title: Komission kertomus neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle - Sosiaalinen suojelu Euroopassa vuonna 1997 - tiivistelmä

eurovoc_concepts:
European social policy
social analysis
social change
social security
social well-being

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO it it it it it it it 4 it Bryssel, 23. 04. 98 K0M(I99K)243 lopiill. KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE, EUROOPAN PARLAMENTILLE, TALOUS- JA SOSIAALIKOMITEALLE JA ALUEIDEN KOMITEALLE Sosiaalinen suojelu Euroopassa vuonna 1997 — tiivistelmä Soeiaalkienauo^Eumapastavuomim—tiMstolmä Sosiaalinen suojelu Euroopassa vuonna 1997 — tiivistelmä Poliittinen tausta Tämä on kolmas Sosiaalinen suojelu Euroopassa -ra portti. Sen tarkoituksena on luoda katsaus edistykse en, jota on saavutettu heinäkuussa 1992 annetussa neu voston suosituksessa sosiaalisen suojelun tavoitteiden ja politiikan lähentämisestä (92/442/ETY) asetettujen ta voitteiden suhteen, ja saattaa ajan tasalle vuosien 1993 ja 1995 kertomuksissa esitetty analyysi. järjestelmien ja Euroopan työllisyysstrategian välille on siis luotu selkeä yhteys. Tärkeimmät määrälliset tulokset Seuraavassa on esitelty sosiaalisen suojelun tietoja si sältävän uusitun ESSPROS-tietokannan ja Euroopan yhteisön kotitaloustiedustelun analyysista saadut tärkeim mät tulokset: Raportti on tarkoitettu myös osaksi sosiaalisen suojelun tulevaisuudesta unionissa käytävää keskustelua, jonka komissio käynnisti vuonna 1995 antamallaan tiedonan nolla "Sosiaalisen suojelun tulevaisuudesta taustaksi eu rooppalaiselle keskustelulle". Komissio antoi maalisku ussa 1997 toisen tiedonannon, Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja kohentaminen Euroopan unionissa. Siinä käsiteltiin keskeisiä keskustelussa esiin tulleita ai heita sekä kiinnitettiin huomiota politiikan muotoilun kannalta tärkeisiin näkökohtiin. Raportti voidaan nähdä myös osana jäsenvaltioiden pyr kimyksiä vakauttaa julkista taloutta - tätä korostettiin "talouspolitiikan laajoissa suuntaviivoissa vuodeksi 1997" sekä Euroopan neuvoston Amsterdamissa hyväk symissä kahdessa makrotalouden vakautta, kasvua ja ty öllisyyttä koskevassa päätöslauselmassa - sekä osana Eu roopan työllisyysstrategiaa. Jäsenvaltiot hyväksyivät laajalti komission ehdotukset "työllisyyden edistämisen suuntaviivoiksi" marraskuussa 1997 pidetyssä Luxem burgin työllisyyshuippukokouksessa. Jäsenvaltiot olivat yhtä mieltä siitä, että etuus- ja koulutusjärjestelmiä olisi tarvittaessa tarkistettava ja mukautettava sen varmistami seksi, että niillä tuetaan aktiivisesti työllistettävyyttä. So siaalinen suojelu auttaa osaltaan merkittävästi myös työl lisyyden suuntaviivoissa vuodeksi 1998 korostettujen muiden tavoitteiden saavuttamisessa. Näitä tavoitteita ovat yrittäjyyden kehittäminen, yritysten ja työntekijöi den sopeutumiskyvyn parantaminen sekä mahdollisuuk sien tasa-arvoisuuden edistäminen. Sosiaalisen suojelun Sosiaalimenojen laajuus. Sosiaalimenojen määrä vuonna 1995 vastasi unionissa 28'/2 % BKT. stä. Luku vaihteli kuitenkin siten, että alimmillaan menot olivat Irlannissa (20% BKT:stä), Kreikassa, Espanjassa ja Portugalissa (21-22%) ja korkeimmillaan (30% tai enemmän) Ran skassa, Alankomaissa ja kolmessa Pohjoismaassa. Ruot sissa luku oli korkein eli liki 36% BKT:stä. Sosiaalimenojen rakenne. Vanhuuseläkkeet ovat unionis sa varsin selvästi suurin sosiaalisen suojelun menoerä. Vuonna 1995 niiden osuus sosiaalimenojen kokonaismä ärästä oli 42'A % eli 12% BKT:stä. Menoeristä toiseksi suurin oli terveydenhuolto, jonka osuus kokonaiskuluista oli noin 22% niin koko unionissa kuin kaikissa jäsenval tioissakin Tanskaa (vain 14%) lukuun ottamatta. Tämä vastaa 6%:ia BKT:stä. Työttömille suunnattujen tulonsi irtojen osuus kokonaismenoista oli unionissa vain 8% (hieman alle 2'/2% BKT:stä). Sosiaalimenojen kasvu. Useimmissa jäsenvaltioissa so siaalimenojen kasvu on hidastunut viime vuosina. Sosiaa limenojen osuus BKT:stä toki kasvoi vuosina 1990-1995 koko unionissa (hieman yli 2 prosenttiyksikköä). Osaltaan tähän vaikuttaa BKT:n kasvun hidastuminen lamavuosi na. Vuosina 1993-1995 menojen kasvu ei ylittänyt BKT:n kasvua, vaan oli useimmissa maissa sitä hitaampaa. Rahoituslähteet. Sosiaalisen suojelun rahoituksesta noin 65% on unionissa peräisin työnantajilta ja suojeltavilta -1 Soakedhon9uo^Emx)pa38a\nj<xTia1997—misteimä kerätyistä sosiaaliturvamaksuista. Loppuosa rahoitetaan pääasiassa verovaroin. Työnantajien maksuosuudet olivat noin 40% kokonaisrahoituksesta vuonna 1995. Työttömyysetuuksien tasot. ECHP:n tietojen mukaan erä issä jäsenvaltioissa huomattava osuus työttömistä ei saa nut mitään työttömyysetuuksia vuonna 1993, vaikka he olisivat olleet työttöminä vähintään kolme kuukautta. Etu uksien saajat saivat kuukaudessa käteen vain hieman yli puolet työnteossa saatavista nettokuukausiansioista. Tan skassa, Ranskassa ja Irlannissa vastaava suhde oli 60- 65%, kun taas Kreikassa ja Yhdistyneessä kuningaskun nassa se oli vain 25%. Köyhyyden lievittäminen. Sosiaalisten tulonsiirtojen (täs sä yhteydessä niihin luetaan myös yksityiset eläkkeet mutta ei terveydenhuollon kaltaisia luontoisetuja) osuus unionin talouksien nettotuloista vuonna 1993 oli noin 30%. Noin 35%:lle talouksista tulonsiirrot olivat pääasi allinen tulonlähde. Ilman niitä hieman alle 40% talouksis ta olisi jäänyt tuloiltaan alle puoleen maan keskituloista (yleisesti köyhyyden määrittelyssä käytetty mittari). Tu lonsiirtojen jälkeen tulot jäivät tuon tason alle noin 17%:lla unionin kotitalouksista. työtulot ovat aina etuuksia suuremmat. Näitä toimia ovat olleet matalapalkkaisille työntekijöille suunnatut verohel potukset, työssäkäyville suunnatut etuudet sekä etuuksien pienentäminen. Siirtyminen aktiivisempaan politiikkaan. Yleisesti tun nustetaan, ettei tulojen tukeminen yksin riitä ratkaisemaan työttömyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen ongelmia. Neuvoston hyväksymissä "työllisyyden edistämisen su untaviivoissa" vuodeksi 1998 jäsenvaltiot sitoutuivat siir tymään passiivisista toimenpiteistä aktiivisiin toimiin. Niiden tavoitteena on lisätä työttömien työllistettävyyttä ja auttaa työttömiä työnhaussa. Työpaikkojen luomiseen tähtäävien toimien laajentami nen. Eräissä maissa työpaikkojen luomista on kannustettu valikoivilla sosiaaliturvamaksujen vähennyksillä sekä suorilla tuilla. Jäsenvaltiot lupasivat lisäksi "työllisyyden edistämisen suuntaviivojen" yhteydessä tutkia keinoja ke hittää paikallisia työllistämismahdollisuuksia osuus- ja yhteisötaloudessa sekä uusilla aloilla, joilla markkinat eivät vastaa tarpeisiin. Politiikan tuoreet muutokset Taloudelliset ja sosiaaliset olot, joiden alaisena euro oppalaiset sosiaalisen suojelun järjestelmät toimivat, ovat muuttuneet merkittävästi viimeisen vuosikymmenen tai kahden aikana. (Tätä analysoitiin komission tiedonan nossa Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja kohen taminen Euroopan unionissa. ) Hidas talouskasvu on 90- luvun aikana lisännyt sekä sosiaalisen suojelun rahoittamiseen että (yhdistettynä väestöllisiin ja sosiaali siin muutoksiin) tuettavien määrään liittyviä vaikeuksia kautta unionin. Vaikka tulotason ylläpitäminen ja sosiaa lisen syrjäytymisen ehkäiseminen ovat edelleen sosiaali sen suojelun järjestelmien perustavoitteita, politiikan ta voitteena on voimistaa työnteon kannustimia ja parantaa työntekijöiden työllistettävyyttä ja mukautuvuutta. Tär keimmät politiikan kehityssuunnat ovat seuraavat: Etuuksien myöntämiskriteerien tiukentaminen. Useissa jäsenvaltioissa on tiukennettu etuuksien saamisen ehtoja ja vaadittu etuuksien myöntämiseksi maksettavia vaku utusmaksuja entistä pidemmältä ajalta. Työnteon kannustimien voimistaminen. Useissa valtioissa on otettu käyttöön toimia, joilla pyritään takaamaan, että Riippuvuuden ja sosiaalisen syrjäytymisen vähentämi nen. Yleinen suuntaus sosiaalisen tuen järjestelmissä jä senvaltioissa on käsitellä köyhyyden ja sosiaalisen syrjäy tymisen taustalla olevia syitä, vähentää etuusriippuvuutta ja kannustaa kaikkia työkykyisiä hakemaan työtä. Vammaisten auttaminen. Useissa jäsenvaltioissa on pyrit ty parantamaan vammaisten työskentelymahdollisuuksia ehkäisemällä syrjintää ja poistamalla vammaisten ty öskentelyn esteitä. Samalla on tiukennettu etuuksien saa misen ehtoja. Eroon varhaisesta eläkkeellesiirtymisestä. Varhaisen eläkkeellesiirtymisen suosion kasvu on ollut pitkäaikai nen suuntaus kaikkialla unionin alueella. Tämä on lisän nyt sosiaalimenoja, ja talous on jäänyt vaille kyseisten työntekijöiden osaamista. Naisten osalta tämän suuntauk sen vastapainona on ollut heidän voimakkaampi osallis tumisensa työelämään. Miesten osalta tilanne on kuiten kin johtanut siihen, että noin puolet 55-64-vuotiaista (siis useimpien maiden virallista eläkeikää nuoremmista) mie histä on siirtynyt pois työelämästä. Eräissä jäsenvaltioissa on sen vuoksi ryhdytty toimiin, joilla vähennetään varhai sen eläkkeellesiirtymisen houkuttelevuutta: varhaiseläk keen myöntämisperusteita tiukennetaan tai eläkkeen mä ärää leikataan yhdessä tai erikseen. SoskatnensuofeiuEuroofjossa vuonna 1997—tiivistelmä Osaeläkkeelle siirtymisen rohkaiseminen. Osaeläkkeelle siirtymistä on pyritty rohkaisemaan (erityisesti Saksassa, Ranskassa, Itävallassa ja Suomessa) siten, että työnteki jöiden on mahdollista saada osa-aikaista eläkettä, jos he vähentävät työskentelyaikaansa. Ranskaa lukuun otta matta kuitenkin vain harvat ovat toistaiseksi käyttäneet tätä mahdollisuutta hyväkseen. via järjestelyjä hoitokustannusten kattamiseksi osana so siaalisen suojelun järjestelmiä on tähän mennessä saatu käyntiin vain harvassa jäsenvaltiossa. Huomattavimpia niistä ovat Itävallassa vuonna 1993 ja Saksassa vuonna 1995 käyttöön otetut järjestelmät. Itävallassa järjestelmä on rahoitettu yleisin verovaroin ja Saksassa sosiaaliturva maksuin. Kulujen kohdentaminen. Varojen kohdentaminen niitä eniten tarvitseville on yhä tärkeämpi poliittinen tavoite koko unionissa. Tämä näkyy sekä tarveharkinnan lisään tymisenä (vaikka sen käyttö edelleen on vähäistä) että etuuksien saajille asetettavina veroina ja sosiaaliturva maksuina, joilla sosiaalisen suojelun kustannuksia voida an jakaa tasaisemmin. Näin otetaan myös huomioon mo nien eläkkeensaajien vauraus. Mukautuminen väestön ikääntymiseen. Eläkejärjestelmi en uudistaminen on edelleen poliittisen huomion kohtee na. Tarkoituksena on rajoittaa väestön ikääntymisestä ai heutuvia kustannuksia. Monet jäsenvaltiot ovat korottaneet virallista eläkeikää -erityisesti naisten osalta. Se on useimmiten asetettu 65 vuoteen. Eräissä maissa taas on leikattu eläkkeiden suuruutta. Lisäksi näyttää siltä, että eläkesuoritukset sidotaan entistä lähemmin eläkkeensaa jan työuransa aikana maksamiin eläkemaksuihin, mikä vahvistaa järjestelmän vakuutuksenomaisuutta. Jakojär jestelmistä (pay-as-you-go) ei kuitenkaan olla yleisesti siirtymässä rahastointiin perustuviin järjestelmiin (nykyi set eläkkeet kattavista maksuista tulevia eläkevastuita koskeviin maksuihin). Yksityisten ja työeläkejärjestelmi en merkitys korostuu kuitenkin yhä laajemmalti. Terveydenhoitomenojen kurissapito. Yleinen suuntaus jä senvaltioissa on ollut asettaa katto joko valtion tarjoamien tai sairausvakuutuksesta rahoitettavien terveydenhuolto palvelujen menoille. Toimilla on yleisesti ottaen onnistut tu hillitsemään menojen kasvua suhteessa BKT:hen, mut ta samalla esiin on noussut uusia mahdollisuuksia kohdentaa ja käyttää voimavarat tehokkaasti. Monissa maissa lääkkeet ja eräät hoitotoimet ovat tulleet maksullisiksi tai niiden maksullisuutta on laajennettu. Tavoitteena on ollut lisätä kuluttajien tietoisuutta palve lujen kustannuksista ja rohkaista näitä hillitsemään palve lujen kysyntää. Joissakin jäsenvaltioissa valtio on pyrki nyt hyödyntämään markkinamekanismien mahdollisia tehokkuushyötyjä. Tätä on tavoiteltu erottamalla palvelu jen ostajat ja tarjoajat toisistaan entistä selvemmin, rohkaisemalla molempia osapuolia liiketaloudellisempa- an ajattelutapaan sekä avaamalla joitakin osa-alueita säännellylle kilpailulle. Pitkäaikaishoidon järjestäminen. On virinnyt laaja ke skustelu keinoista tyydyttää hoitotarpeet: hoidettaisiinko asia tulonsiirroin vai palvelujen suoran järjestämisen kautta. Samoin pohditaan sitä, kuinka pitkälle valtion vastuu olisi ulotettava. Erityisesti Ruotsissa, Suomessa ja Tanskassa sosiaalipalvelut ovat hyvin kehittyneitä, vaik ka niiden määrärahoja on rajoitettu yhä enemmän. Toimi- -3 Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen Sosiaalisen suojelun järjestelmistä ja niiden uudistamisesta on tullut keskeinen poliittinen kysymys Euroo pan unionissa. Komission tiedonan nossa Sosiaalisen suojelun nykyaikais taminen ja kohentaminen Euroopan unionissa (KOM(97) 102) huomautet tiin, että useimpien järjestelmien talou delliset ja toiminnalliset rakenteet luo- tiin jo vuosikymmeniä sitten. Taloudelliset ja yhteiskunnalliset olo suhteet, joiden alaisena järjestelmät toimivat, ovat kuitenkin muuttuneet ja muuttuvat edelleen. Sosiaalisen suoje lun järjestelmiin kohdistuu yhä enem män vaatimuksia, ja niiden rahoitusta on tiukennettu. Tätä korostaa väestön ikääntyminen ja eläkeikäisten määrän odotettavissa oleva kasvu. Sosiaalisen suojelun järjestelmien uudistusyritys ten yhteisenä tavoitteena on taata edel leen järjestelmien tehokkuus, varmis taa, että järjestelmät vahvistavat talouskasvua eivätkä jarruta sitä, pitää kaikille tarvitseville tarjottavan sosiaa lisen tuen kustannukset kurissa sekä siirtyä entistä aktiivisempaan politiik kaan, jonka tähtäimessä on ihmisten työUistäminen eivätkä vain työelämän ulkopuolella oleville suunnattavat tu lonsiirrot. Painotusten muuttuminen kuvastuu tuoreissa Eurooppa-neuvoston julis tuksissa. Neuvosto tähdensi vuoden 1996 lopulla Dublinissa, että verotu sjärjestelmien ja sosiaalisen suojelun järjestelmien on muututtava työllistä- vämpään suuntaan ja että niistä on tehtävä aktiivisempi osa työttömyyden vastaista kamppailua. Vuoden 1997 lopulla pidetyssä Luxemburgin työlli syyshuippukokouksessa neuvosto pe räsi aktiivisempia toimia työttömien työllistettävyyden lisäämiseksi. Täl laiselle lähestymistavalle asetettiin pu itteet edellä mainitussa komission tie- d o n a n n o s sa sekä n e u v o s t on hyväksymissä "työllisyyden edusta misen suuntaviivoissa" vuodeksi 1998 (E Y VL C 30, 28. 1. 1998). "Työllisyy den edistämisen suuntaviivoissa" määritellyt toiminnan pääkohdat - ty öllistettävyyden edistäminen, yrittä jyyden suosiminen, yritysten ja työn- t e k i j ö i d en s o p e u t u m i s k y v yn parantaminen sekä yhtäläisten mahdollisuuksien edistäminen - vaik uttavat kaikki osaltaan sosiaalisen suo jelun järjestelmien suuntaamiseen. Tässä raportissa keskitytään komissi- son tiedonannossa ja "työllisyyden edistämisen suuntaviivoissa" käsitel tyihin aiheisiin, jotka ovat keskeisiä sosiaalisen suojelun järjestelmiin unionin alueella tehtävissä muutoksis sa. Erityisenä tavoitteena on osallistua uudistamisprosessiin tarkastelemalla ja analysoimalla näitä muutoksia ja li säämällä siten toimenpiteiden ymmär rettävyyttä. Osaltaan raportti pyrkii sa attamaan kahdessa edellisessä eli vuosien 1993 ja 1995Sosiaalinen suo jelu Euroopassa raporteissa esitetyt analyysit ajan tasalle. Edeltäjiensä ta paan myös tämä kertomus on tulosta Eurooppa-neuvoston heinäkuussa 1992 antamasta suosituksesta (92/442/ETY), jonka mukaan on seu rattava sosiaalisen suojelun tavoittei den ja politiikan lähentymistä. (Ra portti julkaistaan kokonaisuudessaan englanniksi, ranskaksi ja saksaksi. Tämä pääkohdat tiivistävä asiakirja on saatavilla kaikilla yhdellätoista yhtei sön virallisella kielellä. ) Kertomus perustuu, mahdollisuuksi en mukaan, kvantitatiivisiin tietoi hin, jotka ovat peräisin kahdesta uu desta vertailevan tiedon lähteestä: uusitusta ESSPROS-järjestelmästä (European System of Integrated So cial Protection Statistics) saatiin tie toja sosiaaliturvan eri osa-alueiden kustannuksista ja rahoituksesta. Toi sena lähteenä oli uusi Euroopan yhteisön kotitaloustiedustelu. Kotita- loustiedustelun perusteella saadaan nyt ensi kertaa vertailukelpoiset tie dot tulotasosta ja elinoloista jäsen valtioissa, etuuksien jakautumisesta kotitalouksittain sekä toimeentulotu en tasosta. (Täydellisen raportin lo pussa olevassa, huomautukset ja lähteet sisältävässä teknisessä liitte essä on kuvattu molemmat aineistot, joihin olisi tutustuttava ennen poliit tisten päätelmien tekemistä tässä esi tettyjen tuloksien perusteella. ) Raportin rakenne Raportin aluksi tarkastellaan unio nin sosiaalisen suojelun järjestel mien muuttuvaa toimintaympäristöä. Päähuomio kiinnitetään keskeiseen väestölliseen, sosiaaliseen ja taloudel liseen kehitykseen, joka vaikuttaa sekä tuen tarpeen laajuuteen että sen luon- -4 Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjesteimien mukauttaminen muutokseen teeseen. Seuraavaksi analysoidaan so siaaliseen suojeluun jäsenvaltioissa käytettävien varojen määrää, määrära hojen jakautumista eri toimintojen ke sken sekä eri rahoituslähteiden suhte ellista merkitystä. Kolmanneksi arvioidaan sosiaalisten tulonsiirtojen merkitystä kotitalouksien tulojen kan nalta sekä niiden vaikutusta kotitalo uksien tuloerojen tasoittamisessa. Nel jänneksi tarkastellaan keskeisiä muutoksia, joita unionissa on sosiaali sen suojelun järjestelmiin viime vuosi na ja etenkin vuodesta 1995 lähtien tehty. Neljää poliittisesti erittäin tärkeää so siaaliseen suojeluun liittyvää kysy mystä analysoidaan yksityiskohtai semmin. Nämä ovat: - työttömyyskorvausjärjestelmän järjestelmää ollaan toiminta; joissakin jäsenvaltioissa muok kaamassa työnhakua kannusta vaan suuntaan - eläkepolitiikka, erityisesti siltä osin kuin sillä pyritään eroon ke hityksestä, jonka mukaan eläk keelle siirrytään ennen virallista eläkeikää - toiminta terveydenhuoltokulujen pitämiseksi kurissa palvelun laa dusta tinkimättä - sellaisten ihmisten pitkäaikais hoito, jotka ovat liian heikkoja pystyäkseen itse huolehtimaan itsestään; tämä tuo sosiaaliturva järjestelmille uusia paineita. Muuttuva toimintaympäristö Vaikka Euroopan maat ovat vau raampia kuin koskaan, ja vaik ka reaalitulot ovat lyhyitä jaksoja lu kuun ottamatta kasvaneet jatkuvasti, sosiaalisen suojelun järjestelmiin kohdistuvat vaatimukset ovat kasva neet vaurastumistakin nopeammin. Viime vuosina näin on käynyt myös makrotalouden piirissä, kun useimpi en jäsenvaltioiden hallitukset ovat pi täneet ensisijaisina tavoitteina kus tannusten kasvun rajoittamista ja julkisen talouden lujittamista. (Eu roopan kilpailukykyä käsittelevässä raportissa Competitive Europe, benchmarking the EU against the ex perience of Ireland and New Zealand esitetty analyysi saattaisi auttaa jä senvaltioita päättämään, kuinka ne voisivat parhaiten mukauttaa julki sen taloutensa ja sosiaalisen suojelun järjestelmänsä uuteen tilanteeseen. ) Vaurastumisesta huolimatta riippu vuus tulonsiirroista on useimmissa jäsenvaltioissa todennäköisesti voi makkaampaa kuin koskaan sodanjäl keisenä aikana. Tämän ilmeisen ris tiriidan taustalla on väestöllisen, sosiaalisen ja taloudellisen kehityk sen yhteisvaikutus. Nämä tekijät ovat aiheuttaneet sosiaalisen suojelun jär jestelmille paineita, joita kestämään niitä ei ole suunniteltu. Ensinnäkin yleisen eläkeiän (useim missa maissa 65 vuotta) ohittaneiden määrä on kasvanut suhteessa työikä isten määrään, ja sen arvioidaan ka svavan vieläkin voimakkaammin tu levina vuosina. Unionissa (sen nykyisissä 15 jäsenvaltiossa) oli vu onna 1986 jokaista 65-vuotiasta tai sitä vanhempaa kohti viisi 15-64- vuotiasta. Vuoteen 1996 mennessä 65 vuotta täyttäneitten määrä oli ka svanut siten, että kutakin tuonikäistä kohti oli vain hieman yli neljä työikä istä. Viimeisimpien ennusteiden mu kaan vuoteen 2020 mennessä työ ikäisiä on vain hieman yli kolme kutakin 65 vuotta täyttänyttä kohti. Aktiivisen taloudellisen toiminnan jättäneiden 55-64-vuotiaiden mies ten määrä on samaan aikaan kasva nut merkittävästi. Heitä oli vuonna 1986 koko ikäryhmästä 43%, kun taas vuonna 1996 osuus oli noussut jo lähes 50%:iin. Kehityssuunnan pysyessä samana eli 65 vuotta täyttä neitten suhteellisen määrän kasvun kiihtyessä eläkejärjestelmiin kohdis tuvat paineet kasvavat tulevina vuo sina entisestään. Lisäksi 65-vuotiaiden ja sitä van hempien keski-ikä nousee, mikä lisää paineita terveydenhuoltoon ja so siaalipalveluihin (pelkkien tervey denhuoltokulujen arvioidaan olevan 65-74-vuotiaiden kohdalla 2-21/2 kertaa alle 65-vuotiaiden tasoa suu remmat; yli 75-vuotiailla luku on jo 4—5 kertaa suurempi). Kun 65 vuotta täyttäneistä oli vuonna 1996 vähin tään 75-vuotiaita 40%, osuuden en nustetaan kasvavan 47%:iin vuoteen 2010 mennessä. Tämä tarkoittaa 33%:n kasvua vain 14 vuodessa (ke skimääräinen vuosikasvu olisi 2%). Vaikka väestön kokonaismäärä ka svanee samaan aikaan vain 3%:lla, "terveydenhuoltonäkökohdilla tar kistettu" kasvu onkin jo lähes 10% (väestörakenteen tulevan muutoksen aiheuttaman terveydenhuoltopalve lujen kysynnän kasvun vuoksi). Kun vuoden 2010 jälkeen väestön koko naismäärän ei oleteta juurikaan mu uttuvan, 65 vuotta täyttäneitten mä ärän kuitenkin ennustetaan kasvavan edelleen. Terveydenhuoltonäkö kohdilla tarkistettu kasvu olisi näin ollen 72 %:n luokkaa vuodessa. Toiseksi, työttömyys on kasvanut viime vuosina huomattavasti verrat tuna sodanjälkeisen ajan lukuihin. Koko unionin keskimääräinen työt tömyysaste pysyi 1950-luvulta 1970- luvun alkupuolelle tasaisesti alle 3%:n tasolla. Vuoden 1982 jälkeen se on pysytellyt itsepintaisesti yli 8%:ssa - paitsi vuonna 1990, jolloin työttömyysaste oli hieman alhaisem- -5 pi. Merkittävä osa työikäisistä ei näin ollen ole onnistunut saamaan työ paikkaa eikä siis ole voinut omalta osaltaan kerätä niitä varoja, joita tar vitaan eläkeläisten tukemiseen. Sen sijaan he ovat lisänneet tarvetta tu lonsiirtoihin. Työttömyys kestää keskimäärin pi tempään kuin 1970-luvun puolivälis sä. Vuoden tai pitempään työttömänä olleiden määrä kasvoi unionissa 1980-luvun puoleenväliin mennessä yli 5%:iin työvoimasta, mikä merkit see yli puolta työttömien kokonai smäärästä. Tuosta ajasta 1990-luvun alkuvuosiin jatkunut työpaikkojen nopea lisääntyminen sai luvun hie noiseen laskuun, mutta vuoteen 1996 mennessä pitkäaikaistyöttömiä oli jälleen 5% työvoimasta. Viimeisten laskelmien mukaan unionissa oli yli 8'/2 miljoonaa pitkäaikaistyötöntä. Heistä yli 60%:ia eli lähes 5'/2 mil joonaa oli ollut työttömänä vähintään kaksi vuotta. Työttömyyskorvausjärjestelmät su unniteltiin alunperin tarjoamaan toi meentulotukea väliaikaisesti työttö mille, mutta käytännössä tilanne on viimeisten kymmenen vuoden aika na ollut koko ajan se, että vähintään puolet työttömistä tarvitsee kestolta an aiempaa pitempää ja lähes poik keuksetta kattavuudeltaan laajempaa apua. Sitä paitsi pitkäaikaistyöttömy yttä kuvaavat luvut eivät paljasta riippuvuuden kasvun koko laajuutta. Lisäksi joissakin jäsenvaltioissa (eri tyisesti Alankomaissa ja Yhdistyne essä kuningaskunnassa) on yhä enemmän sellaisia yli 50-vuotiaita miehiä, jotka on luokiteltu työkyvyt tömiksi paljolti siksi, etteivät he on nistu saamaan työtä. Määrä on kasva nut aivan viime aikoihin asti. va kasvu. Suuntaus alkoi suuressa osassa Pohjois-Eurooppaa 1960- ja 1970-luvulla ja levisi sitten 1980-lu- vulla eteläisiin jäsenvaltioihin. Vu onna 1970 vain noin 40% kaikista unionin 25-54-vuotiaista naisista kävi työssä tai etsi sitä aktiivisesti. 1980-luvun puoleenväliin mennessä luku oli kasvanut 60%:iin ja vuonna 1996 jo lähes 70%:iin. Espanjassa ja Irlannissa luku nousi pelkästään vii meisten kymmenen vuoden aikana 40%:sta 57%:iin. Seurauksena on ol lut paitsi sosiaalipalvelujen eli lasten ja iäkkäitten tai heikkokuntoisten vanhempien tai isovanhempien hoi totarpeen kasvaminen myös se, että koko ajan syntyy lisää paineita yksi- löllistää sosiaalisen suojelun järjes telmiin kuuluvia oikeuksia ja ottaa palkkatyön väliaikainen keskeyttä minen huomioon etuuksien laskemi sessa. Kysynnän kasvamista on voimista nut kotitalouksien rakenteen muuttu minen ja etenkin yksin asuvien ja yksinhuoltajaperheiden määrän ka svu, kun taas ydinperhettä laajempi en perheiden määrä on laskenut. Vuosina 1986-1996 kotitalouksien keskikoko pieneni 5%:lla. Kehitys on ollut samanlaista useimmissa unionin jäsenmaissa, joskin kotita loudet olivat edelleen keskimäärin suurempia eteläisissä (2'/2 viisitoista vuotta täyttänyttä taloutta kohti) kuin pohjoisissa (alle 2 taloutta kohti) jä senvaltioissa. Kehityksen taustalla on erityisesti vain yhden aikuisen ta louksien (vain yksi 15 vuotta täyttä nyt) määrän kasvu. Vuonna 1996 unionin pohjoisosien talouksista lä hes joka neljänteen kuului vain yksi aikuinen. Vuosikymmentä aiemmin osuus oh alle 20%. Toinen tärkeä ilmiö taloudellisessa kehityksessä on ollut työssäkäyvien naisten osuuden merkittävä ja jatku Vuoden 1996 tietojen mukaan noin 8%:iin yhden aikuisen talouksista kuului lapsia. Belgiassa, Itävallassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa luku oli tosin yli 12%. Suurin osa näistä aikuisista oli naisia, ja joissa kin osissa unionia he eivät käyneet työssä vaan elivät tulonsiirtojen va rassa. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa noin kaksi kol mesta yksinhuoltajaperheestä sai toi meentulotukea. Yleisesti ottaen voidaan sanoa, että työtön EU-kansalainen elää todennä köisemmin yksin tai taloudessa, jon ka muutkin jäsenet ovat työtä vailla, kuin taloudessa, jonka jäsenistä joku muu käy työssä ja hankkii näin talou delle tuloja. Vuonna 1996 tilanne EU:ssa oli se, että 15%:ssa niistä ta louksista, joihin kuului työikäinen ai kuinen, talouden jäsenistä kukaan ei käynyt työssä. Belgiassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa luku oli 20% tai jopa suurempi eli huomattavasti keskimääräistä työttö myysastetta korkeampi. Yhdistyne essä kuningaskunnassa työttömyys väheni vuosina 1986-1996 huomat tavasti, mutta sellaisten talouksien, joiden jäsenistä yksikään ei käynyt työssä, määrä kasvoi. Irlannissa, jos sa työttömyys väheni vielä enem män, tilanne pysyi ennallaan. Tärkeimmät määrälliset tulokset Sosiaalimenojen laajuus Euroopan maiden sosiaalisen suoje lun laajuutta ja siihen liittyvien tulon siirtojen kustannuksia voidaan ar vioida tyydyttävästi vain ottamalla huomioon sekä julkisen talouden toiminnasta saadut tulot että siitä ai heutuvat menot. Syy tähän on ensin näkin se, että useassa jäsenvaltiossa tulonsiirroista kannetaan yhä useam min veroja ja sosiaaliturvamaksuja, Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjesteaTiien mukauttaminen muutokseen jolloin ne ovat veronpalautuksina ja muina vastaavina myös osa valtion menoja. Toiseksi, tulonsiirtoja voi daan periaatteessa suorittaa tehokka asti etuuksien lisäksi myös veroetui na tai helpotuksina. Tällöin ne näkyvät vähentyneinä verotuloina, eivätkä niinkään menoina. Tällais ten, niin kutsuttujen veromenojen, samoin kuin etuuksien verottamisen tuoton laajuutta on kuitenkin hyvin vaikea arvioida. Sosiaalisen suojelun (määriteltynä uuden ESPROSS-järjestelmän mu kaisesti, jolloin siihen sisältyvät ra hana tai luontoisetuina suoritettavat sosiaaliturvaan liittyvät tulonsiirrot sekä terveydenhuolto) menot vuonna 1995 olivat 2872% unionin BKT:stä. Osuus kuitenkin vaihtelee huomatta vasti jäsenvaltiosta toiseen. Suhtees sa BKT:hen menot olivat alimmilla an Irlannissa 20%, Kreikassa ja Portugalissa 21% sekä Espanjassa 22% ja korkeimmillaan 30% tai enemmän Ranskassa, Alankomaissa ja kolmessa Pohjoismaassa. Ruotsis sa luku oli korkein eli vain hiukan alle 36% BKT:stä (kaavio 1). Belgi assa, Saksassa ja Itävallassa menot olivat hieman alle 30% BKT:stä, Yhdistyneessä kuningaskunnassa 2772% ja Italiassa 2472. (Koska luo kittelujärjestelmä on uusi, luvut ovat väliaikaisia ja ne voivat muuttua, kun saatavilla on uutta tietoa - ks. huo mautukset ja lähteet sisältävä varsi naisen raportin liite) vuosina kasvussa. Hallitukset ovat pyrkineet kohdentamaan sosiaalitur vaa tehokkaammin sitä kaikkein ki peimmin tarvitseville ja jakamaan kustannukset entistä tasaisemmin. Arvojen vaihtelu jäsenvaltioiden vä lillä vastaa kutakuinkin BKT per ca pita arvon mukaista suhteellista vau rautta, ja näin ollen ne kuvastavat kunkin maan kykyä kattaa kyseiset menot. On kuitenkin ilmeistä, että vauraudeltaan samankaltaiset jäsen valtiot antavat sosiaaliselle suojelul le erilaisen implisiittisen painoarvon. Tämä puolestaan heijastaa osittain eroja sosiaalisissa rakenteissa (esim erkiksi naisten työssäkäynti on Pohjoismaissa yleisempää kuin Itali assa), väestön ikärakenteessa ja sii nä, missä määrin nojaudutaan yksi tyisiin järjestelmiin (yksityiset eläkkeet sisältyvät vaihtelevassa laa juudessa ESSPROS-tietoihin yhtei skunnallisen yhteisvastuun tason mukaan). Eräissä maissa ja erityisesti niissä, joissa sosiaalimenojen osuus BKT:stä on suuri, etuuksista kanne taan veroja ja/tai sosiaalimaksuja. Tällöin valtio saa osan maksamistaan varoista takaisin veroina ja muina tu loina. Tämä osuus on ollut viime Tuoreen tutkimuksen (Net public so cial expenditure, OECD, Labour Market and Social Policy Occasio nal Papers, No. 19) mukaan etuuk sista kannettujen suorien verojen ja sosiaaliturvamaksujen määrä oli lä hes 6% BKT:stä Alankomaissa, yli 5% Ruotsissa, 4% Tanskassa ja 2'/2% Saksassa. Yhdistyneessä kuninga skunnassa luku oh käytännöllisesti katsoen nolla. Kun otetaan huomioon myös välilliset verotulot, joita syntyy etuuksien saajien käyttäessä saami ansa tulonsiirtoja (joiden taso ei jä senvaltioissa vaihtele kovinkaan pal jon), tilanne muuttuu siten, että sosiaalisen suojelun nettomenoiksi saadaan Ruotsissa enää 27% ja mu issa neljässä edellä mainitussa maas sa 23-2572% BKT:stä. Erot ovat siis huomattavasti pienemmät kuin aiem min mainitut bruttomenoja kuvaavat luvut osoittavat. Nettomääräisen tar kastelun perusteella voidaan sitä paitsi arvioida, että menot ovat BKT:hen suhteutettuina Yhdistyne essä kuningaskunnassa hieman suu- Sosiaalisen suojelun kokonaismenot jäsenvaltioissa aiheluokittain (karkea luokitus) 1995 %BKT:sta • Muu (sis. hallinto) • Työttömyys • Terveydenhoito • Vanhuus (sis. lesket Ja orvot) 30 Sosiaalimenojen todellinen kasvu jäsenvaltioissa 1990-1993 ja 1993-1995 Vuosimuutos keskimäärin % (expenditure deflated by GDP deflator) IRL P GR E GR ennakkotieto, el menolajlttalsta jakautumaa L UK E14 D I B F NL FIN DK S E NL S 1 DK FIN E13 F UK P D GR B A L IRL DK 1990-1994 |a 1994-1995, QR |a S el tietoja ennen vuotta 1993 - 7- Sosiaalisen suojelun nykyaikaJstamlnen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen remmat kuin Saksassa ja Alanko maissa. Esitetyt arviot koskevat vain viittä jäsenvaltiota ja vain yhtä vuotta (Eu- rostat suunnittelee liittävänsä ES- SPROS-järjestelmään erityisiä, ve rovaikutuksia koskevia moduuleja), joten ne ovat jossain määrin vain su untaa-antavia. Lisävalaistusta so siaalisten tulonsiirtojen suhteelliseen painoarvoon saadaan tarkastelemalla Euroopan yhteisön kotitaloustiedus- telun (ECHP) tietoja kotitalouksien saamista nettoetuuksista. Tutkimuk sessa rajataan etuudet rahasuorituk siin ja jätetään terveydenhuollon ta paiset luontoisedut tarkastelun ulkopuolelle. Kaikki yksityiset eläk keet otetaan kuitenkin huomioon. ECHP-tietojen mukaan tulonsiirrot muodostivat unionissa vuonna 1993 keskimäärin hieman yli 30% kotita louksien nettotuloista (tässä yhtey dessä unioniin ei lasketa Itävaltaa, Ruotsia ja Suomea, joita ei tarkastel tu ECHP:n ensimmäisessä vaihees sa. ) Jäsenvaltioiden väliset erot muodos tuvat tässä tarkastelussa erilaisiksi kuin tarkasteltaessa bruttotuloja suhteessa BKT:hen. Tulonsiirrot oli vat suurimpia Belgiassa ja Ranskas sa, joissa niiden osuus kotitalouksien nettotuloista oli 36% (Ranskaa ko skeva luku on tosin hiukan liian kor kea, koska tulonsiirrot lasketaan bruttomääräisinä vähentämättä niistä kannettavaa suhteellisen pientä ve roa). Seuraavana on sosiaalimenoi hin selvästi unionin keskiarvoa vä hemmän varoja käyttävä Italia, hieman alle 33%:llaan. Tulonsiirrot vastasivat keskiarvoa Tanskassa ja Alankomaissa sekä Espanjassa, jossa BKT:hen suhteutetut sosiaalimenot ovat Italian tavoin pienet. Selvästi alle keskiarvon maita olivat Saksa, Irlanti, Luxemburg ja Yhdistynyt ku ningaskunta (noin 27% nettotulois ta). Pienimmillään tulonsiirtojen osuus oli Kreikassa (25%) ja Portu galissa (22%), mikä vastaa sosiaali menoja kuvaavia lukuja. Tällä hetkellä ei ole käytettävissä luotettavia arvioita verovaikutuksis ta, ja niiden jättäminen tarkastelun ulkopuolelle vääristänee ESSPROS- ja ECHP-tietojen antaman kuvan vertailtavuutta. Näin siitäkin huoli matta, että määrät näyttävät useim miten olevan varsin vähäisiä (poik keuksia tosin on, esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnassa my önnetään sangen merkittäviä vero helpotuksia yksityisistä eläkemaksu ista). Sosiaalimenojen rakenne Vanhuuseläkkeet ovat unionissa var sin selvästi suurin menoerä. Vuonna 1995 niiden osuus sosiaalimenoista oli 42'/2% eli 12% BKT:stä. Italiassa osuus oli huomattavasti suurempi kuin missään muussa jäsenvaltiossa (lukuun tosin sisältyy joitakin tulon siirtoja, jotka muissa maissa makse taan muilla nimikkeillä), nimittäin 60% (1572% BKT:stä). Toista ääri päätä edustivat Suomi 32%:lla (1072% BKT:stä) ja Irlanti vain 25%:lla (5% BKTrstä). Irlannin luku kuvastaa eläkeikäisen väestönosan suhteellista pienuutta, Italian luku puolestaan päinvastaista tilannetta - Italian tässä mielessä epäsuotuisaa ikärakennetta korostaa tosin varhai- seläkeläisten suuri määrä. Vaikka korkeaa työttömyyttä pide tään usein tärkeimpänä syynä korkei siin sosiaalimenoihin, työttömille su- unnattujen tulonsiirtojen osuus kokonaismenoista oli unionissa vu onna 1995 todellisuudessa vain 8% (hieman alle 272% BKT:stä). Niihin käytettiin vähemmän varoja kuin työkyvyttömyysetuuksiin ja vain hieman enemmän kuin perhe-etuuk siin. Vain Belgiassa, Tanskassa, Suo messa ja Ruotsissa työttömyysetuuk sista aiheutuvien menojen osuus oli merkittävästi yli 3%:ia BKT:stä (kussakin maassa 4-5%). On kuitenkin huomattava, että nämä menot ovat vain pieni osa kustannuk sista, joita työttömyydestä aiheutuu sosiaalisen suojelun järjestelmälle. Veroista ja maksuista kerättävä pääoma pienenee työttömyyden vu oksi, ja menot lisääntyvät myös mu illa aloilla. Osa työkyvyttömyys- ja perhe-etuuksien, samoin kuin sosiaa lisen syrjäytymisen vaatimista, me noista liittyy käytännössä työttömyy- teen (tai yleisemmin ottaen työpaikkojen vähyyteen). Sama voi daan todeta suuresta osasta varhaise- läkemenoista (jotka noin puolessa jä senvaltioista sisällytetään osaksi vanhuuseläkkeitä ESSPROS-luokit- telun mukaisesti). Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kulutettiin vuonna 1995 huomatta vasti enemmän varoja työkyvyttö myysetuuksiin (472% BKT:stä) kuin työttömyysetuuksiin (3%). Asumi sen tukemiseen ja sosiaalisen syrjäy tymisen vastaisiin toimiin kulutettiin unionissa samaan aikaan prosentin verran BKT:stä (Tanskassa, Ruotsis sa ja Yhdistyneessä kuningaskunnas sa yli 2% BKT:stä). Menoeristä toiseksi suurin on tervey denhuolto. Sen osuus kokonaiskulu ista oli 22% niin koko unionin tasolla kuin kaikissa jäsenvaltioissakin, Tanskaa (vain 14%) lukuun ottamat ta. Tämä vastaa 6%:ia BKT:stä. Osu us vaihtelee Tanskan ja Italian alle 5%:sta Ranskan 772%:iin, joka puo lestaan on huomattavasti korkeampi luku kuin missään muussa jäsenval tiossa. 8- Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen Sosiaalimenojen kasvu Sosiaaliseen suojeluun käytettyjen varojen osuus BKT:stä kasvoi vuosi na 1990-1995 hiukan vajaasta 26%:sta 2872%:iin. Vertailun vuoksi mainittakoon, että 1980-luvulla ka svu oli BKT. hen suhteutettuna noin 1% (aiemman ESSPROS-määritel- män mukaan). Menot kasvoivat kai kissa jäsenvaltioissa Alankomaita lu kuun ottamatta. Siellä ne hieman vähenivät. (Nettomuutoksesta ei va litettavasti ole saatavilla arvioita. Se lienee kuitenkin ollut vähäisempi. ) Kasvu kuvastaa kuitenkin pitkälti myös BKT:n kasvun hidastumista 1990-luvulla. BKT. n vuosikasvu on tällä vuosikymmenellä hidastunut alle 172%:iin, kun se 1980-luvulla oh lähes 272%. Lisäksi sosiaalimenojen kasvu rajoittui lamavuosiin 1990— 1993, jolloin BKT ei kasvanut juuri ollenkaan. Vuosina 1993-1995 unio nin sosiaalimenojen suhde BKT:hen laski keskimääräisesti; kasvua ta pahtui vain Belgiassa, Saksassa ja Itävallassa, kun taas muualla menot vähenivät. Osittain tämä johtui BKT:n hienoisesta elpymisestä, mut ta syynä oli myös sosiaalisen suoje lun kasvun merkittävä hidastuminen vuoden 1993 jälkeen. Jossain määrin tämän voidaan katsoa kuvastavan työttömyystilanteen vakiintumista lamavuosina koetun voimakkaan ka svun jälkeen. Sosiaalimenojen todellinen kasvu (yleinen inflaatio huomioon otettu na) oli unionissa vuosina 1990-1993 noin 472% vuodessa BKT:n kasvaes sa tuskin lainkaan. Vuosien 1993— 1995 aikana menot kasvoivat l72% vuodessa (kaavio 2). Todellinen ka svu hidastui jälkimmäisen jakson ai kana kaikkialla muualla paitsi Belgi assa ja Irlannissa (jossa BKT. n vuosikasvu oli yli 9%). Kun luvuista luetaan pois työttömyysetuudet, joi den todellinen määrä laski vuosina 1993-1995, menojen keskimääräi nen kasvu on ollut vuoden 1993 jäl keen enää puolet kolmea vuotta ai emmasta tasosta. Eniten sosiaalimenot kasvoivat kau della 1990-1995 Portugalissa (6-7% BKT:stä), jossa pyrittiin saattamaan suojelu vastaavalle tasolle kuin unio nin pohjoisosissa, ja Suomessa, jossa työttömyys kasvoi jyrkemmin kuin missään muualla. Alankomaissa me not puolestaan hieman vähenivät suhteessa BKT:hen, kun taas Irlan nissa ja Italiassa kasvu oli huomatta vasti keskiarvoa vähäisempää (alle 1 %). Irlannissa sekä B KT että sosiaa limenot kasvoivat voimakkaasti ja Italiassa hitaasti. Työttömyysetuuksien ohella vanhuu- seläkkeitten ja terveydenhuoltomeno jen määrä kasvoi tarkasteluaikana voi- makkaimmin (vanhuuseläkkeet l%:lla ja terveydenhuoltomenot 72%:lla unionin BKT:stä). Tämä ku vastaa osittain väestön ikääntymistä. Vuosina 1993-1995 terveydenhuolto menojen määrä BKT:hen suhteutettu na tosin laski eräissä maissa, kun taas vanhuuseläkkeitten määrä nousi sa man verran tai hiukan vähemmän kuin BKT:n kasvoi. Rahoituslähteet Sosiaaliseen suojeluun kiinnitetään politiikassa edelleen paljon huomio ta. Koko unionin alueella on erityi sesti pyritty vähentämään välillisiä työvoimakustannuksia osana pyrki myksiä saada aikaan uusia työpaik koja. Tämä komission valkoisessa kirjassaan Kasvu, kilpailukyky ja ty öllisyys ehdottama tavoite on vahvis tettu useassa Eurooppa-neuvoston kokouksessa - erityisesti vuoden 1996 lopulla Dublinissa - sekä vuo den 1997 lopulla hyväksytyissä työl lisyyden suuntaviivoissa. Toistaisek si ei kuitenkaan ole juurikaan merk kejä siitä, että työvoimakustannusten (verot ja sosiaalimaksut) taso olisi laskenut. Laskennallisen veroasteen arvioidaan itse asiassa nousseen: vu onna 1981 se oh 35% ja vuonna 1995 jo 42%. (Dublinin Eurooppa-neuvos ton vuoden 1996 lopulla perustama veropoliittinen työryhmä käsittelee parhaillaan verotusta koskevien toi mintatapojen yhtenäistämistä unio nissa. ) Sosiaalista suojelua rahoitetaan kai kissa jäsenvaltioissa osittain sosiaali turvamaksuilla, joita kannetaan pääasiassa työtuloista, ja osittain yleisillä verovaroilla. Joissakin mais sa (Belgiassa, Ranskassa ja Luxem burgissa) on viime vuosina otettu kä yttöön "korvamerkittyjä" veroja. Viimeisimpien (vuoden 1995) luku jen mukaan rahoituksesta 65% tulee unionissa sosiaalimaksuista. Näistä 60% on peräisin työnantajien laki sääteisistä ja vapaaehtoisista maksu ista (vastaa 40%:ia kokonaisrahoi tuksesta) ja 30% veroista - tämä osuus on käytännössä kokonaan lähtöisin yleisistä veroista. Näiden kahden rahoituslähteen suhteellinen painoarvo vaihtelee ma asta toiseen, mikä kuvastaa itse jär jestelmän kehityshistoriaa. Niissä jä senvaltioissa, joissa järjestelmän pohjana on työssäkäyvien sosiaaliva kuutuksen järjestäminen eli nk. Bi- smarck-järjestelmä (näitä maita ovat Benelux-maat, Ranska, Saksa ja Itä valta), sosiaaliturvamaksujen osuus rahoituksesta on edelleen kaksi kol masosaa - Ranskassa jopa 77%). Pohjoismaissa, Yhdistyneessä ku ningaskunnassa ja Irlannissa järjes telmä pohjautuu sosiaaliavun tarjoa- miseen sitä - Beveridge-järjestelmään -, ja näissä maissa sosiaaliturvamaksujen osuus kokonaisrahoituksesta on alle puolet tarvitseville -9 Sosiaalisen suojelun nykyäkaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen (Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa 40% tai alle, Tanskassa vain 2372%). Eteläisistä jäsenvaltio ista sosiaaliturvamaksujen osuus tu loista on vähintään kaksi kolmannes ta Kreikassa, Espanjassa ja Italiassa ja Portugalissa sosiaalimaksujen osuus on hieman alle puolet. Tanskaa ja Alankomaita lukuun otta matta kaikissa jäsenvaltioissa työ nantajat maksavat sosiaaliturvamak suista huomattavasti suuremman osan kuin suojan kohteet. Asetettujen poliittisten tavoitteitten mukaisesti on 1990-luvulla kuitenkin jo jossain määrin siirrytty muihin rahoitus lähteisiin. Tarkasteltaessa koko unio nia huomataan, että vuosina 1990— 1995 työnantajien sosiaalimaksujen osuus kokonaismäärästä laski 43%:sta 3972%:iin, kun taas suojan kohteilta kerättyjen maksujen osuus kasvoi 2272:sta 2372:een prosenttiin. Muutos tapahtui kaikissa jäsenval tioissa paitsi Tanskassa ja Alanko maissa, joissa työnantajien maksuo suus on suhteellisen pieni, ja Belgiassa. Erityisen merkittävä mu utos oli Portugalissa ja Suomessa, joissa työnantajien suhteellinen mak suosuus pieneni noin 20%. Tietojen perusteella vaikuttaa siltä, että vuosina 1990-1995 työnantaja maksut kasvoivat suhteessa työvoi- makuluihin koko unionissa, kun ne pysyivät käytännössä muuttumatto mina BKT:hen suhteutettuina. Näin oli siitäkin huolimatta, että maksujen osuus sosiaalisen suojelun kokonais rahoituksesta väheni. Hallitukset ovat pyrkineet vapauttamaan työnan tajat joistakin sosiaalisesta suojelusta aiheutuvista kuluista. Kulut ja rahoi- tusvaatimukset ovat kuitenkin kasva neet nopeammin kuin BKT ja vero pohja, josta maksut on kerättävä, ja siksi tavoite ei yleensä ole toteutunut. Työnantajamaksut kasvoivat suhte essa työvoimakuluihin (tai työnteki - 10- jöiden varsinaisilla palkoilla mitat tuihin kokonaispalkkakuluihin) Por tugalia ja Irlantia lukuun ottamatta kaikissa jäsenvaltioissa, joista tietoja on saatavissa. (Kreikasta, Luxem burgista ja Ruotsista ei tietoja ole käytössä. ) Merkittävää rahoitukseen liittyvää kehitystä oli vain harvoissa maissa käyttöönotettujen korvamerkittyjen verojen (Ranskassa niiden osuus tu loista nousi vuosina 1990-1995 372%:sta 8:%:iin) lisäksi vanhuuse läkkeen ja muiden etuuksien saajilta kerättyjen maksujen lisääntyminen. Tämä kuvastaa sekä eläkeläisten reaalitulojen kasvamista että halua tasoittaa rahoitusvastuuta eri väestö ryhmien kesken. Maksuilla on mer kittävä osuus rahoituksessa kuiten kin vain Alankomaissa (872%) ja Saksassa (4%). Työttömyysetuuksien tasot Eurooppalaisen kotitaloustieduste- lun tiedot antavat ensi kerran mahdollisuuden vertailla työttömien saamien etuuksien todellista tasoa eri puolilla unionia. (Aiemmin oli tur vauduttava erilaisten mallien antami in tuloksiin - k. ?,. Sosiaalinen suojelu Euroopassa 1995, luku 4. Vaikka mallit antaisivatkin asianmukaisen kuvan sovellettujen etuus-ja verojär jestelmien piirteistä, on vaikea sanoa kuinka edustavia niiden kuvaamat ta- paukset todellisuudessa ovat. ) ECHP:n tiedot osoittavat, että etuus järjestelmälle ominaiseksi katsottu piirre saada ihmiset välttämään työn hakua vaihtelee käytännössä merkit tävästi unionin eri osissa. Ensinnä kin, noin neljännes työttömänä vähintään kolme kuukautta olleista 25-64-vuotiaista unionin kansalai sista ei vuonna 1993 saanut mitään etuuksia (he ovat kuitenkin voineet saada muita tukia sen takaamiseksi, etteivät heidän tulonsa jäisi vähim mäistason alle). Heidän osuutensa vaihteli kuitenkin voimakkaasti: alimmillaan se oli 5% tai vähemmän Belgiassa, Tanskassa, Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Irlannissa hiukkasen suurempi ja Kreikassa, Italiassa ja Portugalissa noin kaksi kolmannesta (Alanko maista, Itävallasta, Suomesta ja Ru otsista ei ole vertailukelpoisia tietoja ECHP:ssä, ja Luxemburgista tietoja ei ole kerätty riittävästi. ) Toiseksi, ne jotka etuutta saivat, sai vat kuukaudessa käteen vain hieman yli 50% työnteosta saatavista netto- kuukausiansioista. (On huomattava, että nämä nettokuukausiansiot saat toivat olla sekä töistä, joihin he siir tyivät työttöminä oltuaan, että töistä, joita he tekivät ennen työttömyyttä. ) Portugalissa vastaava suhde oli yli 75% (etuuksia tosin sai vain kolman nes työttömistä) ja Tanskassa, Ran skassa ja Irlannissa 60-65%, kun taas Kreikassa ja Yhdistyneessä kuninga skunnassa luku oli vain 25% (kaavio 3). Belgiassa ja Saksassa etuudet oli vat unionin keskitasoa, Espanjassa hieman sen yli ja Italiassa hieman alle. (On huomattava, että nämä luvut liittyvät vain työttömyysetuuksiin, ja kyseiset henkilöt voivat saada myös muita tulonsiirtoja, jotka voivat vaik uttaa etuuksien tasoon työtuloon ver rattuna - ks. täydellisen kertomuksen luku 4. ) Kolmanneksi, vähintään 80: aa pro senttia nettotyötuloista vastaavaa työttömyysetuutta (olettaen, että heidän ECHP-tietojen perusteella la sketut keskimääräiset kuukausitu lonsa heijastavat palkkaa, jonka he saavat työttömyyden jälkeen saamis taan työpaikoista) saavien työttömi en osuus oh suhteellisen pieni useim missa tarkastelluista jäsenvaltioista. (Miesten kohdalla osuus oli noin Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjesteenlen mukauttaminen muutokseen 20% tai vähemmän kahdeksassa kymmenestä tarkastellusta maasta, toisin sanoen kaikissa maissa Irlantia ja Portugalia lukuun ottamatta, alle 6% Kreikassa ja Italiassa. Naisia ku vaava luku oli puolestaan noin 20% tai vähemmän seitsemässä maassa, mutta Saksassa ja Ranskassa arviolta kolmannes ja Tanskassa noin 50%. ) Lukuja on kuitenkin tulkittava varo vaisesti, sillä eräissä alhaisen etuus- tason maissa (erityisesti Yhdistyne essä kuningaskunnassa) työttömälle voidaan myöntää tuloja täydentä mään erilaisia ECHP-tietoihin kuu lumattomia etuuksia, kuten asumis tukea. (On tärkeää ottaa huomioon myös tietojen luonne. Tiedot on esi tetty täydellisen kertomuksen luvus sa 4 sekä huomautukset ja lähteet sisältävässä liitteessä. ) Vaikka nämä lisätuet ovat merkittäviä, ne tuskin muuttavat saatua kuvaa merkittäväs ti. Osasyynä tähän on, että niitä voi usein saada myös heikosti palkattua työtä tekevä, ja juuri sellainen työ paikka on työelämään palaavilla työttömillä yleinen. (ECHP-tiedot osoittavat, että osan vuolta 1993 työt tömänä olleiden kuukausitulot olivat useimmissa tapauksissa huomatta vasti keskimääräisiä tuloja pienem mät — ks. täydellisen kertomuksen luku 4. ) Köyhyyden lievittäminen Kun sosiaalimenojen rajoituksia ki ristetään, kaikissa jäsenvaltioissa py ritään yhä voimakkaammin jakama an verotulot mahdollisimman tehokkaalla tavalla. ECHP:n tiedot kotitalouksien tuloista antavat käsi tyksen siitä, missä määrin tulonsiir rot kohdennetaan kaikkein köyhim mille eli miten niillä onnistutaan lievittämään suhteellista deprivaatio- ta ja tasoittamaan tuloeroja. Tässä yhteydessä on kuitenkin korostetta va, että tämä on vain yksi unionin sosiaalisen suojelun järjestelmien ta voitteista. ECHP:n mukaan sosiaalisten tulon siirtojen (yksityiset eläkkeet mukaan lukien) osuus kotitalouksien nettotu loista oli vuonna 1993 koko unionis sa noin 30%, kuten edellä jo todettiin. Noin 37%>:lle kotitalouksista tulonsi irrot olivat tärkein tulonlähde. Ilman tulonsiirtoja kotitalouksista lähes 40% olisi jäänyt tulotasoltaan alle puoleen maan keskiarvosta (tätä käy tetään yleisesti suhteellisen köyhyy den osoittimena, ja Eurooppa-neu- vosto hyväksyi tämän työskentely- määritelmän joulukuussa 1984) ) ja useat täysin vaille tuloja. Osuus vaihteli jäsenvaltiosta toiseen verrat tain vähän. Belgiassa, Irlannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa se oli noin 42%, Tanskassa, Saksassa, Kreikassa, Luxemburgissa ja Alan komaissa 36-37% (kaavio 4). Unionin kotitalouksista keskimäärin 17%:n tulotaso jäi tulonsiirtojen ja verojen jälkeen alle puoleen maan keskiarvosta. Yhdistyneessä kunin gaskunnassa, Irlannissa ja Kreikassa osuus oh yli 20% ja Portugalissa noin 29%. Espanjassa, Ranskassa ja Itali assa osuus oli unionin keskitasoa (15-19%), Benelux-maissa ja Sak sassa 13-14% ja Tanskassa alle 9%. Tulonsiirroilla onnistuttiin vähentä mään alle 50% :n tulotasoon jäävien kotitalouksien osuutta tehokkaim min Belgiassa ja Tanskassa, joissa vähenemä oli 29 prosenttiyksikön lu okkaa. Tosin Tanska pääsi tulokseen suhteellisesti pienemmin tulonsiir roin (30% kotitalouden nettotuloista) kuin Belgia (37%). Tulonsiirtojen vaikutus oli verrattain suuri myös Ranskassa ja Alankomaissa (24-25 prosenttiyksikköä). Ranskassa tulon siirrot olivat laajuudeltaan Belgian Työttömyysetuuden keskimääräinen korvaavuus 25-64-vuotiailla miehillä ja naisilla jäsenvaltioissa 1993 90 Työttömyysetuuden ja palkkatulojen suhde (%) r Tulonsiirtojen laajuus ja vaikutus kotitalouksiin, joiden nettotulot ovat alle 50 % keskiarvosta, 1993 % kotitalouksista • Ennen tulonsiirtoja •Tulonsiirtojen jälkeen DTulonsiirrot nettotuloista (%) % nettotuloista OR UK I IRL DK B DK QR E -11 Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen luokkaa (jopa silloin, kun otetaan huomioon edellä mainittu Ranskan tulonsiirtoja kuvaava liian suuri luku), ja Alankomaissa ne vastasivat Tanskan lukuja. Kreikassa osuus pieneni puolestaan vain 14 ja Portugalissa vain hieman yli 10 prosenttiyksikköä. Tulonsiir tojen laajuutta (25% kotitalouden nettotuloista Kreikassa ja 22% Portu galissa) ajatellen niiden teho köyhyy den lievittäjinä oli kummassakin ma samantasoinen. assa hyvin Molemmissa maissa tulonsiirrot ei vät kohdennu niin hyvin kaikkein köyhimmille kuin muissa jäsenval tioissa. (Noin 70% tulonsiirroista menee kotitalouksille, jotka ilman tu lonsiirtoja jäävät tulotasoltaan alle puoleen maan keskiarvosta. Koko unionissa vastaava osuus on 77%. ) Alle 50%:n tulotasoon jäävien koti talouksien osuus väheni unionin mu issa osissa 20-23 prosenttiyksikköä. Tässäkin tapauksessa tulonsiirtojen taso vaihteli maittain siten, että se oli esimerkiksi Italiassa korkeampi (23 prosenttiyksikköä) kuin Saksassa (20 prosenttiyksikköä). Kreikassa ja Portugalissa sosiaaliset tulonsiirrot vaikuttivat tulonjakoon verrattain vähän, mikä kuvastaa nii den epätasaista jakautumista kotita louksien välillä: jotkut kotitaloudet saavat huomattavan rahamäärän, kun taas toiset saavat suhteellisen vähän. Tilanne oli tämä erityisesti keskeisen osan tulonsiirroista muodostavien vanhuuseläkkeitten kohdalla - sama koski tosin esimerkiksi Italiassa myös muita tulonsiirtoja (työttömyy setuudet, perheavustukset jne. ). Tar kasteltaessa koko unionia havaittiin jälkimmäisistä tulonsiirroista 19%:n kohdistuvan niille 17%:lle kotitalo uksista, joiden tulot tulonsiirtojen jälkeen jäivät alle 50%:iin keskiar vostapa 37%:n niille 30%:lle, joiden tulot alittivat 65% keskiarvosta. Vanhuuseläkkeistä puolestaan 19% suuntautui niille 15%:lle unionin ko titalouksista, joiden tulot tulonsiirto jen jälkeen olivat yli puolitoistaker taisia keskiarvoon nähden (28% Kreikassa ja Portugalissa 16- 17%:lle näistä kotitalouksista, 25% Ranskassa 13%:lle ja 29% Alanko maissa 15%:lle). Neljässä maassa - Belgiassa, Irlannissa, Luxemburgis sa ja erityisesti Tanskassa - alemman tulotason talouksien osuus eläkkeistä oli suurempi kuin niiden osuus koti talouksista. Politiikan tuoreet muutokset Eurooppalaiset valtiot ovat vas tanneet edellä kuvattuun meno kehitykseen etsimällä keinoja, joilla voitaisiin ensinnäkin pitää menojen kasvu kurissa ja toisaalta muuttaa po litiikkaa aktiivisemmaksi vähentäen siten tulonsiirroista riippuvaisten määrää. Keskeistä monissa äskeisis sä uudistuksissa on politiikan akti vointi eli siirtyminen passiivisesta tu lotuesta aktiiviseen tukeen, jolla rohkaistaan työttömiä ottamaan vas taan palkkatyötä lisäämällä työn ho ukuttelevuutta ja auttamalla ihmisiä osallistumaan yhteiskuntaan ja työe lämään. Tämän vuoksi on otettu kä yttöön toimia, joilla lisätään työttö mien työllistettävyyttä, parannetaan heidän pääsyään koulutukseen ja am matinvalinnanohjaukseen sekä aute taan heitä työnhaussa. Toimenpiteitä ei ole rajoitettu pelkä stään rekisteröityihin työttömiin, vaan sitä sovelletaan myös muihin valtion pitkäaikaisesta tuesta riippu vaisiin ryhmiin, erityisesti vammai siin, jotka mahdollisesti voisivat ja haluaisivat tehdä työtä, yksinhuol tajiin ja varhaiseläkkeelle siirtyviin. Riippuvuuden ja menojen vähentä misen lisäksi tavoitteena on torjua sosiaalista syrjäytymistä auttamalla kyseisiä henkilöitä löytämään entistä mielekkäämpi paikka yhteiskunnas sa ja mahdollisuus vaikuttaa yhtei skunnan hyvinvointiin. Lisäpontta toimenpiteille on antanut väestön ikääntyminen. Sen kautta on lisäksi ryhdytty kiinnittämään tar kempaa huomiota terveydenhuolto menojen kasvuun, sillä iäkkäitten osuus niistä on heidän määräänsä nähden suhteettoman suuri. On myös huomattu, että pitkäaikaishoidon jär jestämiseen tarvitaan uusia keinoja. Huoli tämän uuden tarpeen tyydyttä misestä on hyvä esimerkki siitä, kuin ka unionin eri puolilla nykyään suhtau dutaan sosiaaliseen suojeluun. Vaikka painopiste on kustannusten kurissapi tämisessä ja menojen karsimisessa si ellä, missä se on mahdollista, missään ei aseteta kyseenalaiseksi periaatetta, jonka mukaan kaikille tarvitseville suojan antava yleinen järjestelmä pitää säilyttää. Yhä vilkkaammin keskustel laan kuitenkin siitä, kuinka pitkälle so siaaliturvajärjestelmiä olisi laajennet tava, mitä riskejä niiden pitäisi kattaa ja etenkin siitä, missä valtion vastuun tulisi loppua ja yksilön vastuun alkaa. Samalla korostetaan yhä enemmän ak tiivisia toimia ja työllisyyttä lisäävän politiikan tukemista. Jäsenvaltiot sopi vat työllisyyden lisäämisen tärkeim mistä suuntaviivoista Luxemburgin työllisyyshuippukokouksessa. Etuuksien myöntämiskriteerien tiukentaminen Useissa jäsenvaltioissa (etenkin Alankomaissa ja Ruotsissa) on sitten vuoden 1993 (ECHP:n tiedot koske- 12 un yli puolitoistakertaisen ajan alueelli seen keskiarvoon verrattuna (aiem min kerroin oli kaksi). Työnteon kannustimien voimistaminen Etuuksien leikkaaminen ja myöntä miskriteerien tiukentaminen lisäävät jo sinänsä työn houkuttelevuutta. Eräissä maissa on otettu käyttöön myös muita toimenpiteitä, joilla ty önteosta tehdään houkuttelevampaa ja jossain tapauksissa helpompaa to teuttaa. Työssäkäyville suunnattuja etuuksia, joilla lisätään käteen jäävää tuloa matalapalkkaisissa työtehtävis sä, on tällä hetkellä käytössä vain Yhdistyneessä kuningaskunnassa (esimerkiksi Family Credit) ja Irlan nissa (Family Income Supplement). Tähän saakka etuuksia on saanut vain, jos huollettavana on lapsia, mutta Yhdistyneessä kuningaskun nassa vuonna I996 käynnistetyssä kokeilussa niitä myönnetään myös lapsettomille matalapalkkaisissa työ tehtävissä työskenteleville. vat tuota vuotta) tiukennettu etuuksi en saamisen ehtoja, kun taas Espan jassa, Itävallassa ja Suomessa etuuk sien saamiseksi vaaditaan maksettuja vakuutusmaksuja entistä pitemmältä ajalta. Myös etuuksien arvoa on la skettu esimerkiksi Saksassa ja Suo messa, jossa niiden indeksitarkistuk set jätettiin tekemättä 1995 ja 1996. Ruotsissa etuuksien tasoa laskettiin ensin 90:stä 80:aan ja sen jälkeen 75:een prosenttiin vuonna 1996, mutta toisaalta vuonna 1997 taso pa lautettiin 80 prosenttiin. Eräissä jäsenvaltioissa on lisäksi ly hennetty aikaa, jonka oikeus työttö myysvakuutukseen perustuvaan etu uteen on voimassa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1996 käyttöön otettu Job Seeker's Allowance ly hensi tuota aikaa vuodesta kuuteen kuukauteen (minkä jälkeen etuus muuttuu tarveharkintaiseksi). Tan skassa kausi lyheni vuonna 1995 yhdeksästä vuodesta seitsemään ja vuonna 1996 viiteen vuoteen - aika on kuitenkin pisimpiä unionissa (kol men viime vuoden aikana on kuiten kin entistä tehokkaammin pyritty saamaan työttömät mukaan aktiivisi in ohjelmiin). Belgiassa etuuksien maksaminen on vuodesta 1996 voitu lopettaa työttömän oltua työttömänä % tyovolmasta Työssäkäyville suunnattua etuutta saavien määrä on viime aikoina li sääntynyt molemmissa maissa, kun etuusoikeuden perusteena ole via tulorajoja on korotettu. Toi mia on suunnat tu erityisesti yk- sinhuoltajiin: Irlannissa otetti in vuonna 1997 käyttöön uusi tälle ryhmälle suunnattu etuus. Myös Yhdisty neessä kuninga skunnassa alet tiin hiljattain tarjota lasten 1996 5 Aktiivisen ja passiivisen tydmarkkinapolitiikan menot unionissa 1990-1996 %BKT:sta TyOttOmyysaste M^ B k | ^ ^ ^^ 10 B B j j j ^ ^ ^ ^ ^H 6 ^s^ammm^s^awmmmm^awwm 0 Paaallvlnsn poiitllkKa^^^^^^^^^^H ,1995 1992 1994 1990 1993 1991 hoitoapua matalapalkkaisissa amma teissa työskentelevien huoltajien, myös yksinhuoltajien, perheille. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sa moin kuin muualla on pyritty rohkai semaan työttömiä osa-aikatyöhön - jolloin yhtenä tavoitteena on työttö män valmentaminen kokopäivätyö hön - antamalla heille oikeus työttö myysetuuksiin (näin on Belgiassa; Yhdistyneessä kuningaskunnassa osa-aikatyötä tekevä voi säilyttää osan työttömyysetuudestaan). Työssäkäyvien etuuksien vaikutuk sia vastaavia tuloksia saadaan myös myöntämällä pienipalkkaisille erityi siä verohelpotuksia (esimerkiksi Suomessa on myönnetty pienipalk kaisille verohelpotuksia, jotka pois tuvat tulojen kasvaessa). Siirtyminen aktiivisempaan politiikkaan Työttömyyskorvausjärjestelmien muutoksiin on yleensä liittynyt toi mia, joilla pyritään lisäämään työttö män työllistettävyyttä ja auttamaan tätä työnhaussa. Näihin toimiin on sisältynyt esimerkiksi koulutusta, jossa ammattitaitoa on kehitetty työ markkinoiden vaatimuksia vastaa vaksi, sekä ohjausta työn hakemiseen liittyvissä tekniikoissa. Ei ole kuiten kaan helppoa siirtää politiikan paino pistettä passiivisesta toimeentulotu esta aktiivisiin toimiin etenkään korkean työttömyyden aikana. Val tioiden talousarviot asettavat tiukat rajat varojen käytölle. Siksi kustan nusrakennetta on muutettava ja etu us- ja verojärjestelmiä uudistettava, jotta kuluista saadaan mahdollisim man suuri hyöty. Vaikka jäsenvaltiot korostivat Essenin huippukokouk sessa vuoden 1994 lopussa tarvetta siirtyä passiivisista työmarkkinatoi- menpiteistä aktiivisiin toimiin, ja 73- Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen vaikka sama ajatus on sen jälkeen toistettu perättäisissä neuvoston ko kouksissa, politiikan muuttaminen on näkynyt hitaana muutoksena työ- markkinakustannuksia kuvaavissa luvuissa. Aktiivisiin toimiin käytet tävän rahoituksen osuus suhteessa passiivisiin toimiin käytettäviin va roihin nousi koko unionissa vain vä hän vuosina 1990-1996. Nousu ta pahtui sen jälkeen kun työttömyys vakiintui vuonna 1994 (kaavio 5). Tämän vuoksi jäsenvaltiot ovat Lu xemburgin työllisyyshuippukokouk sessa sopimissaan "työllisyyden edistämisen suuntaviivoissa" vahvis taneet uudelleen aikeensa saada aika an tällainen muutos. Eräissä jäsenvaltioissa on tietoisesti pyritty niveltämään toimeentulotuki ja työttömien työllistäminen parem min toisiinsa. Esimerkiksi Tanskas sa, kuten edellä mainittiin, ryhdyttiin vuonna 1995 toimenpiteisiin sen var mistamiseksi, että jokainen kaksi vu otta työttömänä ollut joko saa työtä tai pääsee koulutukseen. Tämä näyt tää vaikuttaneen keskeisesti siihen, että työttömyys on vähentynyt vuo den 1994 kahdeksasta prosentista viimeisimpien tietojen mukaiseen kuuteen prosenttiin. Samaan aikaan alle 25-vuotiailla, joilla ei ole riittä västi koulutusta tai työharjoittelua ja jotka ovat olleet työttöminä kuusi kuukautta, on oikeus vähintään 18 kuukauden koulutukseen tai työhar joitteluun. He kuitenkin menettävät työttömyysetuudet osallistuessaan koulutukseen tai työharjoitteluun. Ruotsissa vuonna 1996 käynnistetyn uuden ohjelman mukaan työnhaki jalle laaditaan henkilökohtainen toi mintasuunnitelma, joka sallii vuoden kestävät opinnot työttömyyskor vausta menettämättä. Keskeinen osa Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1996 käyttöön otettua Job- seeker's Allowance etuutta on työt tömän kanssa tehtävä sopimus, jossa 14- määritellään ne toimenpiteet, jotka työtön aikoo toteuttaa työtä saadak seen, samoin kuin työttömän käytet tävissä olevat palvelut. Edellä mainitut ohjelmat ovat osoitus siitä, että työttömien auttamista työnhaussa ja heille järjestettävän koulutuksen ja uudelleenkoulutuk sen saatavuutta korostetaan yhä voi makkaammin. Niiden merkitystä ko- rostettiin myös Luxemburgin työllisyyshuippukokouksessa, ja ne ovat olennainen osa jäsenvaltioiden sopimia "työllisyyden edistämisen suuntaviivoja. " Niiden mukaan - kaikille nuorille annetaan uusi mahdollisuus ennen kuin he ovat olleet kuusi kuukautta työttömi nä tarjoamalla heille koulutusta, työharjoit uudelleenkoulutusta, telua, työtä tai muuta toimintaa, joka edistää pääsyä työelämään - myös aikuisille työttömille anne taan uusi mahdollisuus ennen kuin he ovat olleet 12 kuukautta työttöminä jollakin edellä maini tusta keinoista tai yleisemmin yksilöllisellä ammatinvalinn anohjauksella. Vaikka koulutuksen merkitys on tun nustettu, vain pieni vähemmistö työt töminä olevista saa tällä hetkellä koulutusta unionissa. Jäsenvaltiot sito utuivat "työllisyyden edistämisen su untaviivoissa" parantamaan myös tätä tilannetta (tavoitteena on osuuden ka svattaminen 20 prosenttiin). Työpaikkojen luomiseen tähtäävien toimien laajentaminen Useissa jäsenvaltioissa keskustellaan työpaikkojen luomiseen tähtäävistä toimista. Näiden toimien kannattavu utta arvioitaessa on kuitenkin otetta va huomioon paitsi käytettyjen toi mien suora vaikutus työpaikkoihin myös niiden korvaavuusvaikutus (työnantajat sanovat työntekijöitä irti ja ottavat tilalle sellaisia, joiden palk kaamista tuetaan) ja niiden aiheutta ma kustannuskuormitus (työnantajat palkkaavat sellaisia tukityöllistettä- viä, jotka he olisivat palkanneet il mankin tukea). Uusien työpaikkojen luomista on kannustettu monissa jäsenvaltioissa leikkaamalla kohdennetusti eräitä työnantajan sosiaaliturvamaksuja sekä suoran tuen avulla. Belgialaisel le työnantajalle, joka työllistää nuo ria ja pitkäaikaistyöttömiä yhtei s k u n n a l l i s e s ti h y ö d y l l i s e s sä toiminnassa ("Smets-työpaikat"), myönnetään sekä mittavaa tukea kol men vuoden ajan että täysi vapautus sosiaaliturvamaksuista. Yhdistyne essä kuningaskunnassa työnantaja vapautetaan sosiaaliturvamaksuista vuoden ajaksi, kun hän palkkaa vä hintään kaksi vuotta työttömänä olle en henkilön. Ranskassa taas tuetaan pitkäaikaistyöttömän palkkaamista sekä suoran tuen että vähennettyjen sosiaaliturvamaksujen kautta. Lisäk si Ranskan uusi hallitus on suuntaa massa nykyisin suoraan tukeen käy tettyjä varoja suunnitelmiin, joilla luotaisiin 700 000 minimipalkkaista työpaikkaa nuorille. Jäsenvaltiot tunnustivat Luxembur gin työllisyyshuippukokouksessa, että työpaikkojen luominen voi syn nyttää mahdollisuuksia paikallisella tasolla, osuus- ja yhteisötaloudessa sekä uusilla aloilla, joilla markkinat eivät vastaa tarpeisiin (esimerkiksi ympäristönsuojelussa). Jäsenvaltiot sitoutuivat "työllisyyttä edistävissä suuntaviivoissa" tutkimaan sitä, mi ten näitä mahdollisuuksia voitaisiin hyödyntää, sekä tutkimaan ja poista maan kehitystä vaikeuttavia esteitä. Sosiaalisensuojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen Riippuvuuden ja sosiaalisen syrjäytymisen vähentäminen Työhön kykenemätön voi syystä tai toisesta kaikissa jäsenvaltioissa saa da sosiaaliapua. Eräissä maissa, eten kin unionin eteläosissa, ei kuitenkaan ole taattu yleistä vähimmäistulota- soa. Italiassa käydään poliittista ke skustelua siitä, perustetaanko (alue- ellisen sijaan) kansallinen, tarveharkintainen vähimmäistulojär- jestelmä, jossa maksut riippuisivat perheen koosta, kuten Onofri-rapor- tissa suositeltiin. Portugalissa käyn nistettiin vuonna 1997 vähimmäistu- lotakuujärjestelmä, johon kuuluu tulotuen lisäksi toimia, joilla pyritään auttamaan tuensaajia integroitumaan takaisin yhteiskunnan toimintaan. Tämä piirre on sisällytetty järjestel mään muualla jo pitempään käytössä olleiden järjestelmien antamien ko kemusten perusteella. Kokemus on osoittanut, että sosiaaliset tulonsiir rot eivät yksin riitä ratkaisemaan pu utteen ja sosiaalisen syrjäytymisen tuomia ongelmia. Yleisenä suuntauksena koko unio nissa onkin pyrkiä puuttumaan köy hyyden ja sosiaalisen syrjäytymisen syihin ja samalla välttää tilanne, jos sa toimeentulon tukeminen jakaa yhteiskunnan pysyvästi niihin, jotka osallistuvat hyvinvoinnin rakentami seen, ja niihin, jotka eivät osallistu. Tavoitteena on erityisesti auttaa etu uksista riippuvaisia lisäämään omaa osuuttaan itsensä elättämisessä. Tä hän pyritään tarjoamalla heille mahdollisuus työpaikan löytämise en. Tämä merkitsee paitsi koulutus- ja ammatinvalintapalveluja myös asuntoa ja tyydyttäviä terveydenhu olto- ja sosiaalipalveluja, kuten las tenhoitoa. Tanskassa annetaan vuodesta 1998 lähtien jokaiselle sosiaalista tukea saavalle mahdollisuus palata koulut uksen pariin. Saksassa pyritään te hostetuin toimin saamaan sosiaalitu kea nauttivat mukaan aktiivisiin työmarkkinaohjelmiin, ja Yhdisty neessä kuningaskunnassa uusi halli tus on ilmoittanut käynnistävänsä "sosiaalituen piiristä töihin" -sisäl töisen ohjelman, jolla pyritään vä hentämään etuuksista riippuvaisten määrää. Britannian ohjelmassa ke skitytään erityisesti nuoriin, pitkäai kaistyöttömiin, vammaisiin ja yksin huoltajiin. Lokakuusta 1998 lähtien kaikilla työtä haluavilla yksinhuolta jilla on käytettävissään työvoimapal velujen tarjoamaa henkilökohtaista neuvontaa ja lastenhoitoapua. Sa malla kuitenkin yksinhuoltajille suo ritettavat lisäetuudet lakkautetaan uusien hakijoiden osalta, ja kaikille, joilla on lapsia, maksetaan samat etuudet. Suunta on sama myös Alan komaissa. Siellä on kiristetty toime entulotuen myöntämistä siten, että hakijan edellytetään hakevan aktiivi sesti työtä ja myös ottavan sopivan työtarjouksen vastaan. Poikkeuksena ovat yksinhuoltajat, joilla on alle 5- vuotias lapsi. Luxemburgissa tuen hakijalta on ryhdytty vaatimaan, että hän on käyttänyt kaikki muut mahdollisuudet tilanteensa kohenta miseen ja että hän hakee aktiivisesti työtä. Poikkeuksena ovat 50 vuotta täyttäneet ja vammaiset. Vammaisten auttaminen Eri puolilla unionia on pyritty vähen tämään vammaan perustuvia etuuk sia saavien määrää kiristämällä me netelmiä, joilla työkyvyttömyyttä arvioidaan. Yhdistyneessä kuninga skunnassa on otettu käyttöön entistä tiukempi lääkärintarkastus, jolla ar vioidaan 28 viikon etuusjakson jäl keen henkilön kyky tehdä jotain mu uta kuin aiempaa työtänsä. Tilanne muistuttaa Saksan järjestelmää, jossa etuusoikeus riippuu siitä, kykeneekö hakija ylipäätään työhön. Alanko maissa on siirretty vammaan perus tuvien etuuksien rahoitusvastuu työ nantajille ja siirrytty määrittelemään työnantajan sosiaaliturvamaksujen suuruus osittain sen mukaan, kuinka monen tämän työntekijöistä arvioi daan todennäköisesti tulevan hake maan työkyvyttömyysetuuksia. Tämä toimenpide kannustaa sekä työterveyden ja työturvallisuuden parantamiseen että vammaisten työl listämisen jatkamiseen. Samalla on korostettu työkykyisten ja -haluisten vammaisten auttamista aktiivisten työllisyysohjelmien avulla. Tavoit teena on heidän saamisensa työelä män pariin. Politiikan painopiste on myös Itävallassa ja Suomessa siirty nyt toimeentulotulon tukemisesta kuntoutukseen. Oikeus etuuksiin on näissä maissa osoitettava uudelleen säännöllisesti. Vammaisten työnhaun kannustimia ja työnhaun avustamista on yleisesti tuettu lainsäädännöllä, joka kieltää vammaisen syrjinnän työelämässä, parantamalla erilaisten hyödykkeit- ten, palveluitten jne. saatavuudetta sekä toimenpiteillä, joilla poistetaan vammaisten työnteon esteet erityi sesti työpaikoilla. Kaikki jäsenvaltiot hyväksyivätkin vuonna 1993 YK:n ohjeet vammaisten yhtäläisistä mahdollisuuksista (Standard Rules of Equality of Opportunity for Dis abled People). Tällaiset toimenpiteet toki lisäävät mahdollisuuksien tasa- arvoisuutta, mutta samalla ne lisää vät myös kilpailua työmarkkinoilla. Sen suhteen vammaiset ovat aina muita heikommassa asemassa, ellei työllisyys kasva samaan aikaan riit tävästi. -15- Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen Eroon varhaisesta eläkkeellesiirtymisestä Kiristynyt asenne työkyvyttö myysetuuksiin - joita usein maksetaan työnsä menettäneille yli 50-vuotiaille - on osa iäkkäitä työn tekijöitä kohtaan harjoitettavan poli tiikan muutosta. Muutoksella pyri tään rohkaisemaan työntekijöitä pysymään työssä varhaisen eläkkeel lesiirtymisen sijaan (poikkeuksena maatalous, jossa asetuksen 2079/92 mukaisesti työntekijöiden varhaista eläkkeellesiirtymistä kannustetaan edelleen). Taustalla on se, että vuon na 1996 lähes puolet unionin 55-64- vuotiaista miehistä ei enää kuulunut ammatissa toimivaan väestöön (kaa vio 6). Koska työpaikoista on pulaa, tilanne pysyy edelleen ristiriitaisena: yhtäältä halutaan lisätä iäkkäitten ty öntekijöitten määrää ja toisaalta vä hentää työttömyyttä. (Tämä ristiriita tosin häviää, kun politiikassa "työlli syyden edistämisen suuntaviivojen" mukaisesti keskitytään tyydyttäväm- mällä tavalla työllisyyteen, ei työttö- myysprosentteihin. ) Edellisten esimerkkien lisäksi mainit takoon, että varhaiseläkettä hakevien on nykyään Ruotsissa osoitettava työ kyvyttömyytensä, mikä merkitsee to osuus ikäluokasta (%) " •1 • 1996 - 16 siasiassa eläkkeen muuttumista työky vyttömyysetuudeksi. Varhaiseläkettä hakevien määrä onkin pudonnut. My öntämisperusteita on kiristetty ja elä kettä on todellisuudessa pienennetty myös Saksassa ja Itävallassa. Itäval lassa vaaditaan lisäksi aiempaa pitem pään jatkunutta eläkemaksujen suorit tamista; niitä vaaditaan entisen 35 vuoden sijasta 37 V2 vuodelta. Belgias sa nostetaan vaadittujen eläkemaksu- vuosien määrää vuodesta 1997 lähtien asteittain 20:stä 35:een. Myös varhai- seläkemaksuja on korotettu. Alle 65- vuotiaana tapahtuvan vapaaehtoiselle varhaiseläkkeelle siirtymisen kannat tavuutta on vähennetty Espanjassa, ja Kreikassa on leikattu varhaiseläkkeit- ten tasoa. Itävallassa rohkaistaan iäkkäitten työl listämistä erityisen bonus-malus-jär- jestelmän avulla. Iäkkään työntekijän palkkaavan työnantajan sosiaaliturva maksuja vähennetään, kun taas iäkkäi tä työntekijöitä irtisanovien työnan tajien maksuja on korotettu. Osa-aikaeläkkeelle siirtymisen kannustaminen Yksi keino lieventää ristiriitaa tilante essa, jossa yhtäältä pyritään tarjoamaan työ paikkoja iäkkäil le työntekijöillä ja toisaalta vä hentämään työt- tömyyttä, on rohkaista elä keikää lähesty viä työntekijöitä siirtymään koko päiväisestä osa- aikaiseen työ hön. Näin saatettaisiin li säksi helpottaa iäkkään työntekijän siirtymistä eläkke elle, ja samalla hyödynnettäisiin te hokkaammin hänen kokemustaan ja osaamistaan. Joissain jäsenvaltioissa on viime vuosina otettu käyttöön täl laisia osa-aikaeläkkeitä. Iäkkään hen kilön siirtymiselle osa-aikatyöhön on eräissä muissa maissa kuitenkin esteitä (esim. Yhdistyneessä kuningaskun nassa työeläkettä nauttiva ei voi jatkaa saman työnantajan palveluksessa). Itävallassa on ollut vuodesta 1993 käy tössä osa-aikaeläkejärjestelmä, jonka mukaan työntekijä voi tehdä lyhennet tyä työaikaa ja saada osan normaalisti maksettavasta eläkkeestään. Järjeste lyn on valinnut kuitenkin varsin harva, mikä näyttää johtuvan siitä, että var haiseläkkeelle siirtyminen on jo sinän sä osa-aikaeläkettä houkuttelevampaa. Vastaava järjestelmä on ollut käytössä Suomessa 1980-luvun lopulta, mutta kiinnostus on ollut vähäistä. Tuoreem paa kehitystä on Saksassa käyttöön otettu 55 vuotta täyttäneiden osa-ai kaeläke sekä samaan aikaan toteutettu varhaiseläkeoikeuden rajoittaminen tältä ryhmältä. Myös Luxemburgissa osa-aikaeläke voidaan yhdistää osittai seen palkkaan, mutta suhteellisen har vat ovat toistaiseksi valinneet tämän vaihtoehdon. Suosio on ollut suurempi Ranskassa, jossa osa-aikaeläkkeen on vuodesta 1993 katsottu olevan ratkaisu (täysimittaiselle) varhaiseläkkeelle si irtymisen aiheuttamaan ongelmaan. Varhaiseläkkeelle siirtyvien määrä on laskenut, kun taas työtä osa-aikaisena jatkavien määrä on kasvanut (heitä oh vuonna 1995 jo 27 000). Mukautuminen väestön ikääntymiseen Kaikissa maissa keskeiseksi poliit tiseksi tavoitteeksi on noussut eläkejärjestelmien uudistaminen siten, että päämääränä on selviytyä elä keikäisen väestön odotettavissa olevan Työvoiman ulkopuoliset 55-64-vuotiaat miehet jäsenvaltioissa 1986 ja 1996 Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen kasvun kustannuksista - tai pikem minkin siihen liittyvästä tulonjaon mu uttumisesta. (Italiassa, Ruotsissa ja Ranskassa tehdyt eläkejärjestelmien uudistukset on kuvattu yksityiskohtai sesti Sosiaalinen suojelu Euroopassa 1995 raportin toisessa luvussa, ja ylei nen taloudellinen analyysi eläkeuudis tuksesta ja hyvinvointivaltion tulevai suudesta esitettiin hiljattain European Economy, Reports and Studies -julkai sun numerossa 4/1997. ) Haasteeseen on yleisesti vastattu korottamalla nais ten virallista eläkeikää miesten elä keikää vastaavaksi sekä kustannus- että tasa-arvosyistä. Näin on tehty Sak sassa, Kreikassa, Portugalissa, Yhdis tyneessä kuningaskunnassa sekä vii meksi myös Belgiassa ja Itävallassa. Viralliseksi eläkeiäksi on näissä mais sa kuten useimmissa muissakin unio nin jäsenmaissa määritelty 65 vuotta. Lisäksi on ryhdytty painottamaan en tistä voimakkaammin eläkkeellesiirty- jän maksamia sosiaaliturvamaksuja ja liitetty tuleva eläke entistä lähemmin työssäoloaikana maksettuihin maksui hin. Tällä tavoin on myös vahvistettu järjestelmän vakuutuksenomaisuutta. Myös maksettavan eläkkeen todellis ta määrää suhteessa aiempiin ansioi hin on eräissä maissa pienennetty muuttamalla eläkkeiden laskentata paa. Ranskassa, Portugalissa, Itäval lassa ja Suomessa on lisätty eläkkeen määrittämisen perustana käytettävi en ansiovuosien määrää. Samoin on heikennetty eläkkeiden inflaatiosuo jaa. Näin on tehty myös Espanjassa, Saksassa (vaihtamalla perustaksi bruttoansioiden asemesta nettoan siot) ja Ruotsissa (täysiä indeksiko rotuksia ei tehdä ennen kuin budjet tivaje on saatu kuriin). Eräissä muissa maissa taas on vähen netty eläkkeen arvoa suoremmin toi min. Kreikassa on pienennetty lisäe läkkeen määrää suhteessa ansioihin ja asetettu maksettavalle eläkkeelle katto, minkä vuoksi hyvin pienitu loisten eläkeläisten määrä on kasva nut. Vuonna 1996 jouduttiinkin otta maan käyttöön tarveharkintainen tuki. Samankaltainen tuki on vas tikään otettu käyttöön myös Espan jassa, jossa täyteen eläkkeeseen vaa dittavien työvuosien määrää on nostettu ja ansioihin sovellettavaa kerrointa pienennetty. Saksassa vu onna 1999 voimaan tulevan eläkeuu distuksen mukaan eläkkeiden lasku- perusteissa otetaan käyttöön "väestökehitystekijä", jossa otetaan huomioon eläkeläisten kasvava eli- najanodote ja jolla siten alennetaan kiinteitä eläkkeitä (Eckrente). Ny kyisin eläkkeet ovat 70% aiemmista nettotuloista, mutta vuoteen 2030 mennessä niitä alennetaan 64%:iin aiemmista nettotuloista. Samalla elä keikää korotetaan. Tähän mennessä ei kuitenkaan näytä olevan merkkejä siitä, että eläkkeit- ten rahoittamisessa oltaisiin merkit tävissä määrin siirtymässä jakojär- jestelmästä (pay-as-you-go) täysimääräiseen rahastointiin (toisin sanoen nykyisiä eläkevastuita koske vista maksuista tulevia eläkevastuita koskeviin maksuosuuksiin), vaikka yksityisten ja työeläkejärjestelmien merkitys peruseläkkeen täydentäjinä ja valtion tulevien rahoitusvastuiden keventäjinä korostuukin yhä laajem malti. Kuten komission vihreässä kirjassa Lisäeläkkeet yhtenäismark kinoilla (KOM(97) 283) korostettiin, täydentävien eläkejärjestelmien ka svu vaatii sopivan, yhteisön laajuisen kehyksen. Vihreässä kirjassa todeta an myös, että eläkejärjestelmiä on uudistettava edelleen jakojärjestel mien ylläpitämiseksi. Vaikka varhai seläkkeelle jäämisen väheneminen voi helpottaa rahoitusongelmia, se tuskin ratkaisee niitä lopullisesti. Tässä yhteydessä on syytä huomata, että parhaillaan ollaan siirtymässä kohti järjestelmää, jossa eläkemaksut on määritelty täsmällisesti siten, että työelämän aikana suoritetut eläke maksut määräävät tulevan eläkkeen tason. Tämä pienentää hieman jako ja rahastointijärjestelmien eroja. Unionin jäsenvaltioista rahastointi- järjestelmät ovat keskeisessä ase massa vain Yhdistyneessä kuninga- skunnassa ja Alankomaissa. Varsinkin Yhdistyneessä kuninga skunnassa, jossa valtion myöntämä perusetuus on matalampi kuin muis sa jäsenvaltioissa, kaksi kolmannesta maan eläkeläisistä nauttii yksityistä tai työeläkettä. Valtio keskittyy pitä mään huolta heikommin toimeen tu levista jättäen eläkerahastojen hallin noi nn i n pitkälti yksityisten vakuutusyhtiöiden vastuulle. Pää huomio on politiikassa viime aikoina kiinnittynyt niiden säännösten voi mistamiseen, joilla säädellään ky seisten rahastojen toimintaa. Tavoit teena on estää rahastojen vilpillinen käyttö ja yksityisten eläkejärjestel mien harhaanjohtava kaupittelu. Nähtäväksi jää, voidaanko rahasto- menettelyn avulla muita menetelmiä paremmin selviytyä siitä ongelmasta, jonka väestöllinen kehitys tulonsiir roille aiheuttaa. Kuinka helposti ty össäkäyviltä eläkeläisille suoritetta vien tulonsiirtojen turvaaminen onnistuu -järjestettiinpä se millä kei nolla tahansa -, riippuu viime kädes sä pitkälti jaettavissa olevista tuloista ja siten myös taloudellisesta kasvusta työstä eläkkeelle siirtymisen välise nä aikana. Terveydenhuoltomenoje n kurissapito Väestön ikääntyminen ja julkisiin menoihin kohdistuvat säästöpaineet ovat nostaneet terveydenhuollon po- liittisen huomion keskipisteeseen; pyrkiihän terveydenhuoltopalvelu- 17 Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen jen kysyntä joka tapauksessa kasva maan nopeasti, kun ihmisten reaali tulot kasvavat ja lääketieteellinen tie tämys lisääntyy. Yleinen reaktio jäsenvaltioissa on ollut joko suoraan leikata valtion hoitamien palvelujen menoja tai asettaa rajoituksia sairau svakuutuksesta rahoitettavien meno jen kasvulle. Toimilla on viime vuo sina yleisesti ottaen onnistuttu hillitsemään menojen kasvua suhte essa BKT:hen. Samalla esiin on noussut kuitenkin uusia, avoimia po liittisia kysymyksiä. Näistä mainitta koon erityisesti kysymys varojen kohdentamisesta siten, että ne parha alla tavalla palvelevat koko yhtei skunnan tarpeita, sekä se, miten voi daan varmistaa käytettävissä olevien voimavarojen tehokas käyttö. Esiin on tullut myös perustavanlaa tuisia kysymyksiä julkisen ja yksityi sen terveydenhuollon suhteesta eli siitä, pitäisikö julkisessa terveyden huollossa rajoittua pelkästään perus tason hoidon järjestämiseen - ja jos pitäisi, miten perustaso määritellään. Miten tällainen valinta vaikuttaisi yleensä hoidon järjestämiseen suhte essa tarpeisiin (vai siirryttäisiinkö välttämättömän hoidon tarjoamisesta luonteeltaan lähinnä pinnallisiin toi miin). Lisäksi on pohdittu, onko oi keutettua rajoittaa palvelujen (ja työ paikkojen) kasvu alemmalle tasolle kuin mistä ihmiset näyttävän olevan valmiita maksamaan. Myös se askarruttaa, missä määrin voidaan olla varmoja, että kuluttajat tekevät järkeviä valintoja asiassa, joka on näin tärkeä, mutta josta heillä on niin vähän tietoja. on pyritty lisäämällä ihmisten tietoja palvelujen kustannuksista tai teke mällä lääkkeitä ja eräitä hoitotoimia maksulliseksi tai laajentamalla nii den maksullisuutta - kyse voi olla myös potilaan osallistumisesta mak suihin. Esimerkiksi Saksassa maksu ja on korotettu huomattavasti, jotta sosiaaliturvamaksuja ei tarvitsisi ko rottaa. Nämä kaksi asiaa on selväsa naisesti kytketty toisiinsa. Pyrkimyk senä on saada vakuutusrahastot pitämään maksuosuudet pieninä ja tehostamaan toimintaansa mm. neu tarjoamisen voteltaessa palvelujen ehdoista niitä tarjoavien osapuolten (yleislääkärit ja sairaalat) kanssa. Tällainen politiikka samoin kuin yle ensäkin varsinaisten tai näennäisten markkinamekanismien käyttöönotto vaatii onnistuakseen mm. tehokasta kilpailua vakuutusrahastojen kesken kuten Saksassa tai lääkärien kesken kuten kansallisen terveydenhuolto järjestelmän maissa. Edellytyksenä on myös se, että kuluttajat voivat va lita eri vaihtoehtojen välillä, sillä hin noittelu ei muuten palvele sille ase tettua tavoitetta. Lisäksi tarvitaan kilpailua palveluntarjoajien kesken, jotta palvelujen ostaja voi paremmin vaikuttaa hinnoitteluun ja jotta palve lujen tehokkuus kasvaa. Kilpailua ra joittavia luonnollisia tekijöitä näkyy kuitenkin käytännössä olevan mo lemmilla aloilla: tarjonta ja kokoedut ovat luonteeltaan paikallisia. Valtio tukee usein paikallisuutta välttääkse en esimerkiksi terveydenhuoltopal veluja tarjoavien keskusten sulkemi sen. Useimmat jäsenvaltiot ovat pyrkine et hyödyntämään markkinoiden mahdollisuuksia pitäen kuitenkin tarjonnan valvonnan edelleen hallus saan. Ihmisiä on esimerkiksi rohkais tu vähentämään kulutustaan ja teke mään järkevämpiä valintoja. Tähän Yritykset ottaa käyttöön markkina mekanismeja eivät siten olekaan yle ensä tehostaneet toimintaa odotetulla tavalla, joten unionin eri jäsenvaltio issa on oltu haluttomia luopumaan valtion menokontrollista ja jättä mään asia markkinavoimien haltuun. Tätä yrittäneissä maissa näkyy kai kesta huolimatta saavutetun jonkin laista hyötyä palvelutason olennai sesti kärsimättä. Hyötyjä ovat tuone et selkeytynyt jako palvelujen ostajien ja niiden tarjoajien välillä, kustannusten painottaminen päätök senteossa, tietojenkeruun ja tiedotta misen lisääntyminen sekä entistä yk- sityiskohtaisemmat sopimukset palvelujen järjestämisestä. Esimerkiksi Yhdistyneessä kuninga skunnassa indikaattorit osoittavat tu ottavuuden hieman kasvaneen vuon na 1991 tehtyjen uudistusten jälkeen. Italiassa ja Espanjassa hallinto vaik uttaa tehostuneen ja palvelujen os tajien ja tarjoajien väliset sopimu sjärjestelyt näyttävät selkeytyneen sen jälkeen, kun osapuolet molem missa maissa erotettiin toisistaan ja Italiassa lisäksi siirrettiin rahoitus- ja organisointivastuuta valtiolta alueil le. Alankomaissa taas otettiin vaku utusrahastojen maksuissa vastikään käyttöön per capita järjestelmä, jossa kustannukset arvioidaan etukäteen rahaston jäsenrakenteen perusteella. Entisessä järjestelmässä kustannuk set katettiin käytännössä jälkikäteen. Uuden järjestelmän myötä alalle on tullut kilpailua palvelusta perittävillä maksuilla ja paineita kustannusten hillitsemiseen, mikä puolestaan voi valvonnan osittaisella poistamisella ryyditettynä lisätä kilpailua palvelu jen tarjoajien välillä ja tehostaa alan toimintaa. Alankomaissa toteutettiin samaan ai kaan innovatiivinen toimenpide, jolla julkisissa terveydenhuoltopalveluissa rajoitutaan vain "hoitaviin peruspalve luihin" (ja pitkäaikaishoidon järjestä miseen) ja jätetään muu hoito ("muka vuutta lisäävät ei-lääketieteelliset palvelut") yksityisen sektorin ja henki- lökohtaisten järjestelyjen varaan. "Muun hoidon" määrittelyperusteet - se ei saisi olla lääketieteellisesti välttä mätöntä eikä kustannuksiltaan ylivoi- 18- Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjesteknien mukauttaminen muutokseen maista hankkia - ovat vaikeuttaneet järjestelmän soveltamista käytännössä (tärkeä syy on käytettyjen käsitteinen väistämättä subjektiivinen luonne), eikä julkisen sektorin ulkopuolelle ole tähän mennessä siirretty montakaan palvelua. Pitkäaikaishoidon järjestäminen Unionissa elävistä 75 vuotta täyt täneistä arviolta 10% tarvitsee kokopäiväistä ja 25% osa-aikaista hoitoa. Koska tämä ikäluokka kasvaa nykyisin voimakkaasti, jäsenvaltiot joutuvat kiinnittämään entistä enem män huomiota siihen, miten kasvava an hoitotarpeeseen voidaan vastata. On pohdittava, toteutetaanko tämä sosiaalisen suojelun järjestelmien kautta, ja käytetäänkö siinä tapauk sessa hyväksi tulonsiirtoja vai palve lujen suoraa järjestämistä. Kumpikin vaihtoehto merkitsee verojen tai so siaaliturvamaksujen korottamista. Toinen mahdollisuus ovat yksityiset järjestelyt, jolloin hyväksyttäisiin ti lanne, jossa vastuu jakautuu epäta saisesti eri yksilöiden kesken sen mu kaan, hankkiiko henkilö yksityisen vakuutussuojan vai ei. yhden Yhtenä keskustelun liikkeellepanijana oli Saksassa vuonna 1995 käyttöön otettu uusi pitkäaikaishoitoa koskeva sosiaalivakuutusjärjestelmä (Pflege- versicherung), jonka rahoitus järjestet tiin sosiaaliturvamaksuilla (jotka kor- vattiin lomapäivän menetyksellä). Järjestelmästä anneta an tukea sekä kotona että laitoksessa tapahtuvaa hoitoa varten. Hoitajille on myönnetty tukea jo pitempään Yhdis tyneessä kuningaskunnassa ja Irlan nissa. Yhdistyneessä kuningaskunnas sa tuki on tasasuuruinen ja varsin pieni, ja sitä saavan hoitajan on työskennel tävä käytännössä kokopäiväisesti. Ir lannissa tuki on tarveharkintaista. Itä vallassa on vuodesta 1993 myönnetty alueviranomaisten hallinnoimaa mutta yleisistä verovaroista rahoitettavaa hoitotukea (Bundespflegegeld) ihmi sille, jotka tarvitsevat hoitoa vähintään 50 tuntia kuukaudessa. Tuen suuruus määräytyy sen mukaan, kuinka paljon tuensaaja lääkärin arvion mukaan tar vitsee hoitoa. Tuensaajat voivat Itävallassa päättää tuen käytöstä vapaasti (valtaosa käyte tään perheenjäsenten antamaan epä muodolliseen hoitoon). Työttömyy den pahentuessa on kuitenkin vaadittu tuen sitomista työllisyystavoitteisiin eli sen käyttöä suoraan lisäämään vi rallisten sosiaalipalvelujen kysyntää. Pohjimmiltaan tästä on kyse myös Pohjoismaiden valitsemassa vaihtoeh dossa. Näissä maissa terveydenhuol lon ja sosiaalipalvelujen ero on vähäi nen, kummatkin ovat vapaasti kaikkien saatavilla. Lisäksi nämä alat työllistävät työikäiseen väestöön nähden huomattavasti enemmän ihmi siä kuin muualla Euroopassa (Tan skassa ja Ruotsissa määrä on yli kak- sinkertainen). Määrärahojen rajoittaminen on kuitenkin johtanut kustannusten leikkaamiseen ja lisään tyvään huoleen laajojen sosiaalipalve lujen ylläpidon kustannuksista. Luxemburgissa puolestaan tehtiin vu onna 1996 lakiesitys, jonka mukaan perustettaisiin pakollinen "riippuvuus- vakuutusjärjestelmä" huolehtimaan sellaisten henkilöiden tarvitsemasta avusta, jotka eivät itse pysty huolehti maan itsestään. Rahoitusvastuu jaet taisiin tasan sosiaalimaksujen ja vero varojen kesken. Kustannusten kohdentaminen to ja riippuvuuden vähentäminen. Nämä tavoitteet saavutetaan osittain lisäämällä kustannustehokkuutta ak tiivisemman lähestymistavan kautta ja kohdentamalla voimavarat niitä eniten tarvitseville. Eteläisissä jäsen valtioissa edelliseen yhdistyy pyrki mys korjata järjestelmässä olevat pu utteet ja tarjota tukea entistä tasapuolisemmin. Pohjoisissa jäsen valtioissa taas keskustellaan nimeno maan sosiaalisen suojelun laajuudes ta. Vaikka yksimielisyys kaikkien käytettävissä olevan yleisen sosiaali turvan säilyttämisestä pysyy vakaa na, ei ole kuitenkaan mahdotonta, että osa vastuusta tietyillä osa-alueil la siirrettäisiin valtiolta yksilöille tai yksityiselle sektorille. Yksityistämistä - kun sillä ymmärre tään yksityisen, voittoa tavoittelevan sektorin mukaan ottamista sosiaalisen suojelun järjestämiseen - ei kuitenka an useimmissa maissa ole viety kovin pitkälle, eikä sen lisääntyminen mer kittävällä tavalla lisäeläkkeitä lukuun ottamatta näytä lähitulevaisuudessa edes todennäköiseltä. On kuitenkin il meistä, että varoja kohdennetaan entis tä tehokkaammin tukea todella tarvit seville leikkaamalla suhteellisen hyvätuloisille suunnattavia etuuksia joko asettamalla suoritettaville maksu ille katto tai kantamalla etuuksista ve roja tai sosiaalimaksuja tai molempia, sekä turvautumalla entistä enemmän tarveharkintaan. Veroja ja maksuja kä yttämällä tulonsiirtojen nettohyöty jaetaan uudelleen alempia tuloluokkia suosivalla tavalla ja laajennetaan lisäk si rahoituspohjaa. Rahoituspohjan laa jentaminen on yhä helpommin perus teltavissa oleva tavoite, kun otetaan huomioon varakkaitten eläkeläisten määrän kasvu. Tämän hetken sosiaaliturvapolitii kan kaksi keskeistä tavoitetta kautta unionin ovat kustannusten kurissapi- Vaikka tarveharkintaisten etuuksien osuus on yleensä kasvanut unionissa (Alankomaita lukuun ottamatta), nii den osuus unionin sosiaalimenoista - 19- Sosiaalisen suojelun nykyaikaistaminen ja järjestelmien mukauttaminen muutokseen oli vuonna 1995 kuitenkin vain 11%, kun osuus vuonna 1990 oli 10%. Tämä 10%:n taso ylitettiin vain Irlan nissa (34% kokonaismenoista), Yhdistyneessä kuningaskunnassa (23%) ja Espanjassa (1372%). Suuri osa kasvusta johtui sitä paitsi pikem minkin olosuhteista - esimerkiksi pitkäaikaistyöttömyyden lisääntymi sestä ja sosiaaliturvaetuuksien edel lytykset täyttämättömien määrän ka svusta - kuin varsinaisesta politiikan muutoksesta. Työttömyyteen liitty vistä tulonsiirroista vuonna 1995 oli Irlannissa tarveharkinnan piirissä lä hes 75% (mikä kuvastaa korkeaa nuoriso- ja pitkäaikaistyöttömyyttä), Yhdistyneessä kuningaskunnassa osuus oh 50%, Alankomaissa 40% ja Espanjassa ja Portugalissa noin 25%. -20- ISSN 1024-4492 KOM(98) 243 lopullinen ASIAKIRJAT FI 05 06 17 Luettelonumero : CB-CO-98-264-FI-C ISBN 92-78-35269-1 Euroopan yhteisöjen virallisten julkaisujen toimisto L-2985 Luxemburg _ IA-


title: Voorstel voor een beschikking van de Raad betreffende het door Luxemburg ingediende verzoek om ontheffing uit hoofde van artikel 8, lid 2, sub c), van Richtlijn 70/156/EEG van de Raad inzake de onderlinge aanpassing van de wetgevingen van de Lid-Staten betreffende de goedkeuring van motorvoertuigen en aanhangwagens daarvan

eurovoc_concepts:
Community certification
Luxembourg
derogation from EU law
motor vehicle
natural gas

text: ••"*j»«,*f: COMMISSIE VAN DE EUROPESE GEMEENSCHAPPEN Brussel, 23. 04. 1998 COM(1998)234def. VOORSTEL VOOR EEN BESCHIKKING VAN DE RAAD BETREFFENDE HET DOOR LUXEMBURG INGEDIENDE VERZOEK OM ONTHEFFING UIT HOOFDE VAN ARTIKEL 8, LID 2, SUB C), VAN RICHTLIJN 70/156/EEG VAN DE RAAD INZAKE DE ONDERLINGE AANPASSING VAN DE WETGEVINGEN VAN DE LIDSTATEN BETREFFENDE DE GOEDKEURING VAN MOTORVOERTUIGEN EN AANHANGWAGENS DAARVAN (door de Commissie ingediend) TOELICHTING Dit voorstel voor een beschikking is een gevolg van het resultaat van de stemming van het Comité dat is opgericht krachtens artikel 13, lid 1, van Richtlijn 70/156/EEG van de Raad inzake de onderlinge aanpassing van de wetgevingen van de lidstaten betreffende de goedkeuring van motorvoertuigen en aanhangwagens daarvan. Deze stemming, die op 5 februari 1998 heeft plaatsgehad, had betrekking op de ontwerp-beschikking van de Commissie betreffende het door Luxemburg ingediende verzoek om ontheffing uit hoofde van artikel 8, lid 2, sub c), van diezelfde Richtlijn 70/156/EEG. Dit verzoek om ontheffing betrof de installatie van een CNG-installatie (gecomprimeerd aardgas) voor een type voertuig van categorie Ml. Hoewel de in het verzoek aangevoerde redenen door de Commissie als gegrond werden beschouwd, met name daar zij analoog zijn aan de door een lidstaat aangevoerde redenen welke hebben geleid tot het toestaan van een ontheffing voor een zelfde type installatie voor een ander type voertuig van categorie Ml (PB L 199 van 26. 7. 1997, blz. 53) kon na stemming door het Comité geen advies worden uitgebracht (49 stemmen vóór, 16 tegen. 19 onthoudingen; alleen Ierland was afwezig en Duitsland werd vertegenwoordigd door Frankrijk). Overeenkomstig het bepaalde in artikel 13, lid 3, van Richtlijn 70/156/EEG legt de Commissie de Raad bijgevolg dit voorstel voor een beschikking voor. VOORSTEL VOOR EEN BESCHIKKING VAN DE RAAD BETREFFENDE HET DOOR LUXEMBURG INGEDIENDE VERZOEK OM ONTHEFFING UIT HOOFDE VAN ARTIKEL 8, LID 2, SUB C), VAN RICHTLIJN 7M56/EEG VAN DE RAAD INEAKE DE ONDERLINGE AANPASSING VAN DE WETGEVINGEN VAN DE LIDSTATEN BETREFFENDE DE GOEDKEURING VAN MOTORVOERTUIGEN EN AANHANGWAGENS DAARVAN (Alleen de tekst in de Franse taal is authentiek) DE RAAD VAN DE EUROPESE UNIE, Gelet op het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, Gelet op Richtlijn 70/156/EEG van de Raad van 6 februari 1970 inzake de onderlinge aanpassing van de wetgevingen van de lidstaten betreffende de goedkeuring van motorvoertuigen bij Richtlijn 97/27/EG van het Europees Parlement en de Raad2, inzonderheid artikel 8, lid 2, sub c), en artikel 13, lid 3, aanhangwagens daarvan1, gewijzigd laatstelijk en Overwegende dat het van 6 november 1997 daterende en op 10 november 1997 door de Commissie ontvangen verzoek van Luxemburg alle krachtens artikel 8, lid 2. sub c). vereiste informatie bevat; dat dit verzoek de installatie betreft van een CNG-installatie (gecomprimeerd aardgas) voor een type voertuig van categorie Ml ; Overwegende dat de in het verzoek aangevoerde redenen gegrond zijn, namelijk dat dergelijke installaties niet voldoen aan de vereisten van de relevante richtlijnen, met name Richtlijn 70/220/EEG van de Raad van 20 maart 1970 inzake de onderlinge aanpassing van de wetgevingen der lidstaten met betrekking tot de maatregelen die moeten worden genomen tegen de luchtverontreiniging door gassen afkomstig van motoren met elektrische ontsteking in motorvoertuigen', laatstelijk gewijzigd bij Richtlijn96/44/EG van de Commissie4 van 1 juli 1996, en Richtlijn 80/1268/EEG van de Raad van 16 december 1980 betreffende de onderlinge aanpassing van de wetgevingen der lidstaten inzake het brandstofverbruik van motorvoertuigen , laatstelijk gewijzigd bij Richtlijn 93/116/EG van de Commissie6 van 17 december 1993; dat de overeenkomstig voornoemde richtlijnen uitgevoerde proeven, zijn uitgevoerd met zowel benzine als aardgas; dat bij beide brandstoffen de voorgeschreven grenswaarden wat verontreinigende emissies betreft niet werden overschreden en dat de emissieniveaus lager waren bij gebruik van aardgas als PB L 42 van 23. 2. 1970, blz. I. PB L 233 van 25. 8. 1997, blz. I. PB L 76 van 6. 4. 1970, blz. I. PB L 210 van 20. 8. 1996, blz. 25. PB L 375 van 31. 12. 1980, blz. 36. PB L 329 van 30. 12. 1993, blz. 39. brandstof; dat een gelijkwaardig niveau van bescherming van het milieu derhalve gewaarborgd is; Overwegende dat de lidstaten, om te zorgen voor de veiligheid van de in het verkeer gestelde voertuigen, op gezette tijden lekdichtheidsproeven mogen uitvoeren bij een druk die minstens gelijk is aan de bedrijfsdruk; Overwegende dat de communautaire richtlijnen in kwestie nog wijzigingen zullen ondergaan om productie van voertuigen met een CNG-installatie mogelijk te maken; Overwegende dat de in deze beschikking bedoelde maatregel op 5 februari 1998 ter advies is voorgelegd aan het bij Richtlijn 70/156/EEG ingestelde Comité voor de aanpassing aan de vooruitgang van de techniek en dat na stemming geen advies kon worden uitgebracht, HEEFT DE VOLGENDE BESCHIKKING VASTGESTELD: Artikel 1 Het verzoek tot afwijking van Luxemburg betreffende de productie en het in de handel brengen van een type motorvoertuig van categorie Ml met een CNG-installatie (gecomprimeerd aardgas) wordt hierbij ingewilligd. Deze beschikking is gericht tot het Groothertogdom Luxemburg. Artikel 2 Gedaan te Brussel, Voor de Raad ISSN 0254-1513 COM(98) 234 def. DOCUMENTEN NL 07 06 15 10 Catalogusnummer : CB-C0-98-252-NL-C ISBN 92-78-35144-X Bureau voor officiële publikaties der Europese Gemeenschappen L-2985 Luxemburg <,