien gennem prismekanismen. Denne markedsinducerede overførsel af købekraft giver mulighed for en stigning i de relative priser inden for sektorer med lave produktivitetsstigninger og mindre konkurrencepres og giver derved mulighed for en bæredygtig jobskabelse inden for disse sektorer. relative priser, som faldende til Dette er en ældgammel proces, som der foreligger tydelige statistikker over, og som forudsætter, at prismekanismen fungerer effektivt. Åbningen af markederne samt liberaliseringen og dereguleringen af lukkede sektorer har i vid udstrækning medført, at denne betingelse er blevet opfyldt. For at denne proces kan skabe tilstrækkelige job, skal også følgende to forudsætninger være opfyldt: i) de sektorbestemte ændringer skal accepteres - herunder større arbejdskraftmobilitet - og ledsages af større bestræbelser på at forbedre de menneskelige ressourcer, især når det gælder ufaglært arbejdskraft, og gennemføres på en socialt acceptabel måde, ii)den økonomiske vækstrate som helhed skal være tilstrækkelig stor til at sikre dels en positiv balance mellem den sektorbestemte jobskabelse og jobnedlæggelse, dels et fald i arbejdsløsheden. Disse to betingelser er indbyrdes forbundet. Jo stærkere den samlede økonomiske vækst er, jo lettere vil de sektorbestemte ændringer kunne gennemføres, og jo lettere kan man afbøde de sociale virkninger. De potentielle gevinster af den tekniske udvikling, globaliseringen og det indre marked kan kun udnyttes fuldt ud, hvis bestræbelserne på at øge konkurrenceevnen og produktiviteten ledsages af en tilsvarende kraftig vækst og stigende beskæftigelse. Strukturpolitisk set vil det være nødvendigt at sikre, at markederne for varer og tjenester fungerer effektivt, og at arbejdsstyrken er anvendelig og fleksibel, og dette understreger behovet for en målbevidst gennemførelse af henstillingerne i retningslinjerne for beskæftigelsen for 1998. 16 4. 4 Mere effektivt fungerende markeder for varer og tjenester Spørgsmålet om, hvorledes markederne for varer og tjenester fungerer, omfatter mange aspekter. De sektorbestemte ændringer og det samspil mellem de relative priser, der er beskrevet i afsnit 4. 3, forudsætter, at prismekanismen fungerer effektivt i EU. Prisfleksibiliteten vil få endnu større betydning, når der er indført en fælles valuta. Konkurrencepolitikken vil dermed fortsat være af stor betydning under ØMU'en, da det skal sikres, at hverken privat eller offentlig adfærd underminerer den effektive konkurrence på de globaliserede og integrerede markeder. Markederne for varer og tjenester i EU er stadig i alt for stor udstrækning reguleret af bestemmelser, der ikke er tidssvarende, og som hindrer deres udvikling. Hvis disse bestemmelser afskaffes eller moderniseres på en socialt acceptabel måde, vil det efter alt at dømme fremme foretagsomheden og give mulighed for en kraftigere, gnidningsfri vækst inden for de relevante sektorer. Disse dereguleringsbestræbelser er især nødvendige for at fremme oprettelse af virksomheder og selvstændig erhvervsvirksomhed. På denne måde kunne man også fremme miljømæssigt bæredygtige produktions- og forbrugsmønstre og yderligere udvikle økoindustrier. Hvis markederne for varer og tjenester skal fungere bedre, forudsætter det også, at programmet for det indre marked gennemføres fuldt ud og til tiden i overensstemmelse med Kommissionens handlingsplan. Det indre marked udgør hjørnestenen i den økonomiske union, og ved at fremme en effektiv ressourceallokering og styrke konkurrencen vil det bidrage til, at markederne kommer til at fungere tilfredsstillende, hvilket er væsentligt for en bæredygtig monetær union. Inden for EU er der stadig betydelige hindringer for adgangen til markedet i sektorer, der tegner sig for ca. halvdelen af EU's BNP. Hvad varer angår, findes de største hindringer inden for offentlige aftaler samt bygge- og anlægsvirksomhed (der alene tegner sig for 10% af BNP). Hvad tjenesteydelser angår, findes disse hindringer ofte i forbindelse med tjenesteydelser, der sælges til andre virksomheder (producenttjenester) og tjenesteydelser, der sælges til den endelige forbruger (forbrugertjenester). De omfatter dels nøgletjenester til industrien, såsom energi, telekommunikation og transport, finansielle tjenester og erhvervstjenester, dels tjenester som handel og distribution, husholdnings- og velfærdstjenester. De fleste af de sektorer, der har det største jobskabelsespotentiel, har også de stærkeste begrænsninger. Virksomhederne har i deres forsøg på at organisere produktionen mere effektivt udliciteret tjenester, som virksomheden tidligere selv tog sig af. Denne proces har sammen med produkternes voksende immaterielle indhold været drivkraft for væksten i producenttjenester. Tidligere blev en række infrastrukturtjenester leveret fortrinsvis af leverandører med monopol. Her kan liberaliseringen af markederne i begyndelsen medføre en betydelig beskæftigelsesnedgang blandt de etablerede leverandører, da de hurtigt udnytter mulighederne for produktivitetsgevinster inden for disse industrier. Liberaliseringen medfører dog, at flere nye virksomheder kommer ind på markedet, at der udvikles nye produkter på grundlag af infrastrukturtjenester, og at investeringerne i infrastrukturkapitalgoder forøges. Dette betyder, at jobskabelsen har været positiv overalt i de lande, hvor liberaliseringen er gennemført. Det førende eksempel herpå er telekommunikation. Et konkurrencebetonet marked på dette område er også en nødvendig forudsætning for udvikling af informationssamfundet og indførelse og udvikling af elektronisk handel. Jobskabelsesmulighederne i forbindelse med forbrugertjenesterne er af særlig stor betydning, fordi størstedelen leveres i et geografisk begrænset område og kun omsættes i beskedent omfang. De ikke for pres fra tredjelande med lave lønninger, til trods for at de er udsættes derfor arbejdskraftintensive. Desuden betyder ændringen i udbudsstrukturen i de udviklede lande, at 17 disse tjenester har en af de højeste vækstrater. En sammenligning med andre udviklede lande viser, at særlig jobskabelseskomponenten i væksten i tjenesterne har været meget lavere end i Nordamerika og Japan. Som led i Kommissionens handlingsplan og den resolution om samordningen af den økonomiske politik, der er knyttet til konklusionerne af Det Europæiske Råds møde i Luxembourg, skal der foretages en undersøgelse af alle faktorer, der påvirker effektiviteten i medlemsstaternes økonomier samt de strukturhindringer, der formindsker deres vækst- og jobskabelsespotentiel. Dette kræver, at der lægges særlig vægt på politikken på følgende områder: konkurrence på markedet for varer og tjenesteydelser, beskatning, statsstøtte og arbejdsmarked, samtidig med at nærhedsprincippet overholdes. En sådan multilateral overvågning af disse strukturelle områder ville være et naturligt supplement til den konstante, makroøkonomiske multilaterale overvågning. Den ville have til formål at sikre ikke blot ØMU'ens bæredygtighed, men også dens resultater i form af stærkere integration og en mere solid og fleksibel økonomisk union. Der er på EU-plan ved at ske en forenkling og modernisering: Kommissionen vil i sit arbejdsprogram for 1998 bl. a. drage konklusioner af anden fase af pilotprojektet for forenkling af lovgivningen om det indre marked (SLIM) og arbejdet inden for BEST ("Business Environment Simplification Task Force") med det formål at forenkle de administrative formaliteter og lempe reglerne, især for SMV. I 1998 vil Kommissionen lancere SLIM's fase III (vedrørende lovgivning om socialsikringsrettigheder og forsikringsmarkederne) og fase IV. Det indre marked og globaliseringen medfører et stærkt pres for at forbedre konkurrenceevnen, som dog også er forbundet med medlemsstaternes eller EU's F&U-politik og især politikken vedrørende informationssamfundet. Virksomhedernes logistiske forhold er også af afgørende betydning for en gnidningsfri udvikling i handelsforbindelserne og berettiger til en styrkelse af arbejdet inden for TEN og nationale infrastrukturprojekter, hvor det skal sikres, at de offentlige investeringer udgør en tilstrækkelig andel af de offentlige udgifter, samtidig med at der tilsigtes joint ventures med den private sektor, hvor det er hensigtsmæssigt. i for tredjelande, tjenesteydelser Endelig kan åbningen af tredjelandes markeder for både varer og tjenesteydelser fra EU få en betydelig indvirkning på jobskabelsen. Der forekommer hyppigt hindringer for adgangen til markedet i kommunikationsteknologien kan gøre mange flere tjenester direkte omsættelige på tværs af grænserne. Begrænsninger i de indenlandske investeringer og en utilstrækkelig beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder svækker også den europæiske industris evne til at trænge ind på udenlandske markeder, ligesom det begrænser afkastet af tidligere immaterielle investeringer. Med hensyn til åbning af tredjelandes markeder er der sket betydelige fremskridt under Uruguay-runden og WTO. En effektiv gennemførelse af denne aftale og udvidelse af EU med de central- og østeuropæiske lande må betragtes som områder, hvor EU må gøre en betydelig indsats. samtidig med udviklingen at 4. 5 Politikker til effektivisering af arbejdsmarkedet EU har udformet en beskæftigelsesstrategi, der har to hovedhjørnestene. Inden for den økonomiske politik, specielt dens makroøkonomiske og strukturelle elementer, er der de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, som fastsætter et overordnet policy-mix til fremme af vækst og beskæftigelse inden for de stabilitetsorienterede rammer, som ØMU udgør, et aspekt, der bør styrkes i fremtiden i overensstemmelse med resolutionen om vækst og beskæftigelse vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam. Samtidig vedtog Rådet i december 1997 i afventning af række beskæftigelses- ikrafttrædelsen af beskæftigelsesafsnittet retningslinjer for arbejdsmarkedspolitikken. Disse beskæftigelsesretningslinier er afstemt med de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik, så de stemmer overens indbyrdes og supplerer hinanden. De vil desuden blive omsat i nationale handlingsplaner, som for første gang vil blive drøftet på Det Europæiske Råds møde i Cardiff i juni 1998. i Amsterdam-traktaten en 18 I beskæftigelsesretningslinierne foreslås grundlæggende fire typer foranstaltninger: • • • • forbedring af arbejdsstyrkens beskæftigelsesevne fremme af iværksætterånd stimulering af tilpasningsevne i virksomhederne og hos arbejdstagerne styrkelse af lige muligheder for kvinder og mænd. Set fra et økonomisk synspunkt dækker den første type foranstaltninger (beskæftigelsesevne) alle former for politik (uddannelse og forbedring af den menneskelige kapital, aktive foranstaltninger til fordel for unge og langtidsledige), som tager sigte på at forhindre spændinger på arbejdsmarkedet, specielt på det tidspunkt i vækstprocessen, hvor ledigheden begynder at falde kraftigt, og på at udnytte arbejdskraftreservens vækstpotentiel bedre. Betingelsen for, at denne type foranstaltninger fungerer efter hensigten, er allerede beskrevet i afsnit 2. 3 ovenfor. Den anden type foranstaltninger (iværksætterånd) er nært knyttet til reformer på vare- og tjenestemarkedet (se afsnit 4. 4 ovenfor) og vedrører direkte det største nuværende flaskehalsproblem på arbejdsmarkedet, nemlig det utilstrækkelige antal nye job, der skabes. - tredje type foranstaltninger sigte på at øge beskæftigelsesfrekvensen Endelig tager de to sidste typer foranstaltninger (tilpasningsevne og lige muligheder) - ud over deres og gøre væksten mere lighedsformål beskæftigelsesskabende. Den (tilpasningsevne) søger at gøre forbedringen af beskæftigelsessituationen mere dynamisk ved at gøre virksomhederne mere produktive og konkurrencedygtige. De omfatter bl. a. initiativer fra statens og arbejdsmarkedets parters side til at modernisere arbejdstilrettelæggelsen (herunder arbejdstiden, nye former for arbejdskontrakter osv. ), samtidig med at der sikres den rette balance mellem fleksibilitet og tryghed i ansættelsen. Den tager sigte på at øge beskæftigelsesfrekvensen ved at bygge bro over kløften mellem kønnene på dette felt, forene arbejds- og familielivet, lette genindtræden på arbejdsmarkedet og desuden at fremme integrationen af handicappede på arbejdsmarkedet. (lige muligheder) foranstaltninger fjerde type Hvad angår forøgelsen af beskæftigelsesindholdet i væksten, har strukturreformer den virkning, at den beregnede arbejdskraftproduktivitet stiger langsommere, så der kan skabes flere job ved en given BNP-vækstrate. Det er indlysende, at formålet hverken er at hæmme produktiviteten på sektor- eller virksomhedsplan eller at bremse organisatoriske eller tekniske fremskridt, fordi dette vil være skadeligt for konkurrenceevnen og den generelle velfærd. Hvis man følger denne tankegang, kan opbremsningen i den beregnede arbejdskraftproduktivitet have sin forklaring i: (i) (ii) mindre substitution af arbejdskraften med kapital en højere grad afdeling af arbejdstiden (omlægning og nedsættelse af arbejdstiden, herunder deltidsjob). (i) Opbremsning i substitutionen af arbejdskraft med kapital via en større lønspredning Set fra et makroøkonomisk synspunkt vil en proces med moderate samlede lønstigninger inden for en given lønstruktur, jf. afsnit 2. 4, som ikke lader den produktivitetsstigning, der følger af substitutionen af arbejdskraft med kapital, afspejles i reallønnen, således som det skete i 1982-89 og 1992-96, trække i den rigtige retning, men vil tage nogen tid, inden den giver omfattende virkninger, medmindre løntilbageholdenheden er meget kraftig. Disse substitutionseffekter vil på den anden side blive suppleret med kraftige og øjeblikkelige rentabilitetseffekter takket være reduktionen af de reale enhedslønomkostninger. Sidstnævnte har en kraftig potentiel indvirkning på beskæftigelsen, idet de baner overstiger investeringsstøttet produktivitetsudviklingen, hvis efterspørgselsudsigterne i øvrigt er gode. klassisk, stærkere vækst, vejen der for en En anden måde at anskue tingene på er at antage, at der kan gennemføres en kraftig lønspredning, specielt nedad. På nuværende tidspunkt antages EU-økonomierne ikke at udnytte alle de foreliggende beskæftigelsesmuligheder, specielt inden for aktivitetsområder, der er kendetegnet ved et lavt kvalifikationsniveau og en lav produktivitet, som i den nuværende situation bliver presset ud lønomkostninger. Skulle der blive skabt forudsætninger for at udnytte disse af for høje 19 beskæftigelsesmuligheder fuldt ud, vil en genindførelse af aktiviteter med en lav produktivitet i produktionsprocessen i den beregnede arbejdskraftproduktivitet. - medføre reduktion - alt andet lige en Der er grundlæggende to måder at gøre aktiviteter med for høje lønomkostninger i forhold til produktiviteten attraktive igen: • øge lønspredningen nedad: For at opfylde dette formål skulle en forøgelse af lønspredningen i nedadgående retning medføre et fald i lønomkostningerne for lavkvalifikationsaktiviteter med 20-30%, som det feks. skete i USA i 1970'erne og 1980'erne. Desuden skal en forøget lønspredning nedad for at være virkningsfuld i Europa ledsages af en tilsvarende nedsættelse af dagpengene og de sociale sikringsordninger, så den såkaldte "fattigdomsfælde" fjernes. Dette ville - alt andet lige - øge lønspredningen i retning af større ulighed og i sidste instans skabe fattige lønmodtagergrupper, der ville være ude af stand til at klare sig anstændigt af deres løn. En sådan udvikling ville skabe en form for social eksklusion i Europa, der ville være lige så skadelig for den sociale samhørighed, som ledigheden er, og det er værd at bemærke, at i USA anses disse konsekvenser nu for at være tilstrækkelig alvorlige til, at man går over til et mindre ekstremt system og velfærdsbistand i form af den såkaldte "Earned- Income Tax Credit". I Europa ville dette indebære, at en del af besparelserne på dagpenge skulle omfordeles til andre former for sociale transfereringer og derfor ikke ville lette presset på de offentlige budgetter. Denne form for nedbringelse af lønomkostningerne er derfor vanskelig at bringe i anvendelse i EU, selv om pragmatiske kollektive overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter, som omfatter en indslusningsløn for langtidsledige, kan bidrage hertil i et vist omfang • nedbringe de indirekte lønomkostninger: I de fleste EU-Iande udgør socialsikringsbidragene langt den største del af skatten på arbejdskraften. Ofte er strukturen i socialsikringsbidragene kompleks, hvilket, ud over at de uønsket har karakter af en skat på arbejdskraften, får dem til at veje relativt tungere på de lavere indkomster. Disse ordninger blev ydermere indført som et udtryk for social solidaritet på et tidspunkt, hvor antallet af bidragydere var højt (lav ledighed og høj beskæftigelse), hvor de offentlige budgetter var i ligevægt, og hvor graden af solidaritet kunne øges. I den nuværende situation er beskæftigelsesfrekvensen og dermed antallet af bidragydere faldet (jf. afsnit 2. 2), de sociale udgifter er stigende, og væsentligt mindre generøse ydelser er politisk vanskelige at gennemføre. Dette har resulteret i en ond cirkel af støt stigende socialsikringsbidrag og skattekiler, som hviler på skuldrene af en faldende andel af erhvervsaktive personer i forhold til det samlede antal potentielle modtagere. Således udgør socialsikringsbidragenes andel af BNP, som var på 10,5% i 1970, nu ca. 16% af BNP i EU som helhed og tegner sig kun for en del af den totale skattekile i de samlede lønomkostninger. Til at begynde med, i perioden fra 1970 til 1981, gik forøgelsen af skattekilen hånd i hånd med en stigning i de samlede lønomkostninger pr. produceret enhed, dvs. den samlede lønsums andel af BNP. I denne periode steg lønsummens andel af BNP således med 4,6 procentpoint. Den kraftige løntilbageholdenhed i perioden 1981-1997 har dog mere end opvejet denne stigning. I perioden fra 1981 til 1997 faldt lønsummens andel af BNP med 6,0 procentpoint, hvorved lønomkostningerne pr. produceret enhed faldt til under niveauet i 1970. Forøgelsen af skattekilen er således helt og holdent blevet væltet over på lønindkomsten. Denne udvikling ventes at fortsætte i nær fremtid, hvilket medvirker til en yderligere forbedring i rentabiliteten (se afsnit 3. 4 ovenfor). På trods af denne gunstige udvikling i de samlede lønomkostninger pr. produceret enhed er det dog en ubestridt kendsgerning, at skattekilen individuelt set fortsat er meget høj og er særlig 20 skadelig i den lave ende af lønskalaen, hvor den fremkalder "pricing out" af lavkvalifikations- og lavtlønsjob og en opblomstring i den "sorte" økonomi. I betragtning af skattekilens størrelse er der plads til at reducere lønomkostningerne for arbejdsgiverne uden at mindske lønmodtagernes nettolønindkomst. En generel reduktion vil dog ikke have større virkning på enhedslønomkostningerne end nogle få år med yderligere løntilbageholdenhed, men vil enten medføre en kraftig reduktion af de sociale ydelser eller store budgetudgifter, som ville være betydeligt større end virkningen via de automatiske stabilisatorer af en lavere ledighed. Reduktionen skulle derfor opvejes af andre finanspolitiske reformer (herunder eventuelt højere miljøafgifter), som naturligvis skulle have så få negative bivirkninger (i form af f. eks. inflation) som muligt, et krav, det ikke er nemt at opfylde. På den anden side er en reduktion af skattekilen mere effektiv, hvis den er målrettet mod bestemte grupper i arbejdsstyrken i den lave ende af lønskalaen (unge arbejdstagere, lavt kvalificerede langtidsledige), hvor virkningen af reduktionen er større, specielt hvis den kombineres med aktive arbejdsmarkedsforanstaltninger i form af efteruddannelse, lærlingeordninger, erhvervs uddannelse, omskoling osv. , som delvis kunne finansieres ved at udnytte sociale transfereringer som f. eks. dagpenge på en mere aktiv måde og via nye former for partnerskaber med den private sektor. På den måde vil de budgetmæssige konsekvenser kunne holdes inden for rimelige grænser. I denne sammenhæng bør man desuden for at opnå størst mulig beskæftigelsesvirkning sørge for, at de substitutions- og "dødvægtseffekter", der følger af en målrettet reduktion af skattekilen, mindskes mest muligt. En sådan reduktion af skattekilen bør være en del af de mere generelle reformer af det sociale system og skattestrukturen, som er nødvendige af mange andre grunde (aldringen, den eksplosive vækst indførelse af miljøafgifter osv. ). i sundhedsudgifterne, fjernelse af "fattigdomsfælder", Hvis således opmærksomheden i højere grad rettes mod forholdet mellem lønningerne og produktiviteten, og dette forhold integreres i den normale overenskomstforhandlingsproces og efter behov kombineres med finanspolitiske reformer, vil meget være nået i retning af at gøre væksten mere beskæftigelsesskabende, fordi dette vil skabe markedsforhold, der vil udvirke, at aktiviteter, der på nuværende tidspunkt bliver "priced out", vil vende tilbage og blive udbygget, og at den "sorte" økonomi vil blive indskrænket^. (ii) Nedsættelse af arbejdstiden Den gradvise nedsættelse af arbejdstiden i de industrialiserede lande har utvivlsomt spillet en rolle for det sociale fremskridt og den sociale velfærd i dette århundrede. Det skal dog bemærkes, at de fleste fremskridt på dette felt er sket i perioder med kraftig vækst og høj beskæftigelse og indgik som led i et valg mellem arbejde og fritid. En nedsættelse af arbejdstiden er reelt ikke andet end en fordeling af produktivitetsstigninger, med lavere arbejdstid og mindre reallønsstigninger til følge. Når væksten på ny tager til, kan det derfor forventes, at denne gradvise udviklingstendens vil vende tilbage, hvilket er ganske normalt og et velkomment bidrag til en forbedring af arbejdsvilkårene og livskvaliteten. I perioder med økonomisk tilbagegang og høj ledighed fremføres det ofte, at en massiv, generel og tvungen nedsættelse af arbejdstiden vil være den hurtigste og mest effektive måde at nedbringe ledigheden væsentligt på. Ifølge denne tankegang anses mængden af arbejde, der står til rådighed, på en eller anden måde for at være fast, og den eneste måde, hvorpå ledigheden kan nedbringes, er således at omfordele den foreliggende arbejdsmængde på hele arbejdsstyrken med kortere arbejdstid for den enkelte til følge. En sådan løsningsmodel rejser dog en række spørgsmål: En opbremsning i substitutionen af arbejdskraften med kapital kunne f. eks. opnås, hvis der blev taget velovervejede foranstaltninger til at støtte den latente efterspørgsel efter nye aktiviteter, specielt inden for serviceydelser til personer og lokalsamfund, uden et fald i produktiviteten i den eksisterende produktion. 21 • • En tvungen nedsættelse af arbejdstiden kan have negative følger i virksomheder, hvor arbejdskraften og kapitalen udnyttes i et fast forhold på et givet tidspunkt. Hvis virksomheden organisatorisk ikke er i stand til at opretholde det totale antal arbejdstimer (via nyansættelser og/eller afkobling af arbejdstiden og kapitaludnyttelsestiden), vil virksomhedens produktionskapacitet efter al sandsynlighed blive indskrænket, selv om også produktiviteten pr. præsteret time stiger noget^. Dette er ensbetydende med en reduktion i væksten i den potentielle produktion (dvs. i den potentielle skabelse af velstand og indkomst), hvilket på lang sigt kan have negative konsekvenser for beskæftigelsen. Hvis man ønsker at undgå en forværring i rentabiliteten, som kunne få en negativ indvirkning på investeringerne og derved komprimere produktionspotentieliet endnu mere, skal stigningen i reallønnen pr. beskæftiget justeres nedad for at forhindre en forringelse af de reale en hed s lønomkostninger. En sådan reduktion kan være vanskelig at gennemføre og kan forårsage vanskelige og modsatrettede indkomstfordelingsmæssige problemer. Dette udelukker dog ikke specifikke arbejdstidsnedsættelser på individuelt plan, hvor dette er begrundet i lokale forhold, opnået gennem forhandling mellem arbejdsmarkedets parter og enten kan gøres om eller kan betragtes som integreret i den langfristede tendens til nedsættelse af arbejdstiden. I denne sammenhæng tyder visse initiativer på, at foranstaltninger, der kombinerer en nedsættelse af arbejdstiden med jobskabelse og skattefordele, kan give positive resultater. En anden måde at øge beskæftigelsesindholdet i væksten på vil være at tilskynde til, om nødvendigt gennem en lovændring, at der i videst muligt omfang gøres brug af frivilligt deltidsarbejde og nye former for ansættelse. Mulighederne på dette område er naturligvis meget forskellige fra medlemsstat til medlemsstat i betragtning af de meget store forskelle, der kan konstateres på nuværende tidspunkt i andelen af deltidsbeskæftigede. '3 Dette er hovedårsagen til, at en nedsættelse af arbejdstiden skal være omfattende, hvis den skal have en positiv virkning for beskæftigelsen. 22 EUROPA-KOMMISSIONEN VÆKST OG BESKÆFTIGELSE I EN STABILITETSORIENTERET Ø MU Økonomisk-politiske betragtninger med henblik på de kommende overordnede retningslinjer for 1998 STATISTISKE BILAG o/3 TABELLER 1. Den Europæiske Økonomi - Nøgletal 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. Økonomiske hovedtal, 1995-1999 Det økonomiske policy-mix i EU: gunstigt for vækst og beskæftigelse Arbejdsmarkedssituationen: EUR Arbejdsmarkedssituationen i de enkelte medlemsstater Vækst-, beskæftigelses-og produktivitetstrends: EUR, USA and Japan Den offentlige sektors nettolångivning/nettolåntagning i henhold til konvergensprogrammerne Den offentlige sektors indtægter og udgifter: EUR Sektorforandringer i EU 10. Lønspredningen i EU FIGURER 1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. Konjunkturindikatorer. EUR Rentesatser og effektive valutakurser: EUR Konvergens i KU: a) lnflationstrends b) Offentlige underskud Asien Beskæftigelseskvoter: EUR, USA og Japan Beskæftigelsesfremmende vækst: EUR Vækst og beskæftigelse: EUR Investeringer og ledighed: EUR Rentabilitet og investeringer: EUR 10. Vækst og investeringer: EUR 11. Lønudvikling: EUR 12. Implicitte skattesatser: EUR 13. Lønomkostninger og indirekte lønomkostninger: EUR 1 2 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 14 15 16 17 17 18 18 19 19 20 21 22 «W Tabel 1 Den europæiske økonomin- Nøgletal (ændring i % p. a. , hvis intet andet angivet) 61-73 74-85 86-90 91-96 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 Prognose, efterar 1997 1998 1999 1997 Privat forbrug Offentligt forbrug Faste bruttoinvesteringer heraf materiel heraf bygge og anlaeg Eksport af varer og tjenester"1 Import af varer og tjenester"' BNP Forbrug Investeringer Lageropbygning Indenlandsk efterspergsel Eksport"" Endelig eftersp0rgsel(b> Imporr' (minus) Nettoeksport Private sektor heraf husholdningerc> heraf virksomheder"0 Den offentlige sektor Samlet opsparing Bruttoinvesteringer Lebende poster Kapacitetsudnyttelsesgrad BNP-gab Rentabilitetsindeks (1961-73=100) Kapitalkoefficient (C/GDP) Kapitalintensitet Vaekst i kapitalmaengde (real) BNP-vaekst (real) Produktivitetsvaekst (BNP/beskaeftiget) 4. 9 3. 8 5. 7 - - 8. 0 8,7 4,8 3,6 1. 3 0,0 4. 9 - - - - 21,2 10,3 10,9 4. 1 25. 3 24,7 0,4 - - 100,0 3. 0 4,5 4. 9 4,8 4,4 2. 2 2,5 -0,1 2. 1 -1. 0 4,3 2,8 2,0 1. 7 0,0 -0. 1 1,6 0. 4 2. 1 -0. 1 0. 4 21. 1 12. 5 8,6 0,5 21,6 21,9 -0,4 - -1,9 72. 9 3,3 2,9 2. 9 2,0 2. 0 1,8 0,5 3,6 7,5 1. 3 7. 9 6,7 2,4 2,9 2,1 3,6 5,4 3,4 6,6 6,1 2,9 1. 7 0,3 2,5 4,3 1. 2 9,0 7,7 2,9 2,2 1. 8 -0. 4 0. 2 -0,3 5,0 4,1 1,5 1. 5 1. 1 -0,1 o. o -0,1 5. 3 3,9 1,5 ! Jkonomlsk vakst (realvekst I % p. a. ) -0,3 1,8 1. 2 1. 5 -0,9 -6,6 -3,7 -11,5 -3,7 1. 1 1,7 3,7 -3,0 3,9 -0,5 0,9 2. 1 1. 0 1,3 3,0 0,0 4,7 3,9 1,8 Forbrugskomponenter: bldrag til asndringer 1 BNP (%) 1. 5 0,3 -0,3 1,4 0,9 2,3 -0,6 0. 3 1,1 0. 0 0,0 1. 1 0,8 1,9 -0,4 0,4 1. 2 0,7 0,2 2,1 0,9 3,0 -0,5 0. 4 1. 1 0,5 0,9 2,5 0,9 3,4 -0,5 0,4 1. 6 -0,1 -0,4 1. 2 0,3 1,5 0. 0 0,2 1,4 -0,2 -0,1 1. 0 0,4 1,5 -0. 5 -0. 1 0,0 -1,4 -0,5 -1,9 1,4 -0,4 0,0 1,4 2,1 0,8 -0. 1 2. 8 0,3 3. 1 -0,2 0,1 Opsparing og investeringer i % af BNP 2. 1 0. 8 2,6 4. 5 1. 2 7. 9 6,7 2,6 1. 4 0,5 0. 2 2,1 1. 4 3,5 -0,9 0. 5 2,5 1. 2 4. 7 6. 3 3. 3 7. 4 7,0 3,0 1. 7 0. 9 0,1 2,7 1. 1 3,9 -0,9 0,2 2,6 1. 5 5,5 7,0 4,2 7,2 7,2 3,1 1,8 1,1 0,0 2,9 1,1 4,1 -1. 0 0,1 20. 9 9,1 11. 8 -1. 7 19,2 19,4 -0,3 80,8 -1,3 94,8 3,4 2,6 2. 2 1. 5 20. 8 9,8 11,0 0,2 21,0 21,7 -1,0 84,9 2,2 90,5 20,1 10,0 10,1 -0,4 19,7 21. 1 -1,9 20,6 21,0 9,1 9,3 11,5 11,7 -1,7 -2,7 18,9 18,3 20,1 18,4 -0,1 -1,7 21,3 8,7 12,6 -2,3 19,0 19,0 0,0 Investerlngsdeterminanter 79,8 -2,0 96,6 80,5 77,7 -0,2 -2,7 90,5 89,2 82,5 1. 2 90,0 21,7 8,9 12,8 -1,8 19,9 19,4 0,6 20,7 8,5 12,2 -1,3 19,4 18,7 0,9 19,9 8,1 11,8 -0,2 19. 8 18,7 1. 3 19,8 7,9 11,9 0,4 20,2 19,0 1. 4 19,8 7,7 12,1 0,9 20,7 19,4 1,4 83,0 -1. 7 99,6 81,2 -2,1 102,6 82,0 -1,7 107,0 - -1,1 111,0 - -0,6 113,6 Vakstpotentiale 3,4 3. 4 3,9 4,0 1,9 2,5 -0,5 0,9 3. 3 2. 5 2. 6 1,5 3,3 1,2 2,9 2,9 3,4 2,3 1,9 2,9 3. 4 1. 4 2,0 2,4 3,4 1,9 2,0 1,8 3,4 1,5 2,0 2,6 3,4 1,3 2,2 3,0 3,3 1,1 2,4 3,1 3,7 2. 0 5. 7 7,2 4,9 5,0 7. 4 3. 3 2,6 1. 2 0. 1 3,8 0,1 3. 9 -0,6 -0,5 20,8 10,0 10,8 0,2 21,0 20,8 0,1 83. 1 1. 1 88,1 3,3 1. 2 2,5 3,3 1. 9 2,0 1,2 1. 3 2,4 1,4 3,3 1. 9 1,5 2,1 2,1 1,8 Beskæftigelse Erhvervsfrekvens i % af 15-64-årige Beskæftigelseskvote (benchmark)<d>, % 0,3 0,0 67,5 65. 2 (1960) (1974) Beskæftigelseskvote (fuldtidsækvivalent). % Ledighed (% af arbejdsstyrken)"" - 2. 3 6. 4 Nominalløn Realløn '" Nominelle enhedslønomkostninger Reale enhedslønomkostninger BNP-deflator Privatforbrugsdeflator Bytteforhold Udgifter Løbende indtægter Nettolåntagning Nettolåntagning, konjunkturkorrigeret Gæld Lang rente (1) Kort rente (2) Rentekurve (1-2) Inflationskorrigeret lang rente'91 DEM/USD Nominelle effektive valutakurs Reale effektive valutakurs (Indeks. 1991=100) 9. 9 5,0 5,3 0. 0 5,2 4. 7 0,4 12,4 1,5 10,2 -0,3 10,6 10,7 -1,3 46. 3 42,7 3,6 3,4 3,76 0,3 93,3 2,38 -4,1 95,5 1,3 67. 3 61. 3 57,0 8. 9 6,2 1,9 4,2 -0,6 4,9 4,3 1,7 48,2 44,9 3,3 3,9 54,9 9,8 9,8 0,0 5,3 1,84 5,9 93,5 4,7 0,8 2,7 -0,9 3,6 3,9 0,2 50,9 45,8 5. 0 4,8 65,7 8,6 8,2 0. 4 4. 7 1. 57 -1,6 95,8 n EU inkl. de nye tyske delstater fra 1991; procentvise ændringer fra 1992. (,) Inkl. EU-intern handel. (b| EU-ekstern handel. EUR12 indtil 1993 1960-tal fra nationalregnskaber (Ameco). <«) "' Eurostat-definition. "' Privatforbrugsdeflator. (9) BNP-deflator. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. rammummmmmmmmmmÊÊtmÊmÊmmtÊmÊÊimmmÊmm Beskæftigelse og ledighed -0,4 67,6 60,1 -1,9 67,6 60,4 -1,4 68,1 61,8 0,1 68,3 62,7 1,7 67,8 62,6 -0,4 67,8 60,9 0,6 67,6 60,3 0,2 67,7 60,3 0,5 0,8 1,3 56,0 10. 2 58,0 58,0 57,0 55,6 55,1 55,2 9. 3 10. 7 11. 2 10. 8 7. 7 8. 2 55,0 10. 9 10. 7 10. 3 9. 8 Priser og lønninger 7,1 1,4 5,7 0,2 5,5 5. 6 0,4 4,1 0,1 2,7 -0,9 3,6 4,0 0,1 7,0 2,2 4,5 0,0 4,5 4,7 1,2 7. 6 2,6 6,3 0,9 5,4 4,9 0. 6 3,4 0,1 0,1 -2,4 2,6 3,3 -0,7 3,2 0,2 1,3 -1,6 2,9 3. 0 -0,4 3,4 0,8 1,9 -0,5 2,4 2,6 0,3 3,2 1. 1 1,1 -0,8 1,8 2,1 -0,2 3,2 1,0 1,0 -0,9 2,0 2. 2 -0. 1 Det offentlige budget, % af BNP 48. 2 49,4 50,8 52,4 51,3 51,0 44,7 45,2 45. 6 46,3 45,9 45,9 5,1 4,7 70,9 5,4 4,8 67,9 6,1 5,1 66,0 5,1 5,5 60,4 3,5 5,2 55. 3 4,2 5,3 56,0 50,4 48,7 46,0 46,1 2,7 4,2 2,1 3,6 73,0 72,3 47,9 45. 6 2,2 2. 0 71,3 3,5 1. 2 1. 6 -0,6 2,2 2,2 -0,1 47,1 45,3 1,8 1,9 69,7 Monetære vilkar 7. 8 8,6 -0,8 3,8 1. 65 -12,5 8,3 6,7 1. 6 5,6 1,43 3,9 103,0 100,0 104,7 92,7 89,6 92,8 8,2 6,6 1,5 4,9 1,62 -2,2 9. 8 11,2 -1,4 5. 1 1,56 2,5 10,3 11. 0 -0,7 4,7 1,66 -3,7 11,1 11. 7 -0,6 6,2 1,61 12,8 7,1 5,1 2. 0 4,7 1,50 2. 3 94,9 6,2 4,6 1,6 4,1 1,75 -4,8 89,2 6,1 4,4 1,7 6,2 4,5 1,7 1. 81 0. 4 88,3 1,80 -0. 2 87,1 1 0l<1 Tabel 2 Okonomiske hovedtal, 1995-1 (prognoser pr. efteråret 1997) 1997 Befolk ning BNP national valuta (mla. ) BNP i ECU (mla. ) BNP p/lndb. ECU (tuslnd) BNP p/lndb. KKS EUR-100 BNP I fatte priser (årlig vækst I %) 1997 1996 1995 1998 1999 B DK D EL E F IRL 1 L NL A P FIN S UK EUR USA JAP B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP 10. 2 5. 3 82. 2 10. 6 39. 3 58. 6 3. 6 56. 8 04 15. 6 8. 1 9. 4 5. 1 89 59. 0 373. 1 267. 6 125. 9 8622 1078 3658 32679 77389 8151 49 1946520 556 701 2502 17843 607 1745 789 - 8074 512777 212. 6 144. 0 1862. 6 105. 6 466. 6 1230. 9 65. 7 1009. 6 13. 7 317. 2 181. 0 90. 0 103. 3 201. 5 1141. 2 7145. 8 7185. 9 3825. 4 20. 9 27. 3 22. 7 10. 0 11. 9 21. 0 18. 0 17. 8 32. 6 20. 3 22. 4 9. 6 20. 1 22. 7 19. 3 19. 2 26. 9 30. 4 113. 0 117. 1 109. 5 66. 2 77. 5 106. 1 103. 7 102. 4 161. 7 108. 6 109. 6 69. 2 99. 6 99. 5 96. 6 100. 0 144. 7 118. 0 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP 2. 1 2. 6 1. 9 2. 0 2. 8 2. 1 11. 1 2. 9 3. 8 2. 3 1. 5 1. 9 5. 1 3. 6 2. 5 2. 4 2. 4 1. 4 1. 5 2. 7 1. 4 2. 6 2. 3 1. 5 8. 6 0. 7 3. 0 3. 3 1. 6 3. 3 3. 3 1. 1 2. 3 1. 8 2. 8 3. 5 2. 4 3. 5 2. 5 3. 3 3. 3 2. 3 8. 6 1. 4 3. 4 3. 1 1. 9 3. 5 4. 6 2. 1 3. 3 2. 6 3. 6 1. 3 3. 0 3. 3 3. 2 3. 5 3. 5 3. 1 8. 1 2. 5 3. 8 3. 6 2. 8 3. 7 4. 0 2. 9 2. 1 3. 0 2. 6 2. 3 Indenlandsk efterspørgsel i faste priser (årlig vækst I %) Privatforbrugsdeflator (årlig vækst 1 %) 1995 1996 1997 1998 1999 1995 1996 1997 1998 1. 4 4. 4 2. 1 3. 2 3. 1 1. 8 64 1. 9 32 20 2. 0 1. 5 48 23 1. 5 2. 1 2. 3 2. 2 1. 1 2. 6 0. 8 3. 4 1. 4 0. 9 84 0. 4 1 9 35 1. 5 33 33 00 2. 7 1. 4 3. 0 4. 6 1. 7 4. 4 1. 2 4. 1 2. 5 1. 0 7. 6 1. 5 3. 8 34 1. 4 4. 6 3. 8 1. 0 4. 0 2. 1 4. 0 0. 2 2. 3 3. 3 2. 4 4. 1 3. 9 2. 7 6. 7 2. 2 1. 3 3. 0 2. 1 3. 9 3. 3 2. 4 3. 1 2. 8 2. 8 2. 2 2. 4 3. 2 3. 1 4. 3 4. 2 2. 9 7. 4 2. 7 29 30 2. 7 4. 0 3. 2 2. 8 2. 4 3. 0 2. 3 2. 8 Faste bruttoinvesteringer i materiel i faste priser (årlig vækst I %) 1995 1996 1997 1998 1999 5. 5 126 2. 0 5. 1 12. 1 6. 6 4. 0 134 - 10. 6 31 13 255 29. 2 5. 1 7. S 103 10. 2 3. 3 3. 7 2. 4 14. 1 5. 9 0. 7 11. 8 1. 3 - 10. 9 2. 9 82 11. 6 6. 5 2. 2 3. 0 10. 1 7. 2 4. 8 7. 8 4. 3 11. 8 8. 9 -0. 5 10. 0 2. 0 15. 0 6. 9 5. 0 9. 1 2. 9 5. 8 6. 6 4. 5 10. 4 4. 6 5. 0 5. 3 7. 7 11. 5 8. 9 4. 2 9. 0 6. 0 -9. 5 3. 9 7. 5 7. 5 1. 9 5. 5 6. 0 6. 3 10. 9 6. 1 5. 3 4. 9 8. 8 11. 8 8. 4 6. 1 12. 0 7. 0 5. 0 6. 5 7. 5 7. 0 6. 0 5. 1 4. 1 7. 0 6. 6 7. 1 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP 1. 7 2. 0 1. 9 9. 3 4. 7 1. 6 2. 0 5. 8 0. 7 1. 5 1. 4 4. 2 0. 3 2. 4 2. 6 3. 0 2. 2 -0. 5 2. 3 2. 1 1. 8 8. 5 3. 4 1. 9 1. 1 4. 3 1. 4 1. 3 2. 5 3. 3 1. 6 1. 2 2. 6 2. 6 2. 4 0. 2 1. 7 2. 1 2. 1 6. 0 2. 1 1. 3 1. 4 2. 2 1. 6 2. 1 1. 9 2. 2 1. 3 1. 8 2. 4 2. 1 2. 1 1. 5 1. 8 2. 5 2. 2 4. 5 2. 2 1. 5 2. 5 2. 2 1. 7 2. 4 2. 1 2. 1 2. 0 2. 0 2. 4 2. 2 2. 4 1. 1 Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat (årlig vækst I %) 1995 1996 1997 1998 2. 9 3. 6 3. 6 12. 5 2. 2 2. 5 1. 6 4. 8 2. 2 2. 1 3. 1 4. 5 4. 0 2. 9 2. 4 3. 2 3. 5 1. 6 1. 4 3. 1 2. 5 11. 5 4. 4 2. 6 2. 2 5. 5 1. 8 2. 0 1. 7 5. 7 3. 6 7. 3 3. 5 3. 4 3. 4 0. 8 2. 3 3. 8 2. 0 10. 5 2. 7 2. 4 5. 5 5. 3 3. 3 3. 2 1. 7 4. 7 2. 4 4. 5 4. 2 3. 2 3. 2 1. 2 2. 6 4. 4 2. 5 7. 5 3. 0 2. 7 5. 3 3. 2 3. 3 3. 6 2. 3 4. 1 2. 6 3. 9 4. 3 3. 2 3. 8 2. 4 3. 1 3. 2 3. 3 3. 9 3. 6 3. 1 7. 6 2. 8 4. 0 3. 3 3. 3 3. 7 3. 6 3. 3 2. 3 3. 1 2. 5 2. 9 1999 1. 8 2. 7 2. 2 3. 5 2. 3 2. 0 3. 0 2. 0 1. 8 2. 6 2. 2 2. 3 2. 0 2. 3 2. 3 2. 2 3. 0 1. 0 1999 2. 6 4. 6 3. 0 6. 1 3. 1 3. 2 5. 3 3. 3 3. 4 3. 6 2. 8 4. 2 3. 0 3. 9 4. 2 3. 5 5. 2 2. 8 Anm. : Prognoserne er som sædvanlig betinget af bl. a. en teknisk formodning om 'politisk status quo". Det indebærer, at der ikke er taget højde for særlige finanspolitiske foranstaltninger, der endnu ikke er blevet bekendtgjort. Det betyder, at beregningerne for 1999 i vidt omfang er udtryk for en ekstrapolering af den forventede udvikling i 1997/98. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. IG Tabel 2 fortsat Økonomiske hovedtal, 1995-1999 (prognoser pr. efteråret 1997) Antal ledige opgjort I % af den civile arbejdsstyrke 1995 1996 1997 1998 1999 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP 9. 9 7. 2 8. 2 9. 2 22. 9 11. 7 12. 3 11. 9 2. 9 6. 9 3. 9 7. 3 16. 3 9. 2 87 10. 8 56 3. 1 1995 45 0. 8 -1. 2 -2. 7 0. 4 1. 5 4. 5 2. 4 17. 2 55 -2. 1 -2. 0 4. 1 1. 1 -1. 9 06 -1. 9 2. 2 98 6. 9 8. 9 9. 6 221 12. 4 11. 8 12. 0 3. 3 6. 3 4. 4 7. 3 15. 4 10. 0 82 10. 9 5. 4 3. 4 9. 7 6. 0 10. 0 9. 5 21. 0 12. 5 10. 8 12. 1 3. 6 5. 5 4. 4 6. 8 13. 8 10. 4 6. 4 10. 7 5. 0 3. 3 8. 8 5. 4 9. 8 9. 3 19. 8 12. 3 9. 5 11. 9 3. 8 4. 8 4. 2 6. 7 12. 6 9. 9 5. 8 10. 3 4. 7 3. 1 Balancen på de løbende poster (i % af BNP) 1997 1996 1998 4. 5 0. 8 -1. 2 -2. 6 0. 3 1. 6 3. 8 3. 5 16. 0 5. 7 -1. 8 -2. 5 3. 8 1. 2 -0. 1 0. 9 -17 14 5. 0 0. 2 -0. 6 -2. 9 1. 0 2. 4 3. 3 3. 7 14. 6 5. 4 -1. 6 -2. 4 3. 7 1. 9 0. 0 13 -1. 9 2. 3 5. 4 0. 3 -0. 2 -3. 0 0. 5 2. 5 2. 9 4. 0 16. 2 5. 4 -1. 4 -2. 3 4. 9 2. 2 -0. 5 1. 4 -2. 0 2. 5 8. 0 5. 1 9. 1 9. 2 18. 7 11. 9 7. 9 11. 8 3. 9 3. 9 3. 9 6. 3 11. 7 9. 3 5. 5 9. 7 5. 1 3. 1 1999 5. 7 0. 4 -0. 2 -3. 1 0. 1 2. 8 1. 4 4. 4 17. 0 5. 5 -1. 3 -2. 4 5. 9 2. 6 -0. 7 1. 4 -1. 9 2. 3 Den of fentllge sektors konjunkl låntagning < 1996 -2. 2 -0. 3 -27 1995 -3. 3 -1. 8 -3. 2 urkorrigerede långivning -)(l%afBNP) 1997 1998 j (+) eller B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR -9. 1 -6. 2 -44 -2. 1 -7. 9 - -3. 3 -50 -46 -3. 1 -6. 3 -5. 0 -47 -6. 9 -35 -33 -1. 0 -6. 2 2. 2 -1. 9 -3. 4 -2. 3 -1. 8 -2. 4 -45 -3. 6 -1. 9 1. 3 -2. 3 -3. 8 -2. 1 -2. 4 -0. 5 -2. 3 1. 7 -1. 8 -2. 2 -2. 1 -1. 3 -0. 7 -2. 2 -2. 1 -2. 1 1. 6 -2. 2 -3. 0 -2. 0 -2. 8 -0. 1 -3. 3 1. 4 -2. 1 -2. 1 -2. 1 -0. 6 0. 3 -0. 7 -2. 0 1999 -2. 4 1. 8 -1. 6 -3. 1 -2. 2 -2. 7 0. 8 -3. 7 0. 8 -1. 8 -2. 4 -2. 2 -0. 2 -0. 2 -0. 3 -1. 9 Samlet beskæftigelse, (årlig vækst I %) 1995 1996 1997 1998 B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR USA JAP 0. 5 1. 6 -0. 3 0. 9 1. 7 1. 0 4. 8 -0. 2 2. 5 1. 4 0. 2 -1. 0. 1. 7 1. 5 1. 2 0. 6 1. 5 0. 2 0. 0 1. 1 -1. 2 1. 3 1. 5 0. 0 3. 7 0. 2 2. 4 1. 8 -0. 7 0. 6 0. 9 -0. 6 1. 2 0. 2 1. 4 0. 4 0. 2 2. 2 -1. 3 1. 6 2. 5 0. 3 4. 5 0. 1 18 1. 9 0. 0 1. 5 2. 4 -1. 1 1. 5 0. 5 2. 4 1. 2 1. 1 0. 9 0. 3 1. 7 2. 4 1. 1 3. 8 0. 3 2. 2 2. 0 0. 7 0. 7 1. 8 0. 7 0. 5 0. 8 1. 8 1. 0 1999 1. 0 0. 6 1. 5 1. 8 2. 5 1. 4 4. 0 0. 5 2. 2 2. 0 1. 3 0. 6 1. 5 1. 2 0. 5 1. 3 0. 9 1. 2 Den offentlige sektors nettolångivning(+) eller nettolåntagning (-) (I % af BNP) 1997 1998 1996 1995 1999 B DK D1> EL E2> F IRL I L NL3) A P FIN S UK EUR USA JAP B DK4) D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR -3. 9 -2. 4 -3. 3 -9. 8 -7. 3 -5. 0 -2. 1 -8. 0 2. 0 -4. 0 -5. 0 -5. 8 -5. 0 -7. 1 -5. 5 -5. 1 -2. 3 -3. 7 1995 131. 2 73. 8 58. 0 111. 3 65. 3 52. 5 82. 2 124. 4 5. 9 79. 1 69. 3 66. 5 58. 1 78. 2 53. 8 71. 0 -3. 2 -0. 8 -3. 4 -7. 6 -4. 7 -4. 1 -0. 4 -6. 8 2. 6 -2. 3 -3. 8 -3. 2 -3. 1 -3. 7 -4. 9 -4. 2 -1. 4 -4. 4 -2. 6 1. 3 -3. 0 -4. 2 -2. 9 -3. 1 0. 6 -3. 0 1. 6 -2. 1 -2. 8 -2. 7 -1. 4 -1. 9 -2. 0 -2. 7 -0. 3 -3. 4 -2. 3 1. 9 -2. 6 -3. 0 -2. 4 -3. 0 1. 2 -3. 7 1. 0 -1. 9 -2. 6 -2. 4 -0. 2 -0. 2 -0. 6 -2. 2 0. 3 -3. 0 Den offentlige bruttogæld (I % af BNP) 1997 1996 1998 126. 9 71. 6 60. 4 112. 6 70. 1 55. 7 72. 7 123. 8 6. 6 77. 2 69. 5 65. 6 58. 0 77. 8 54. 4 73. 0 124. 7 67. 0 61. 7 109. 3 68. 1 57. 3 65. 8 123. 2 6. 7 73. 4 66. 1 62. 5 59. 0 77. 4 52. 9 72. 4 121. 3 62. 2 61. 4 106. 4 66. 5 58. 2 59. 2 121. 9 6. 9 71. 5 65. 6 60. 8 57. 3 75. 3 51. 5 71. 4 -2. 2 2. 4 -1. 7 -2. 7 -2. 2 -2. 6 2. 1 -3. 6 0. 5 -1. 5 -2. 4 -2. 2 0. 5 0. 2 -0. 3 -1. 8 0. 8 -2. 5 1999 117. 7 57. 0 60. 0 104. 2 64. 8 58. 2 52. 3 120. 0 7. 6 69. 4 64. 8 59. 5 55. 8 71. 2 49. 8 69. 8 1' Inkluderer ikke forbundsregeringens overtagelse i 1995 af gæld og aktiver svarende til 227,5 mia. DEM forbundet med genforeningen (Treuhand, østtyske boligselskaber og Deutsche Kreditbank). 21 Tallene efterlever Eurostats henstillinger fra februar 1997 om en fælles og harmoniseret fortolkning af ESA-reglerne, 2. udgave. Tallene for 1995 og 1996 er 6,4% af BNP. " Inkluderer for 1995's vedkommende ikke er nettobeløb på 32,84 mia. NLG til dækning af exceptionelle udgifter forbundet med en omlægning af finansieringen af sociale boligselskaber. 41 Indestående på statens konto i Nationalbanken, statens beholdning af private obligationer og de offentlige virksomheders gæld udgjorde ca. 16% af BNP i 1996. K/tøeiKommissionens tjenestegrene. Z} Tabel 3 Det økonomiske policy-mix i EU: gunstigt for vækst og beskæftigelse Real effektiv valutakurs1) (Enhedsløn- omkostninger) (1993=100) Ændring i de korte rentesatser siden 1. kv. 1995 (3-màneders interbank) Ændring i de lange rentesatser siden 1. kv. 1995 (10-årig benchmark) Ændring i den konjunktur- korrigerede budgetsaldo2' Løn og arbejds giverbidrag pr. ansat opgjort i løbende priser Enhedsløn- omkostninger opgjort i løbende priser Enhedsløn- omkostninger opgjort i faste pnser 3) Ændring i % 1kv. 1995 4. kv. 1997 Jan. 1998 Jan. 1998 1996/97 årligt gen nemsnit 1 9 98 19974' 19984) 19974» 19984) 199741 19984) B DK D EL E F IRL NL A P FIN S UK 107,2 102,9 106,3 110,6 90,7 102,8 98,7 102,6 92,0 128,2 91,8 98,4 95,3 88,2 91,4 101,6 103,2 104,7 108,6 113,9 97,3 99,2 97,6 95,5 106,2 106,1 108,9 119,6 EUR5) 101,6 96,2 -2,2 -2,5 -1,5 1. 1 -4,3 -3. 0 -0,6 -3,8 -1. 6 -1. 0 -5,5 -2,5 -3,6 0. 8 -2,1 USA 102,6 115,0 -0,6 -3,3 -3,7 -2. 5 n. a. -6,5 -3,1 -3,4 -6,6 -2,7 -2,5 -6,3 -4,9 -5,2 -2,6 -3,6 -2,0 0,7 1,6 0,4 2,7 2. 1 1,0 0,8 2,8 0,8 1,4 1,3 0,9 2,8 1. 5 -0,2 0,3 0,2 0,8 0,1 -0,4 0,4 -1,0 -0,3 0,1 0,0 0,7 1,0 1,5 2,3 3,9 2,0 10,5 2,7 2,4 6. 5 5. 3 3,2 1. 7 4,7 2,4 4,5 4,2 2,6 4,3 2. 5 7. 5 3,0 2,7 5,3 3,2 3. 6 2,3 4. 1 2,6 3,9 4. 3 0,1 2. 5 -1,7 8,7 2,0 0,4 1. 1 4,0 2,0 -0,2 2. 6 0. 3 1. 2 2. 3 0,7 1. 9 -0,4 5,6 1,9 0,7 1,1 1,0 1. 9 0,2 1. 1 0. 5 1. 7 2. 7 -1,2 -0,2 -2,5 1,7 0,1 -0,8 -0. 3 1. 4 0. 1 -1. 5 -1. 0 -0,6 -0,7 -0. 4 -1,1 -0,8 -2. 0 0. 7 -0,3 -0,6 0,4 -1. 0 -0,4 -1,4 -1,2 -1. 6 -0. 3 0. 0 1,3 0,1 3,2 3,2 1,1 1,1 -0,7 -0,9 0,2 -0,1 3,2 3,8 2,0 3,0 -0,1 0,7 111 forhold til 22 industrilande. 2> Et minus angiver en forværring, dvs. en stigning i underskuddet. 3) Deflateret med BNP-deflatoren. 41 Europa-Kommissionens prognoser fra efteråret 1997. 5> Valutakurs i forhold til 9 industrilande uden for EU. Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD. 2f Tabel 4 a) Ikke-aktive, i % af 15-64- årige (a = 100-b) b) Erhvervsfrekvens, i % af 15-64-årige(b = c+f) c) Beskæftigelseskvote, benchmark-serier, i % af 15-64-årige(c) d) Beskæftigelseskvote, fuldtidsækvivalent2> e) Virkningen af deltids beskæftigelse ( e=c-d) f) Ledighedskvote, i % af 15- 64-årige (f=b-c) g) Ledighedskvote, i % af den civile arbejdsstyrke 3) Arbejdsmarkedssituationen, EUR1) 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 33,6 33,3 33,0 32. 7 32. 3 32. 2 31. 7 31,9 32,4 32,4 32,4 32. 3 66. 4 66,7 67,0 67. 3 67. 7 67. 8 68,3 68,1 67. 6 67,6 67,6 67,7 59,8 60,1 60,5 61,1 62,1 62,6 62,7 61,8 60,4 60. 1 60,3 60,3 55,8 56. 0 56. 3 56,9 57,7 58. 0 58. 0 57,0 55,6 55. 1 55,2 55,0 4,0 4,1 4,2 4,2 4. 4 4,6 4,7 4,8 4,8 5,0 5,1 5,3 6,6 6,6 6,5 6,2 5,6 5,2 5,6 6. 3 7,2 7,5 7,3 7,4 10,0 9,9 9,7 9,1 8,3 7,7 8,2 9,3 10,7 11,2 10. 8 10. 9 Variablerne c, d and g er originale input. De øvrige variabler er afledt heraf. Under hensyn til deltid og overtid i relation til de nationale ugentlige arbejdstidsregler. Eurostat-definition. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. tf Tabel 5 Arbejdsmarkedssituation i de enkelte medlemsstater1) B DK D EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR a) Ikke-aktive, i % af 15-64-arige (a - 100-b) 1985 40,8 16,7 32. 0 38,3 43. 7 31. 0 38,1 41,9 34,0 37,1 30. 2 30,5 20,9 17,4 25,3 33,6 1990 41,4 15,9 30,8 39,5 40,6 30. 9 38,2 40,9 27,8 33,7 27,9 30,6 22. 6 15,7 22,2 32. 2 38,2 16,5 30. 5 39,6 40. 3 31,6 37,5 41,2 22,3 32. 4 26. 1 29. 1 26. 5 19. 9 23,6 32,3 1993 1996 37,2 18. 9 31,3 37,0 39,4 31. 2 36,2 41,6 18,2 30. 5 27,0 28. 8 27,1 21. 9 24. 0 32,3 b) Erhvervsfrekvens, i % 15-64-arige (b - c+f) 1985 59,2 83,3 68,0 61. 7 56. 3 69,0 61. 9 58. 1 66,0 62,9 69,8 69. 5 79. 1 82. 6 74,7 66,4 58,6 84,1 69,2 60. 5 59. 4 69,1 61,8 59,1 72,2 66. 3 72. 1 69. 4 77. 4 84. 3 77. 8 67,8 1990 1993 61,8 83. 5 69. 5 60,4 59,7 68,4 62,5 58. 8 77,7 67,6 73. 9 70,9 73,5 80,1 76,4 67,7 1996 62,8 81,1 68,7 63,0 60,6 68. 8 63,8 58,4 81,8 69,5 73,0 71,2 72,9 78,1 76. 0 67,7 c) Be8kæftigel8eskvote, benchmark-serier, i % 15-64-arige (c) 1985 53,1 77,4 63,1 57. 3 44. 1 62. 0 51,4 53. 1 64,1 57,7 67,3 63. 5 74,3 80. 1 66,2 59,8 1990 54,7 77,6 66,3 56,6 49,7 62,9 53,5 53,7 71,0 62,2 69,7 66,2 74,9 82,8 72. 4 62. 6 1993 56,3 75. 1 64,0 55,2 46. 1 60. 4 52. 7 52,7 75. 6 63,2 70,9 66. 9 61. 1 72. 5 68,5 60. 4 1996 56,6 75,5 62,6 56,9 47,2 60,3 56,3 51,4 79,1 65. 1 69,8 66,0 61. 7 70. 3 69,8 60,3 d) Beskætigelseskvote, fuldtidsækvivalent2) 1985 50,9 67,6 58,9 55,8 42,8 59,1 49,7 52,3 54. 3 47. 6 63,5 61. 9 70,7 70,6 58. 0 55,8 1990 51,7 68,3 60,6 55,4 48. 4 59,6 51,3 52. 8 53. 0 50. 2 65,8 64,5 71,2 72,8 63. 2 58. 0 1993 52,7 66,1 59,1 54,1 44,4 56,7 49,8 51,8 52,6 50. 8 66,8 64,8 58,1 63. 6 59,1 55,6 1996 52,7 67,3 57,0 55. 6 45,1 56. 1 53,0 50,2 51,0 51,7 65. 0 63,8 58,5 63,3 59,8 55. 0 e) virkningen af deltidsbeskæftigelse ( e=c-d) 1985 1990 1993 1996 1985 1990 1993 1996 2,2 3,0 3,6 3,9 6,1 3,9 5,5 6,2 9,8 9,3 9,0 8,2 5,9 6,5 8,4 5,6 1985 1990 1993 1996 10,3 6,7 8. 9 9,8 7,1 7,7 10. 1 6,9 4,9 2. 9 5. 5 6,1 7,2 4,8 6,0 8,8 4. 2 5. 7 4,9 5. 6 1,5 1. 2 1,0 1. 3 1,3 1. 3 1. 7 2,1 2,9 3. 3 3. 7 4,2 1,7 2,2 2. 9 3,3 0. 8 0. 9 9,8 10,1 18,0 1,0 23. 1 12,0 12. 4 1,2 28,1 13,4 3,8 3,9 4. 1 4,8 1,6 1,7 2. 0 2,2 3,6 3,7 3. 0 3. 2 9. 5 10,0 8. 8 7,0 8,2 9,2 9. 4 10,0 f) Ledighedskvote, I % 15-64-arige (f=b-c) 4,4 3,9 5,2 6,1 12,2 9. 7 13. 6 13. 4 7,0 6,2 8,0 8,5 10,5 8,3 9,7 7,5 5,0 5. 4 6. 1 7. 0 1,9 1. 2 2,1 2,7 5,2 4. 1 4. 5 4,4 2,5 2,4 3. 0 3. 2 6. 0 3,2 4,0 4,8 2. 5 12. 4 5,2 11,2 2. 5 1,5 7. 6 7. 8 8,5 5. 4 7. 9 6,2 g) Ledighedskvote, i % af den civile arbejdsstyrke3' 7,0 6,4 8,6 9,6 21. 6 10,1 16,9 16,2 8,9 13,4 22,8 11,7 15,6 22,1 12. 4 11. 8 8,5 9. 1 10,3 12. 0 2,9 1,7 2,7 3,3 8,3 6,2 6,6 6. 3 3,6 3,2 4,0 4,4 8,7 4,6 5,7 7. 3 6,0 3,3 16,9 15. 4 3,0 11. 5 10,0 1. 8 9,5 7,0 10. 4 10. 0 8,2 7,7 10,7 10,9 4,0 4,6 4,8 5. 3 6,6 5,2 7,2 7,4 Variablerne c, d and g er originale input. De øvrige variabler er afledt heraf. Under hensyn til deltid og overtid i relation til de nationale ugentlige arbejdstidsregler. Eurostat-definition. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 6 30 Tabel 6 Vækst-, beskæftigelses- og produktivitetstrends, EUR, USA og Japan (Gennemsnitlig årlig vækst i %) 1961-73 1974-96 1974-85 1986-96 1986-90 1991-96 LRealBNP-vækst 2,2 2. 4 3,3 2,0 2,3 3,7 2,3 2,5 3,0 2. Udbud af arbejdskraft 0,6 1. 7 1,0 0,1 1,7 0,9 0,7 2,1 0,9 0,4 1,3 1,2 3. Beskæftigelse 0,0 1,9 0,8 0,3 1,5 1. 1 3,2 2,8 4,6 0,9 1. 5 1. 4 1. 4 1,9 1. 5 4,7 3,9 9,6 0,3 1,9 1,2 0,3 1,9 1,3 4. Arbejdskraftens produktivitet (s 1-3 s 5+6) • i #~ 4. 4 1,9 8. 1 2. 8 1. 6 6,3 1. 6 0,3 1,8 2,0 0. 7 2. 4 2,0 0,5 3,0 2,0 1,0 1. 9 5. Totalfaktorproduktivitet2 1,1 0,6 1,1 1,0 0,4 1. 4 1. 2 0,8 0,7 1. 9 0,9 3,1 1,5 0,9 2,0 6. Substitution af arbejdskraft med kapital 0,9 0,1 1. 3 1. 0 0,1 1,6 0,8 0,1 1,1 0,4 0,0 1,1 1,5 2,1 1,7 -0,1 1,1 0,9 -0,5 1,1 0,6 2,0 1,0 1,1 1,0 0,8 -0,3 1,0 0,2 1,3 EUR USA JAP EUR USA JAP EUR USA JAP EUR USA JAP EUR USA JAP EUR USA JAP 1) Real BNP pr. beskæftiget person. 2) Gennemsnit af kapital- og arbejdskraftproduktivitet, vægtet med faktorindkomstandele af BNP. 3) Forskellen mellem arbejdskraftens produktivitet og totalfaktorproduktiviteten. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 3i Tabel 7 Den offentlige sektors nettolångivning / nettolåntagning (i % af BNP) I henhold til konvergensprogrammerne Dato 1996 1997 1998 1999 2000 2001 B DK D3) EL E F IRL I NL A P FIN s4) UK 5) 1/97 6/97 1/97 7/97 4/97 1/97 4/97 6/97 12/96 10/97 3/97 9/97 9/97 9/97 -3,4 -1. 4 -3,9 -7,4 -4,4 -4,0 -0,9 -6,7 -2,6 -4,0 -4,0 -3,1 -2,9 0,7 -2,9 -4,2 -3,0 -3,0 -1,5 -3,0 -2,2 -2,7 -2,9 -1. 3 -2,5 (-3,7) -1,9 (-1,6) -4,2 -1,6 -2,3 0,7 -2,5 -2,4 -2,5 -2,8 -1. 5 -2,8 -2,25 -2,5 -2,5 -0,1 0,6 -0,3 -1,7 0,9 -2,0 -2,1 -2,0 -2,3 -1. 1 -2. 4 -2,2 -2,0 0,3 0,5 -1. 4 1. 1 -1. 5 -1. 6 -1,8 -1. 8 -1,9 -1,5 1. 0 1,5 2) -1. 4 1,9 -0,1/0,4 0,5/1,5 0,9/2,4 1) Datoen for det seneste konvergensprogram. 2) Der forventes et overskud på 2. 8% af BNP i 2005. 3) Jf. de reviderede skøn (for 1996 og 1997), som de tyske myndigheder fremlagde i februar 1997. 4) Hovedserier i henhold til det svenske nationalregnskab, tallene i parentes for 1996 og 1997 i henhold til ESA's regnskabsprincipper. 5) Finansåret, der slutter i marts det efterfølgende kalenderår. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. H Tabel 8 Den offentlige sektors indtægter og udgifter - EUR a) (i % af BNP) 1961 1970 1973 1982 1989 1993 1994 1995 1996 1997 Lebende indtaagter 1. 1 alt (2+3+4+5) 34,3 37,4 38,2 44,3 44,8 46,3 45,8 45,9 46,1 46,0 heraf: 2. Indirekte skatter 3. Direkte skatter 4. Socialsikringsbidrag 5. Andre lobende indtaegter 13,9 8,7 13,5 10,2 12,9 10,7 13,2 12,4 13,5 13. 6 13,3 12. 9 13. 8 12,6 13,7 12,8 13. 8 12,8 10,2 10,7 11. 8 14,7 14,6 16. 0 15,9 16,0 16,1 1,5 2,9 2,8 4,0 3. 4 3. 8 3,5 3,4 3,4 14,0 12,9 15. 8 3,3 « Samlede udgifter 6. 1 alt (7+8+9+10+11) 33,6 36,9 38,7 49,3 47,2 52,4 51,3 51,0 50,4 48,7 heraf: 7. Lobende overforsler 11,5 14,7 16,0 21,6 20,7 23,7 23,5 23. 3 23,1 22,5 7a. heraf. Husholdninger 8. Rentebetalinger 9. Offentligt forbrug 10. Nettokapitaloverforsler 11. Bruttoinvesteringer 12. Bruttoopsparing IA "7 D. Q\ 13. Nettolångivning(+)/ nettolåntagning(-) (1-6) 12,1 13,0 17,9 17,1 20,0 19,9 19,8 19,7 3. 1 1,8 1. 7 13. 7 15,4 16,4 0,8 4,5 0,7 4. 2 0. 9 3. 7 4,1 19,6 1,0 2,9 19,3 5,0 4,6 5. 4 5,2 5,4 5. 4 18,2 19,6 19,2 19,0 18. 9 18,7 0,9 2,8 1. 1 2,8 0,8 2. 7 0,8 2,5 0,6 2,4 0,3 2,2 Hovedtal 6,0 5,2 4. 1 -1,0 1. 2 -2,4 -2. 1 -1,8 -1,3 -0,2 0,7 0,3 -0,6 -5. 1 -2,4 -6,1 -5,4 -5,1 -4,2 -2,6 14. Offentlig bruttogæld^ 65,2 38,8 35,3 45,6 54,1 66,1 68,1 71,1 73,2 72,6 a) 1961 : EUR 15 ekskl. Grækenland, Portugal, Østrig, Sverige og Finland; 1970: EUR 15 ekskl. Grækenland, Portugal og Finland; 1973 : EUR 15 ekskl. Luxembourg, Grækenland og Portugal. b) 1970: EUR 15 ekskl. Danmark, Frankrig, Nederlandene og Portugal; 1973 : EUR 15 ekskl. Frankrig og Nederlandene. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 33 Tabel 9 Sektorforandringer i EU 1) (% pa. ) Indikator Periode lait Landbrug Industri Service Vaerditilvaekst Beskaeftigelse Arbejds- produktivitet Relative priser 1961-73 1974-85 1986-90 1991-94 1961-73 1974-85 1986-90 1991-94 1961-73 1974-85 1986-90 1991-94 1961-73 1974-85 1986-90 1991-94 4,9 2,0 3,2 1. 1 0,3 0,2 1. 2 -0,8 4,6 1. 8 2,0 1. 9 0. 0 0,0 0,0 0,0 1,8 1,4 1. 3 0,9 -4,6 -2,9 -3,3 -3,8 6,5 4,3 4,6 4,7 -0,4 -2,6 -1. 6 -6. 1 5. 5 1. 5 2,6 0,1 0,5. -1. 6 -0,2 -3,3 5,0 3,1 2,8 3,4 -1,0 -0,7 -1,3 -1,4 Værditilvækstens relative vægt (i % af total i løbende priser) 1960 1973 1985 1990 1994 7. 6 4,8 3,0 2,6 2,0 35,5 33,7 29,4 26,9 24. 3 Antal beskæftigede pr. sektor (i % af samlet beskæftigelse) 1960 1973 1985 1990 1994 15. 9 8,6 6,0 4,8 4,2 30,8 31,6 26,6 23,9 21,6 5,6 2,7 3. 4 1,8 1. 6 1. 7 2,0 0,5 4,0 1. 0 1. 4 1. 3 0. 7 0. 6 0,8 0,7 41,3 49,5 56,9 60,1 63,5 41,4 49,1 59,0 61,7 65,0 1) EUR 15 ekskl. Grækenland, Spanien, Irland, Luxembourg og Portugal. For perioden 1961-73 findes der kun tilsvarende tal for EUR 5 (Belgien, Vesttyskland, Frankrig, Italien og Nederlandene) og for 1974-85 kun for EUR 8 (Belgien, Danmark, Vesttyskland, Frankrig, Italien, Finland, Sverige og UK). 2) Ekskl. bygge- og anlægsvirksomhed. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 10 51 Tabel 10 Lønspredningen i EU ECHP OECD(96) ECHP1> OECD (96) ECHP1 OECD (96) Samlet spredning (D9/D1) Samlet spredning (D9/D1) 2) Spredning i 0vre halvdel (D9/D5) Spredning i 0vre halvdel (D9/D5) Spredning i nedre halvdel (D5/D1) Spredning i nedre halvdel (D5/D1) B DK D3) EL E F IRL I L NL A P FIN S UK EUR12 2. 42 2,10 2. 95 2. 50 3. 64 3,20 4,18 2,13 3,38 2,33 n. a. 4,20 n. a. n. a. 3,73 3,05 2,25 2,17 2,32 n. a. n. a. 3,28 n. a. 2,80 n. a. 2,59 3. 66 4. 05 2. 38 2,13 3. 38 n. a. 1,64 1,53 1,76 1,60 2. 04 1. 98 2,00 1. 52 1,94 1,62 n. a. 2. 63 n. a. n. a. 1,94 1,83 USA n. a. 4,39 n. a. 1) EUs husholdningspanelundersøgeise. 2) (D9/D1) = (D9/D5)x(D5/D1). 3) OECD's data vedrører kun Vesttyskland. 1,57 1,57 1,61 n. a. n. a. 1,99 n. a. 1,60 n. a. 1,66 1,82 2,47 1,70 1,59 1,87 - n. a. 2,10 1,47 1,37 1,68 1,56 1,78 1,62 2,08 1,40 1. 74 1,44 n. a. 1,60 n. a. n. a. 1. 92 1,66 1,43 1,38 1,44 n. a. n. a. 1,65 n. a. 1. 75 n. a. 1,56 2,01 1,64 1,40 1. 34 1,81 n. a. n. a. 2,09 Anm. : Med udgangspunkt i (foreløbige) data fra ECHP-94 er lønspredningen beregnet på grundlag af de normale bruttomånedslønninger (for NL: nettomånedslønninger) for fuldtidsbeskæftigede. Tallene er ratioer for lønspredningens øvre/nedre deciler. Ratioerne for EUR 12 er beregnet som summen af spredningsrateme i hver medlemsstat vægtet med medlemsstaternes respektive andel i den samlede beskæftigelse (fra Labour Force Survey 1994). Kilde: Kommissionens tjenestegrene og OECD. 11 31 Figur 1 Konjunkturindikatorer - EUR (balance mellem positive og negative svar) Økonomisk tillidsindikator Tillidsindikator for industrien 1985=100 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 Tillidsindikator for bygge- og anlægsvirksomhed Forbrugertillid 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 % 97 Tillidsindikator for detailhandelen Kapacitetsudnyttelsesgrad gnsn. 87-96 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 01 01 Q! Ql Ql 01 01 Ql Q1 Ql Ql Ql Ql ^5 | 86 | 87 | 88 | 89 | 90 | 91 | 92 | 93 | 94 | 95 | 96 | 97 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 12 3>(* Figur 2 Rentesatser og effektive valutakurser - EUR 12 11 10 9 8 7 6 5 4 3 2 1 0 -1 -2 Lang nominel rente (benchmark 10 år) Lang realrente (benchmark 10 år) Kort nominel rente Kort realrente 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 93 | 94 | 95 | 96 | 97 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 2 6 10 93 I 94 I 95 l 96 I 97 Nominelle effektive valutakurser (1991=100) Reale effektive valutakurser, korrigeret med enhedslønomkostninger; (1991=100) 91/1 92/1 93/1 94/1 L. 95/1 I 96/1 I- 97/1 I l i 1 1. I. I I 1 L. J l _. 1. 98/1 q1 q3 91 q1 | q3 92 q1 q3 I 93 q1 q3 I 94 q1 q3 q1 | 95 q3 q1 I 96 q3 I 97 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. i. -3} Figur 3 % ændring p. a. Konvergens i EU a. lnflationstrends1) % ændring p. a. 14 12 10 1990 1992 1994 1996 1998 % ændring p. a. % ændring p. a. 14 12 1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 1 ) Privatforbrugsdeflator. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 14 2Ï Figur 3 Konvergens i EU b. Offentlige underskud % af BNP % af BNP 1993 1995 1997 1999 1993 1995 1997 1999 % af BNP 14 12 % af BNP 14 1993 1995 1997 1999 1993 1995 1997 1999 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 15 T\ Figur 4 Asien Børsindekser, Asien % % ændring 01. 01. 97-16. 02. 98 Taiwan Bilaterale vekselkurser i forhold til USD ændring 01. 01. 97-16. 02. 98 o/o 20 Hong Kong -20 Singapore -40 -60 -80 Indonesien 30 20 10 0 -10 -20 -30 -40 -50 Børsindekser, EUR indeks 1. 1. 97 Bilaterale handelsstrømme ! ; Ut BJ takjft bilateral hands! for USAog Japan! &'**. r*mmMm USA EU15 raw BU- ukslun eksport ialt b n H HM ! Asien • h&sf. Japan Nna Korea "Ikjwsr* ;USA i BJ15 ! ØoteunopB^ ! atUSSR • CPBC-Indonesien 1 l. il III III II n ! Afrika : Raten af vanten- ; BU i Varden-BU 24 6 2 2 4 18 - 14 6 4 6 27 _, 100 9 2 1 1 2 7 62 5 2 2 2 10 38 30 11 2 4 4 - 21 1 3 7 1 36 79 70 Jan-01 Maj-23 Okt-10 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. i *ThalarclRlippirerrBi^is^lrdGneaen, ; iSitr «» Japan • 44 5 7 12 27 15 1 ! ! i i ! ; i ! 2 _j i 3 ! 1 6 '; 85 ' , 16 10 Figur 5 + 6 Beskæftigelseskvoter og beskæftigelsesfremmende vækst - EUR Beskæftigelseskvoter: EUR, USA og Japan % af arbejdsdygtige befolkning 80 Beskæftigelsesfremmende vækst - EUR1) (fem-års glidende gennemsnit) % ændring -Real BNP-vækst EUR Arbejd sprod u kti vitet 55 50 1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 s Kilde: Kommissionens tjenestegrene. Arbejd sp rod uktiv i tets trend (gnsn. 74-97) Ødelagt beskæftigelse 1963 1968 1973 1978 1983 • 1988 1993 1 )Fra 1992 (fem-års glidende gennemsnit 1990-1994) omfatter EUR det forenede Tyskland. 17 Figur 7 Vækst og beskæftigelse - EUR % (% ændring p. a. ) 7 6 5 4 3 2 1 O -1 -2 -3 1960 i i i i i i, i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i i 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 Figur 8 | Inevsteringer og ledighed - EUR % af BNP 25 % af arbejdsstyrke 12 20 15 1960 i i i i i i i i i i i 1 • ' ' ' j ' ' ' ' ' 0 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. » m Figur 9 Rentabilitet og investeringer - EUR 1960=100 120 | 110 \ A ^ ioo y\ l\^^A/\ % 15 Faste bruttoinvesteringer i % p. a. i reale termer (hojre skala) * 10 A 1 / \ / /\ / > JL f (\ / 90 80 70 en Nettoafkast af nettokapitalapparatet (venstre skala) V / \/ 1 / V / J y _^»A V x / ~^^V""^ \ ^^ ^ / \ \ \i y i. , ,: i i i i i i i i • i i i i i i i i i i i i i i i i i i 1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 Vækst og investeringer - EUR (real % p. a. ) Figur 10 ! 15 10 0 -5 -10 -10 J 1 I L__l_ I I I I I I I I I I I 1960 1965 1970 1975 1980 1985 1990 1995 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 19 H3 Figur 11 Lønudvikling - EUR (% P. a. ) Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat i nominelle termer Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat i reale termer, privatforbrugsdeflator 62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 Løn og arbejdsgiverbidrag pr. ansat i reale termer, B^P-deflator Arbejdsproduktivitetstrend (gnsn. 61-73) Arbejdsproduktivitetstrend (gnsn. 74-98) Arbejdsproduktivitet 62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 Reale enhedslønomkostninger, BNP-deflator Trend for reale enhedslønomkostninger (gnsn. 82-98) 20 18 16 14 12 10 8 6 4 2 0 -2 7 6 5 4 3 2 1 0 4 3 2 1 0 -1 -2 -3 62 64 66 68 70 72 74 76 78 80 82 84 86 88 90 92 94 96 98 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 20 UM Figur 12 % 50 40 30 20 Implicitte skattesatser' - EUR 2) Andre produktionsfaktorer Forbrug 1) 1975 1980 1970 Skattesatserne er beregnet ved at dividere beskatningen af økonomisk aktivitet med det relevante skattegrundlag. For yderligere definitioner henvises til Eurostats publikation "Structures of the taxation systems in the European Union, 1970-1995" (1997). 1985 l —J J 1990 L 1995 2) 1970-72 EUR6, 1973-85 EUR9, 1986-94 EUR12, 1995 EUR15. Kilde: Kommissionens tjenestegrene. S 21 H) Figur 13 % 18 Lønomkostninger og indirekte lønomkostninger - EUR Socialsikringsbidrag i alt(%af BNP) 1970 1975 1980 1985 1990 1995 % Løn og arbejdsgiverbidrag i alt (% af BNP) 58 56 54 52 50 1970 1975 1980 1985 1990 1995 indeks: 1981=100 Enhedslønomkostninger i faste priser 120 80 1970 1975 1980 1985 1990 1995 Kilde: Kommissionens tjenestegrene. 22 Itø ISSN 0254-1459 KOM(98) 103 endelig udg. DOKUMENTER DA 04 10 09 01 Katalognummer : CB-CO-98-123-DA-C ISBN 92-78-31681-4 Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer L-2985 Luxembourg k)-