title: Rapport från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén og Regionkommittén - Social trygghet i Europa 1997 - Sammandrag

eurovoc_concepts:
European social policy
social analysis
social change
social security
social well-being

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 23. 04. 98 KÖM(I99X)243 slutlig RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN Social trygghet i Europa 1997 — Sammandrag SodaHrygghatlåuropa 1997^SmvmndrÊg Social trygghet i Europa 1997 — Sammandrag Det politiska sammanhanget Detta är den tredje rapporten om de sociala trygghets systemen i Europa. Den syftar till att ge en överblick över de framsteg som har gjorts i arbetet att nå de mål som är uppsatta i rådets rekommendation om Konvergande mål och metoder inom socialpolitiken från juli 1992 (92/442/EEG) och till en uppdatering av den analys som återfinns i de två tidigare rapporterna från 1993 och 1995. Föreliggande rapport är dessutom avsedd som ett bidrag till den debatt om den sociala trygghetens framtid i unio nen som kommissionen inledde 1995 med sitt meddelan de Den sociala trygghetens framtid. En ram för en euro peisk debatt. I mars 1997 gav kommissionen ut ytterligare ett meddelande med titeln Modernisering och nydaning av social trygghet i Europeiska unionen, som tog upp de viktigaste inslagen i debatten och riktade uppmärksamhe ten på de huvudsakliga politiska konsekvenserna. Rapporten skall även ses mot bakgrund av medlemssta ternas ansträngningar att konsolidera sina offentliga fi nanser— vilket påpekades i 1997 års övergripande rikt linjer för den ekonomiska politiken och de två resolutioner om makroekonomisk stabilitet, tillväxt och sysselsättning som antogs av Europeiska rådet i Amsterdam — och i samband med den europeiska sysselsättningsstrategin. Vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg i november 1997 godkände medlemsstaterna i stora drag kommissio nens förslag till riktlinjer för sysselsättning. De enades om att såväl ersättnings- som utbildningssystemen bör ses över och där så behövs anpassas för att aktivt kunna bidra till att främja människors anställmngsbarhet. Därtill kom mer att social trygghet spelar en viktig roll när det gäller att uppnå andra mål som betonas i 1998 års riktlinjer som antogs för att utveckla nyföretagande, uppmuntra företa gen och deras anställda att anpassa sig till förändringar och bygga ut jämställdhetspolitiken. Detta innebär att man har gjort en tydlig koppling mellan de sociala trygghets systemen och den europeiska sysselsättningsstrategin. De viktigaste kvantitativa resultaten De viktigaste observationerna som gjorts i analysen av ESSPROS omarbetade databas om social trygg het och den Europeiska gemenskapens nya hushållspanel är som följer: De sociala utgifternas omfattning: Utgifterna för social trygghet i unionen uppgick 1995 till 28'/2% av unionens BNP. Denna siffra varierade dock från 20% av BNP i Irland, 21-22% i Grekland, Spanien och Portugal till 30% eller mer i Frankrike, Nederländerna och de tre hordiska medlemsstaterna, där Sverige uppvisade den högsta nivån med nästan 36%. De sociala utgifternas fördelning: Ålderspensionerna är den största posten när det gäller utgifter för social trygghet i unionen och uppgick 1995 till 42'/2% av de totala kost naderna, vilket motsvarade 12% av BNP, följt av hälso- och sjukvård som uppgick till omkring 22% av de totala utgifterna i unionen - vilket gällde i alla medlemsstater utom Danmark (endast 14%), och motsvarande cirka 6% av BNP. Arbetslöshetsersättningar svarade endast för 8% av de totala social utgifterna i unionen (något under 2'/2% av BNP). De sociala utgifternas utveckling: I de flesta medlemssta terna har ökningen av de sociala utgifterna slagit av på takten under senare år. Trots att socialutgifterna för unio nen som helhet ökade i förhållande till BNP (med drygt 2 procentenheter) mellan 1990 and 1995 återspeglar ök ningen till en del den långsammare tillväxten av BNP under recessionsåren. Mellan 1993 och 1995 ökade utgif terna inte snabbare än BNP och i de flesta länderna ökade de långsamare. Finansieringskällor: Omkring 65% av finansieringen av de sociala trygghetssystemen inom unionen kommer från avgifter som betalas av arbetsgivarna och de försäkrade själva. Större delen av återstoden kommer från allmän beskattning. År 1995 stod enbart arbetsgivaravgifterna för omkring 40% av hela finansieringen. giftsperiod som krävs för att få rätt till ersättning har förlängts. Nivån på arbetslöshetsersättningarna: Enligt uppgifter från ECHP fick en betydande del av de arbetslösa i flera medlemsstater ingen ersättning alls år 1993, även om de varit utan arbete i tre månader eller längre. De som dock erhöll bidrag fick en månatlig ersättning som i genomsnitt var något högre än 50% av nettoinkomsterna under de månader då de hade arbete, fast siffran varierar från 60- 65% i Danmark, Frankrike och Irland till endast 25% i Grekland och i Storbritannien. Fattigdomsbekämpning: Sociala transfereringar (inklusi ve privata pensionsförsäkringar, men exklusive förmåner i natura såsom hälsovård) uppgick till cirka 30% av hus hållens nettoinkomster i unionen 1993. För ungefär 35% av hushållen utgjorde dessa transfereringar den huvudsak liga inkomstkällan och utan dem skulle nästan 40% av hushållen ha haft en inkomstnivå som legat under hälften av den nationella medelinkomsten (det vedertagna måttet på fattigdom). Efter transfereringar hade omkring 17% av hushållen i unionen en inkomstnivå som låg under hälften av medelinkomsten. Förändringar av politiken på senare tid De ekonomiska och sociala villkor under vilka de europeiska sociala trygghetssystemen verkar har genomgått stora förändringar under de senaste två årtion dena (jfr analysen i kommissionens meddelande med titeln Modernisering och nydaning av social trygghet). Under nittiotalet har den svaga ekonomiska tillväxten ökat svårigheterna att finansiera de sociala trygghetssytemen i hela unionen och i kombination med den demografiska och sociala utvecklingen medfört en ökning av antalet personer som får ersättning. Samtidigt som de grundläg gande målen för de sociala trygghetssystemen fortsätter att vara att ge inkomsttrygghet och att förebygga social utslagning finns det också en politisk strävan att förstärka incitamenten att söka arbete och att förbättra arbetskraf tens möjligheter att göra sig gällande och att anpassa sig till kraven på arbetsmarknaden. De viktigaste inslagen i den politiska utvecklingen är följande: Åtstramning av kvalifikationskriterierna: I många med lemsstater har kvalifikationskraven skärpts och den av Ökat incitament att arbeta: I flera länder har man försökt se till att inkomst från förvärvsarbete alltid är mer lönande än att få sociala ersättningar och bidrag, genom att införa olika åtgärder som skattelättnader för lågavlönade och särskilda lönetillägg, samt genom att sänka ersättningsni våerna. Förskjutning mot mer aktiva insatser: Det är numera allmänt vedertaget att det inte räcker med enbart inkomst bortfall sersättningar och bidrag för att ta itu med arbets löshet och social utslagning. 11998 års europeiska riktlin jer för sysselsättning som antogs av rådet har medlemsstaterna åtagit sig att åstadkomma en förskjut ning från passivt stöd till aktiva åtgärder för att ge de arbetslösa bättre möjligheter att göra sig gällande på ar betsmarknaden och hjälpa dem att finna arbete. Utvidgning av program för att skapa arbetstillfällen: I ett antal medlemsstater har man försökt att uppmuntra till att skapa arbetstillfällen genom att punktvis sänka arbetsgi varavgifter och genom att ge direkta subventioner. Des sutom har medlemsstaterna i riktlinjerna för sysselsätt ning kommit överens om att undersöka hur lokala sysselsättningsmöjligheter kan utvecklas inom den socia la omvårdnadssektorn och i nya verksamheter där beho ven f. n. inte tillgodoses via marknaden. Minskning av bidragsberoende och social utestängning. Den allmänna trenden är att tackla de underliggande or sakerna till fattigdom och social utslagning, att försöka minska bidragsberoendet och att uppmuntra alla arbetsfö ra personer att söka arbete. Stöd till funktionshindrade: I många medlemsstater har insatser gjorts för att förbättra möjligheterna för funk tionshindrade att få arbete genom att motverka diskrimi nering och undanröja arbetshinder, samtidigt som kvalifi kationskraven för rätt till ersättning har stramats åt. Att vända trenden mot ökad förtidspensionering: Inom unionen råder sedan länge en tendens till ökad förtidspen sionering vilket driver upp de sociala utgifterna och gör att samhället i förtid förlorar de kunskaper som de pensio nerade skulle kunna erbjuda. När det gäller kvinnor har den här tendensen neutraliserats av att den allmänna tren den mot ökat deltagande i arbetslivet har varit starkare, men för männen har den inneburit att hälften av männen i åldrarna mellan 55 och 64 år (dvs. under den formella 2- lÊVûûhêtfl pensionsåldern i de flesta länderna) inte längre har något arbete. I flera medlemsstater har åtgärder i form av sträng are kvalifikationskrav och sänkta ersättningsnivåer införts för att motverka förtidspensionering. Att uppmuntra till delpensionering: Försök har gjorts (särskilt i Tyskland, Frankrike, Österrike och Finland) till att uppmuntra delpensionering genom att erbjuda anställ da delpension om de minskar antalet arbetstimmar. Med untantag för Frankrike har än så länge mycket få männi skor valt att utnyttja denna möjlighet. doses — om det skall ske genom transfereringar eller genom ett direkt tillhandahållande av tjänster — och vilken omfattning av den service skall ha som staten skall stå för. Socialtjänsten är särskilt väl utvecklad i de tre nordiska EU-länderna, även om den i allt större grad påverkas av budgetrestriktioner. 1 några få länder är de sociala trygghetssystemen utformade för att täcka vård kostnader. De mest nämnvärda exemplen är Österrike, där man 1993 införde ett system som finansieras med allmän beskattning, och Tyskland, där man 1995 införde ett sys tem som finansieras genom sociala avgifter. Att göra utgifterna träffsäkra: Att rikta resurserna till de mest behövande är en politisk ambition som vinner allt större terräng i hela unionen. Detta avspeglas både i att man i allt högre grad utnyttjar behovsprövning — även om denna i de flesta medlemsstaterna fortfarande är mycket begränsad—och i att skatter eller sociala avgifter införs för dem som får social ersättningar, vilket med hänsyn till många pensionärers ökande välstånd kan bidra till att på ett mer rättvist sätt sprida kostnaderna för att finansiera den sociala tryggheten. Anpassning till åldrande befolkningar: Reformeringen av pensionssystemen fortsätter att vara en central politisk fråga för att försöka begränsa de kostnader som en åldran de befolkning medför. I många medlemsstater har den formella pensionsåldern höjts, särskilt för kvinnor, och har i de flesta fall fastställts till 65 år för båda könen, samtidigt som flera länder har infört åtgärder för att mins ka nivån på de pensioner som utbetalas. En annan tendens har varit att koppla pensionen närmare till de avgifter som inbetalats under en persons yrkesverksamma liv och däri genom förstärka systemets försäkringskaraktär. Än så länge har dock ingen allmän övergång skett från ett för delningssystem till ett premiereservsystem (dvs. från av gifter lur att täcka nuvarande pensionsutbetalningar till avgifter för att täcka framtida pensionsutbetalningar) även om de yrkesbaserade och privata systemen allmänt sett har ökat i omfattning. Att hålla tillbaka kostnaderna för hälso- och sjukvård: Ett gemensamt drag i den senaste politiska utvecklingen i medlemsstaterna har varit att införa utgiftstak inom de statliga hälso- och sjukvårdssystemen eller sjukförsä kringssystemet. Samtidigt som denna åtgärd har lett till att man i allmänhet haf lyckats hålla nere utgifterna i förhål lande till BNP har den väckt frågor om hur resurserna i verkligheten fördelas och hur effektivt de utnyttjas. I många länder har direkta avgifter för läkemedel och vissa tjänster införts eller utvidgats i syfte att göra konsumen terna medvetna om de kostnader som är involverade och därmed bromsa efterfrågan. I flera medlemsstater har regeringarna försökt utnyttja de potentiellt gynnsamma effekterna av marknadsmekanismerna på effektiviteten genom att tydligare skilja på utbud och efterfrågan, genom att uppmuntra aktörerna på båda sidor att anta en mer affärsmässig hållning och genom att bereda plats för begränsad konkurrens på vissa områden. Tillhandahållande av långvarig vård och omsorg: En bred debatt har uppstått om hur vårdbehoven skall tillgo- Modernisering av de aoclato trygghetasystemen a&aty Modernisering av de sociala trygghetssystemen och anpassning av systemen till förändring De sociala trygghetssystemen och deras reformering har blivit en central fråga inom hela den Europeiska unionen. I kommissionens meddelan de Modernisering och nydaning av so cial trygghet i Europeiska unionen (KOM(97) 102) konstateras att den fi nansiella och operativa strukturen av de flesta systemen fastlades för årtion den sedan. Sedan dess har de ekono miska och sociala villkor under vilka dessa system verkar förändrats och fortsätter att förändras. Kraven på de sociala trygghetssystemen har blivit större samtidigt som det ekonomiska utrymmet för finansieringen av dem har krympt. Den allt äldre befolkning en och den förestående ökningen av antalet människor i pensionsålder gör frågan än viktigare. De gemensamma målen för ansträngningarna att refor mera de sociala trygghetssystemen är att se till att de fortsätter att fungera på ett effektivt sätt, att säkerställa att de förstärker snarare än förhindrar ekono misk tillväxt och att de skapar syssel sättning, att hålla tillbaka de kostnader som är förknippade med att tillhanda hålla kontantersättningar till alla som behöver det och övergå till mera aktiva insatser utformade för att hjälpa män niskor att finna arbete istället för att endast överföra inkomster till dem när de inte har arbete. Denna nya betoning avspeglas i Eu ropeiska rådets senaste deklaratio ner. Vid Europeiska rådets möte i Dublin i slutet av 1996 underströks behovet av att systemen för beskatt ning och social trygghet blir mer sys selsättningsfrämjande och mer akti va i kampen mot arbetslösheten, och vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg i slutet av 1997 efterlyste rådet ett mer aktivt tillvägagångs sätt för att ge de arbetslösa bättre möjligheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Ramen för ett sådant tillvägagångssätt anges i kom missionens nyss nämnda meddelan de och i 1998 års riktlinjer för syssel sättningspolitiken som har antagits av rådet (EGT C 30,28 januari 1998). De huvudsakliga riktlinjerna som drogs upp vid detta möte — att öka de arbetslösas förutsättningar för att få arbete, att utveckla nyföretagande, att uppmuntra företagen och deras anställda att anpassa sig till föränd ringar och att bygga ut jämställdhets politiken — har alla betydelse för de sociala trygghetssystemens framtida inriktning. Föreliggande rapport lägger tonvik ten på de frågor som behandlades både i meddelandet och i riktlinjerna för sysselsättningspolitiken, och som utmärker de förändringar som de so ciala trygghetssystemen inom unio nen för närvarande genomgår. Rap porten syftar särskilt till att bidra till reformprocessen genom att granska och analysera dessa förändringar och därigenom bidra till en bredare för ståelse av åtgärderna. Den uppdate rar delvis den analys som återfinns i de två tidigare rapporterna Social trygghet i Europa från 1993 och 1995, och bygger liksom dessa på rådets rekommendation från juli 1992 (92/442/EEG) att övervaka de framsteg som görs i termer av kon vergerande mål och metoder inom socialpolitiken i hela unionen. (Rap porten har i sin helhet publicerats på engelska, franska och tyska. Förelig gande dokument är en sammanfatt ning av rapportens viktigaste iaktta gelser och är tillgänglig på unionens elva språk). Rapporten baseras när så är möjligt på kvantitativa uppgifter som har hämtats från två nya källor med jäm förbara data — dels den omarbetade ESSPROS (Europeiska systemet för statistik om social trygghet) som re dovisar utgifternas på socialpoliti kens olika områden och finansiering av dessa utgifter, dels den Europeis ka gemenskapens nya hushållspanel (ECHP). Den senare databasen ger för första gången jämförbara uppgif ter om inkomst- och levnadsförhål landen i medlemsstaterna, om hur förmånerna fördelats mellan hushål len och om storleksnivån på transfe reringarna i de olika medlemsstater na. (Båda källorna beskrivs närmare i den tekniska bilagan — Anmärk ningar och källor—som bifogas den fullständiga rapporten och som bör Modemlsenhg av de sociala tygghetsaystemenoc^ konsulteras innan några politiska slutsatser dras av de iakttagelser som presenteras i rapporten. ) - Långvarig omvårdnad för dem som är sjukliga eller alltför bräckliga för att kunna klara sig själva, vilket ställer nya krav på socialtjänsten. Rapportens struktur Rapporten inleds med en gransk ning av det föränderliga sam manhang i vilket de olika systemen för social trygghet i unionen verkar och fokuserar på viktiga demografis ka, sociala och ekonomiska föränd ringar som påverkar bidragsbehoven. Därefter analyseras kostnaderna för de sociala trygghetssystemen i de oli ka medlemsstaterna, hur de fördelar sig mellan olika områden samt olika finansieringskällors relativa betydel se. Härnäst tar rapporten upp de so ciala transfereringarnas betydelse för hushållens inkomster och deras bi drag till att minska inkomstskillna derna mellan hushållen. Slutligen ger rapporten en Överblick över de vikti gaste förändringar som gjorts av de sociala trygghetssystemen under se nare år, med inriktning på perioden efter 1995. I texten analyseras på ett mer ingåen de sätt följande fyra aspekter: - Utformningen av systemen för arbetslöshetsersättning vilka har förändrats i flera av medlemssta terna i syfte att ge människor större incitament att söka arbete. - Inställningen när det gäller pen sionering och särskilt på försö ken att vända tendensen mot avgång från arbetslivet före upp nådd formell pensionsålder. - Åtgärder för att hålla tillbaka de stigande kostnaderna för hälso- och sjukvård samtidigt som kva liteten på vården säkerställs. En omvärld stadd i förändring Samtidigt som de europeiska eko nomierna är rikare än någonsin och realinkomsterna, med undantag för kortare avbrott, har fortsatt att stiga, har kraven på de sociala trygg hetssystemen ökat ännu snabbare. Under senare år har denna utveckling dessutom pågått i ett makroekono- miskt sammanhang där regeringarna i större delen av unionen har priorite rat att begränsa kostnadsutveckling en och att konsolidera de offentliga finanserna. (Den analys som görs i Europas konkurrenskraft, riktlinjer för EV mot bakgrund av erfarenhe terna i Irland och Nya Zeeland kan vara medlemsstaterna till hjälp när det gäller att fatta beslut om hur deras offentliga finanser och sociala trygg hetssystem på bästa sätt kan anpassas till dessa nya förutsättningar). Trots det ökade välståndet är beroendet av sociala transfereringar i de flesta av unionens medlemsstater förmodli gen större nu än vid någon annan tidpunkt under efterkrigstiden. Den na synbara paradox förklaras av att en kombination av demografiska, so ciala och ekonomiska förändringar har inneburit att de sociala välfärds systemen utsatts för påfrestningar som de inte var utformade för. Först och främst har den andel av befolkningen som är över den for mella pensionsåldern (65 i de flesta länderna) ökat i förhållande till anta let människor i arbetsför ålder, och denna utveckling förväntas vara ännu mer kännbar under de komman de åren. År 1986 fanns det för varje person som var 65 år eller äldre i unionen (nuvarande 15 medlemssta ter) fem människor mellan 15 och 64 år. Det ökade antalet personer i den äldre åldersgruppen innebar att det 1996 för varje person som var 65 år eller äldre endast fanns något mer än 4 personer i arbetsför ålder. Enligt de senaste beräkningarna kommer det i unionen år 2020 endast att finnas nå got mer än 3 personer i arbetsför ålder för varje person som är 65 år eller äldre. Samtidigt, och främst beroende på den långsamma ekonomiska tillväx ten och alltför få nya arbetstillfällen, ökade antalet icke yrkesverksamma män i åldrarna 55 till 64 markant; från 43% av männen i denna åldersgrupp år 1986 till nästan 50% 1996 (för kvinnorna är procentandelen i det närmaste oförändrad). Om denna kurva fortsätter att stiga kommer det ta att medföra att pensionssystemen sätts under ytterligare tryck i framti den, utöver den allt snabbare ökning en av den befolkningsandel som är 65 år eller äldre. Dessutom stiger redan nu genom snittsåldern i befolkningsgruppen 65 år och äldre, vilket lägger en ytterli gare börda på hälso- och sjukvården (den genomsnittliga kostnaden för att tillhandahålla enbart hälso- eller sjukvård till en person mellan 65 och 74 år uppskattas vara 2-2V2 gånger högre än kostnaden för personer un der 65 år, och för personer som är 75 år eller äldre beräknas kostnaden vara 4-5 gånger högre). År 1996 var omkring 40% av människorna i ål dersgruppen 65 år eller äldre i unio nen 75 år eller äldre, och år 2010 förväntas samma siffra ha stigit till 47%, vilket innebär en ökning med 33% i antal på bara 14 år (en genom snittlig ökning med 2% per år). Efter som unionens totala befolkning för- Modernisering av de aodUto trygghetssystemen och anpassning av systemen tttllöfåndring väntas stiga med endast 3% under denna period uppgår den "hälso- vårdsrelaterade" ökningen till nästan 10% (dvs. den ökade efterfrågan på hälso- och sjukvård på grund av framtida demografiska förändring ar). Även om den totala befolkningen inte förväntas förändras mycket i storlek efter år 2010 förväntas antalet personer i gruppen 65 år eller äldre fortsätta öka vilket medför en hälso- relaterad ökning av befolkningen på omkring 72% per år. En annan påfrestning på trygghets systemen utgör den arbetslöshet som har stigit markant under de senaste decennierna. I unionen som helhet låg den genomsnittliga arbetslöshe ten konstant under 3% av arbetskraf ten under hela 50- och 60-talet samt det tidiga 70-talet, medan den sedan 1982 har legat över 8% — förutom 1990, när den var något lägre. En stor andel människor i arbetsför ålder har därför varit oförmögna att finna ett arbete och kunna bidra till att genere ra de inkomster som behövs för att stödja pensionärerna och har istället själva ytterligare ökat behovet av so ciala transfereringar. Arbetslöshetsperiodens genomsnitt liga längd har också ökat avsevärt sedan mitten av sjuttiotalet. I mitten av åttiotalet hade de arbetslösa som varit utan arbete i ett år eller längre stigit till över 5% av den förvärvsar betande befolkningen, och utgjorde över hälften av de arbetslösa. Som ett resultat av den stora ökningen av nya arbetstillfällen, föll denna siffra nå got mellan mitten av åttiotalet och de första åren in på nittiotalet, men 1996 hade den återigen stigit till omkring 5% av den förvärvsarbetande be folkningen. Detta innebär att över 8'/2 miljoner människor i unionen vid den sista uppskattningen var lång tidsarbetslösa och att över 60% av dem, eller nästan 5V2 miljoner män niskor, hade varit utan arbete under två års tid eller längre. avbrott i förvärvsarbete när rätt till förmåner beräknas. Även om systemen för arbetslöshets ersättning utformades för att ge in komstbortfallsersättning under till fälliga perioder av arbetslöshet har sålunda under de senaste tio åren el ler mer i praktiken minst hälften av de arbetslösa vid en given tidpunkt behövt långvarigt, och högst sanno likt också mer kostnadskrävande, stöd. Dessutom avslöjar inte siffror na över långtidsarbetslöshet den fulla omfattningen av det ökande beroen det. Fram till nyligen har man också kunnat konstatera en påtaglig ökning i några medlemsstater (i Nederlän derna och Storbritannien i synnerhet) av antalet män över 50 år som betrak tas som arbetsoförmögna huvudsak ligen för att de inte kan finna ett arbete. Ett annat framträdande inslag i den ekonomiska utvecklingen som bidrar till trycket på de sociala trygghets systemen är den stora och fortsatta förändring som innebär att kvinnor förvärvsarbetar i allt större utsträck ning. Denna utveckling inträdde först i norra Europa under 1960- och 70- talen, och spred sig därefter till de södra medlemsstaterna. 1970 var en dast omkring 40% av kvinnorna mel lan 25 och 54 år i unionen yrkesverk samma eller aktivt arbetssökande. I mitten av 80-talet hade denna siffra stigit till 60% och 1996 var den näs tan 70%. I Spanien och Irland har siffran stigit från under 40% till 57% enbart under de sista tio åren. Effek ten av detta har inte bara varit att efterfrågan på social omsorg för till syn av barn liksom av gamla och svaga föräldrar, och far- eller morför äldrar, har ökat, utan också att krav har ställts på individualisering av rät tigheterna i socialförsäkringssyste met liksom på att hänsyn skall tas till Denna efterfrågeökning har för stärkts av hushållens förändrade struktur och särskilt av det ökande antalet människor som lever ensam ma eller som ensamföräldrar, samti digt som allt färre familjer består av kärnfamilj och närmaste släktingar. Hushållens genomsnittliga storlek minskade med 5% under de tio åren från 1986 till 1996. Denna minskning noterades i de flesta delar av unionen även om ett genomsnittligt hushåll är påtagligt större i de södra medlems staterna (2'/2 personer som är 15 år eller äldre per hushåll) än i de norra (under 2 per hushåll). Detta beror särskilt på den stora ökningen av en samstående (dvs. hushåll med endast en person som är 15 år eller äldre) där denna typ 1996 utgjorde nästan vart fjärde hushåll i den norra delen av unionen jämfört med knappt vart femte hushåll tio år tidigare. 1996 fanns det barn i ungefär 8% av hushållen med endast en vuxen, men siffran var över 12% för Belgien, Storbritannien och Österrike. Den största delen av de berörda vuxna var kvinnor av vilka många i vissa delar av unionen inte hade något arbete och var beroende av sociala transferer ingar — i exempelvis Storbritannien utbetalas inkomststöd till ungefär två tredjedelar av ensamföräldrarna. Generellt sett förhåller det sig dessu tom så att sannolikheten är mycket högre att en arbetslös i unionen lever ensam, eller i ett hushåll där de andra medlemmarna inte heller har något arbete, än i ett hushåll där någon an nan har förvärvsarbete och uppbär inkomst. 1996 hade 15% av hushål len i unionen med en vuxen i arbets för ålder ingen som förvärvsarbeta- de. I Belgien, Finland och Storbritannien var siffran 20%, vilket Modernisering av de sodaJa trygghetssystemen och anpassning av systemen tmtöfänoHiy är mycket högre än den genomsnitt liga arbetslösheten. I Storbritannien där arbetslösheten sjönk påtagligt un der perioden mellan 1986 och 1996, ökade samtidigt andelen hushåll där inte någon hade arbete, medan denna andel när det gäller Irland, där arbets lösheten sjönk ännu mer, förblev oförändrad. De viktigaste kvantitativa resultaten De sociala utgifternas omfattning En bedömning av det sociala trygg hetssystemens storlek i de europeis ka länderna, och av de därmed för enade kostnaderna, kan endast göras på ett tillfredsställande sätt om man betraktar såväl den offentliga sek torns inkomster som dess utgifter. Detta beror för det första på att de sociala transfereringarna i flera med lemsstater i allt högre grad är föremål för beskattning eller sociala avgifter, varvid följaktligen en del av statens utgifter återgår som skatter eller and ra inkomster. För det andra kan fak tiska transfereringar i princip göras genom skattelättnader eller skatteav drag, lika väl som genom utbetalning av bidrag, och kommer i detta fall att avspeglas i lägre inkomster snarare än lägre utgifter. Det är emellertid mycket svårt att uppskatta storleken på sådana så kallade skatteutgifter och den inkomst som genereras av skatter på förmåner. Utgifterna på de sociala trygghets systemen (som i den nya ESSPROS definieras såsom sociala överföring ar, antingen kontanta eller i form av social- och sjukvård) uppgick 1995 till 2872% av unionens BNP. Denna siffra varierar dock märkbart mellan medlemsstaterna, från 20% av BNP i Irland, 21% i Grekland och Portugal och 22% i Spanien, till 30% eller mer i Frankrike, Nederländerna och de tre nordiska medlemsstaterna, där Sveri ge hade den högsta siffran med knappt 36% av BNP (se diagram 1). I Belgien, Tyskland och Österrike låg utgifterna precis under 30% av BNP, medan de var ungefär 27'/2% i Storb ritannien och 24'/2% i Italien. (Efter som klassificeringssystemet är nytt är dessa siffror preliminära och de kan komma att ändras allteftersom korrektare uppgifter blir tillgängliga —jfr Anmärkningar och källor i bi lagan till huvudrapporten). Dessa skillnader mellan siffrorna för de olika medlemsstaterna stämmer i grova drag överens med det relativa välståndet beräknat i procent av BNP per person och avspeglar därför län dernas förmåga att klara av den be rörda utgiften. Det är dock uppenbart att det råder skillnader mellan med lemsstater som står på ungefär sam ma nivå av välstånd när det gäller hur man prioriterar social trygghet. Detta är i sin tur delvis ett uttryck för socia la särdrag (t. ex. är kvinnornas ten dens att delta i arbetslivet stor i de nordiska medlemsstaterna, men liten i Italien), befolkningens åldersstruk tur och omfattningen av det privata försäkringsskyddet (privata pen sionsförsäkringar ingår i varierande omfattning i uppgifterna från ESS PROS beroende på hur stor graden av social solidaritet är). I flera länder, och särskilt i de där socialutgifterna är höga i förhållande till BNP, är dock förmånerna föremål för beskattning eller sociala avgifter, så att en del av de medel som staten betalar ut återkommer som inkoms ter på intäktssidan. Dessa inkomster har dessutom visat en tendens att öka Totala kostnader för social trygghet efter ändamål i medlemsstaterna, 1995 i % av BNP Q övrigt (Inklusive administration) •Arbetslösa • Hälsa •Ålderdom (Inklusive efterlevandepensioner) ran ER5!I 1&&] 40 H 35 30 25 Förändring i av de faktiska kostnaderna för social trygghet i medlemsstaterna* 1990-93 och 1993-95 Genomsnittlig förändring I % per är (kostnader justerade med BNP-deflator) IRL P GR E I L UK E14 D A B F NL FIN DK S E NL S I DK FIN E13 F UK P D GR B A L IRL GR provisoriska data. Ingen uppdelning tillgänglig DK 188044 och 1884-86, GR 4 S Inga uppgifter «re 1883 - 7- Modernisering av de sodala trygghetssystemen c^myDassnlng av systemen Wl förändring under senare år efterssom regeringar na strävar efter att dels på ett mer effektivt sätt mål inrikta skyddet till dem som är i störst behov av stöd, dels att fördela kostnaderna på ett jämnare sätt. till något över 30% av hushållens nettoinkomst i unionen 1993 (i detta fall ingår inte Finland, Sverige och Österrike som inte omfattades av den första omgången av ECHP). Enligt en nyligen genomförd studie ('Net public social expenditure', OECD, Labour Market and Social Policy Occasional Papers, No. 79), uppgick direkta skatter och sociala avgifter som togs ut på sociala förmå ner till nästan 6% av BNP i Nederlän derna, över 5% i Sverige, 4% i Dan mark och 2'/2% i Tyskland medan denna siffra var nästan noll i Storbri tannien. Om man därtill beaktar in komster från indirekta skatter när mottagarna spenderar sina ersätt ningar — vilka överensstämmer mer mellan länderna — minskar nettout gifterna för social trygghet till omk ring 27% av BNP i Sverige och mel lan 23% och 25V2% av BNP i de övriga fyra länderna. Därmed blir spännvidden mellan länderna myck et mindre än den som de ovan angiv na siffrorna för bruttoutgifterna ger vid handen. Beräknat netto uppskat tas dessutom Storbritannien ha något högre utgifter i procent av BNP än Tyskland och Nederländerna. Dessa beräkningar hänför sig endast till fem medlemsstater under ett enda år (Eurostat planerar att utveckla sär skilda moduler för skatteeffekter som en del av ESSPROS) och är delvis preliminära. En bättre förståelse av den relativa betydelse som de sociala transfereringarna har kan man få ge nom att studera ECHP:s uppgifter om de nettobidrag som hushållen mottar. Bidragen är i detta fall be gränsade till kontanta transfereringar och utesluter förmåner i natura, så som hälso- och sjukvård, men inklu derar privata pensionsförsäkringar. Enligt dessa uppgifter uppgick de so ciala transfereringarna i genomsnitt Variationsmönstret mellan med lemsstaterna skiljer sig från den bild som siffrorna för bruttoutgifter i för hållande till BNP ger. De sociala transfereringarna var högst i Belgien och Frankrike (siffran för Frankrike är dock tagen något i överkant efter som det gäller bruttotransfereringar före avdrag för den relativt begränsa de skatt som tas ut på dessa), med över 36% av hushållens nettoin komster och näst högst i Italien med något under 33%, samtidigt som man här ligger mycket under unionens ge nomsnitt när det gäller utgifterna. De låg nära genomsnittet i Danmark och i Nederländerna liksom i Spanien (där kostnaderna i procent av BNP liksom i Italien är relativt låga), under genomsnittet i Tyskland, Irland, Luxemburg och Storbritannien (omkring 27% av nettoinkomsten) och lägst i Grekland och Portugal (25% respektive 22%) vilket ligger i linje med utgifterna. Det finns ännu inga tillförlitliga be räkningar tillgängliga för skatteutgif ternas totala värde och det faktum att dessa inte ingår riskerar att snedvrida den jämförelse som växer fram ur ESSPROS och ECHP uppgifter, även om de belopp som berörs i de flesta fall tycks vara ganska små (eventuellt med undantag av Storbri tannien där skattelättnaden för priva ta pensionspremier är stor). De sociala utgifternas fördelning Ålderspensionerna är den största po sten när det gäller utgifter för social trygghet i unionen och uppgick 1995 till 42'/2% av de totala kostnaderna, vilket motsvarade 12% av BNP. Denna utgiftspost varierade från drygt 60% i Italien (15'/2% av BNP), vilket var mycket högre än i någon annan medlemsstat (men omfattar vissa transfereringar som i andra län der bokförs under andra utgiftspo ster), till 32% i Finland (1072% av BNP) och endast 25% i Irland (5% av BNP). I Irland utgör en del av förklar ingen till de låga siffrorna den ringa andel av befolkningen som är över pensionsålder, precis som den höga siffran i Italien speglar det motsatta förhållandet, samtidigt som det stora antalet personer som går i pension i förtid förstärker den ofördelaktiga ål dersstrukturen. Samtidigt som hög arbetslöshet i allmänhet ofta betrak tas som den främsta orsaken till höga sociala kostnader, stod i själva verket arbetslöshetsersättningarna endast för 8% av de totala utgifterna i unio nen 1995 (något under 2 V2% av BNP) — vilket var mindre än utgifterna för sjukpensioner och endast något hög re än utgifterna för familjebidrag. En dast i Belgien, Danmark, Finland och Sverige låg utgifterna för arbetslös hetsersättning väsentligt över 3% av BNP (4 — 5% för dessa länder). Samtidigt är denna utgift endast en mycket ofullständig indikator på de sociala trygghetssystemens kostna der för arbetslöshet därför att arbets löshet dessutom medför såväl en minskning av skatteunderlaget som en ökning av utgifterna på andra områden. En del av utgifterna för sjukpensioner, bostadsbidrag och so cialhjälp är i praktiken också förknip pad med arbetslöshet — eller mer allmänt med brist på arbetstillfällen — liksom en stor del av utgifterna för förtidspensioner (som i ungefär hälften av medlemsstaterna tas upp under ålderspensioner i stället för un der arbetslöshetsersättning vilket krävs av ESSPROS klassificering). I 6 Modernisering av de sûctakitrygghetssyaienwftQChi Nederländerna och Storbritannien var utgifterna för sjukpensioner mycket högre än för arbetslöshetser sättning 1995 (472% av BNP respek tive 3%), samtidigt som utgifterna för bostadsbidrag och social utslagning uppgick till ytterligare 1 % av BNP i hela unionen (över 2% av BNP i Dan mark, Storbritannien och Sverige). Hälso- och sjukvård är den näst stör sta utgiftsposten och uppgår till omk ring 22% av de totala utgifterna för de sociala trygghetssystemen i unio nen — vilket gäller i alla medlems stater förutom Danmark (endast 14%), och till cirka 6% av BNP, även om utgifterna varierar mellan under 5% i Danmark och Italien till 7'/2% i Frankrike vilket är betydligt högre än i någon annan medlemsstat. De sociala utgifternas utveckling De sammanlagda utgifterna för de sociala trygghetssystemen i unionen ökade från knappt 26% av BNP till 28'/2% under de fem åren från 1990 till 1995, vilket kan jämföras med en ökning på omkring 1 % av BNP under 1980-talet (enligt den föregående ESSPROS-definitionen). Samtliga medlemsstater noterade en utgiftsök ning under dessa fem år, förutom i Nederländerna där utgifterna sjönk något. (Tyvärr finns inga beräkning ar tillgängliga för nettoförändringar na, vilka bör ha varit mindre. ) ökningen speglar dock till stor del den långsammare BNP-tillväxten under nittiotalet — knappt l72% per år jämfört med nästan 2'/2% på åttio talet. Utgiftseskaleringen var dessu tom begränsad till perioden 1990 till 1993, de år som präglades av ekono misk recession med mycket ringa BNP-tillväxt. Under de två åren mel lan 1993 och 1995 sjönk socialutgif tiUmU0t*tmimmEHU terna i unionen i genomsnitt i förhål lande till BNP. De steg endast i Bel gien, Tyskland och Österrike, medan de föll i de övriga länderna. Samtidigt som detta delvis berodde på en viss återhämtning av BNP var det också resultatet av markant dämpad tillväxt av de sociala utgifterna efter 1993, vilket i viss utsträckning speglar sta biliseringen av arbetslöshetsnivåerna efter den stora ökningen under reces sionsåren. Med undantag för arbetslöshetser sättningar, uppvisade ålderspensio nerna och hälso- och sjukvården de största utgiftsökningarna under pe rioden (de steg med 1% respektive 72% av unionens BNP), vilket delvis speglar åldrandet av befolkningarna. Mellan 1993 och 1995 sjönk dock utgifterna för hälsovård i förhållande till BNP i ett antal länder, medan utgifterna för ålderspensionerna steg i takt med eller något mindre än BNP i de flesta medlemsstaterna. I faktiska termer (med justering för den allmänna prisutvecklingen) öka de socialutgifterna i genomsnitt med ungefär 5% per år i unionen under de tre åren från 1990 till 1993, samtidigt som BNP knappt noterade någon till växt alls. Under åren mellan 1993 och 1995 var utgiftsökningen l'/2% per år (diagram 2). Under den här senare perioden var det endast i Bel gien och i Irland (där BNP steg med över 9% per år) som inte någon minskning av den faktiska öknings takten kunde konstateras. Även om man utesluter arbetslöshetsersätt ningarna, vilka i faktiska termer minskade mellan 1993 och 1995, var den genomsnittliga utgiftsökningen efter 1993 endast hälften så stor som under de tre åren dessförinnan. Under åren 1990 till 1995 noterades den största ökningen av de sociala utgifterna i Portugal (6-7% av BNP), där insatser gjordes för att höja skyd det till samma normer som i norra unionen, och i Finland, där arbetslös heten ökade kraftigare än någon an nanstans. Däremot sjönk utgifterna i Nederländerna något i förhållande till BNP, medan ökningen i Irland och i Italien var mycket lägre än ge nomsnittet (under 1% av BNP). I Ir land var tillväxten inom både BNP och socialutgifterna kraftig och i Ita lien var den svag i båda avseenden. Finansieringskällor Finansieringen av de sociala trygg hetssystemen fortsätter att stå i fokus för det politiska intresset. Som en del av strävandena att skapa fler arbets tillfällen har man inom hela unionen alltmer betonat åtgärder som kan minska lönebikostnaderna. Detta är en målsättning som föreslagits av kommissionen i vitboken om Till växt, konkurrenskraft och sysselsätt ning från 1993 och som bekräftats vid flera europeiska rådsmöten, sär skilt i Dublin i slutet av 1996, och i de riktlinjer för sysselsättningspoliti ken som antogs i slutet av 1997. Än så länge finns dock få tecken som tyder på att nivån på de avgifter som tas ut på arbetskraftskostnader (skat ter och sociala avgifter) har sjunkit. I själva verket uppskattas den lönere- laterade skattenivån ha ökat från 35% år 1981 till 42% 1995. (Arbetsgrup pen för skattepolitik som inrättades av Europeiska rådet i Dublin i slutet av 1996 har tagit itu med denna fråga och diskuterar f. n. olika möjligheter att förbättra samordningen av skatte politiken inom hela unionen). I alla medlemsstater finner man att finansieringen av de sociala trygg hetssystemen sker dels genom socia la avgifter, som huvudsakligen tas ut på förvärvsinkomster, och dels ge- JMbdlaro/aWttfltfyd^ nom allmän beskattning, även om några länder (särskilt Belgien, Frank rike och Luxemburg) de senaste åren har infört "öronmärkta" skatter. En ligt de senaste siffrorna (från 1995) härrör dock fortfarande omkring 65% av finansieringen av de sociala trygghetssystemen inom unionen från avgifter, varav ungefär 60% be talas av arbetsgivarna — siffran in kluderar såväl frivilliga som obliga toriska förmåner—(dvs. 40% av den totala finansieringen) och 30% kom mer från beskattning där de allmänna skatterna står för så gott som hela beloppet. Förhållandet mellan dessa två stora finansieringskällor varierar mellan länderna och avspeglar hur trygg hetssystemet har utvecklats histo riskt. I de medlemsstater där syste met ursprungligen utvecklades ur socialförsäkringar för förvärvsarbe tande (det så kallade Bismarck-syste- met) — Beneluxländerna, Frankrike, Tyskland och Österrike — står de sociala avgifterna fortfarande för två tredjedelar eller mer av finansiering en (så mycket som 77% i Frankrike). I de nordiska länderna, Storbritan nien och Irland, där systemet härstammar från understöd till behö vande (det så kallade Beveridge-sys- temet) bidrar avgifterna med mindre än hälften av finansieringen (40% el ler mindre i Storbritannien och Irland och endast 23% i Danmark). När det gäller unionens södra medlemsstater, står avgifterna för två tredjedelar el ler mer av finansieringen Grekland, Spanien och Italien, men i Portugal bara för knappt hälften. unionen som helhet minskade intäk terna från arbetsgivaravgifter från 43 % av totalbeloppet till 397/% under de lem åren från 1990 till 1995, sam tidigt som de försäkrades avgifter steg från 2272% till 2372%. Denna förskjutning skedde i alla medlems stater, utom Danmark och Nederlän derna där arbetsgivaravgifterna re dan är förhållandevis låga, och i Belgien. Förändringen var särskilt markant i Portugal och i Finland där intäkterna från arbetsgivaravgifterna minskade med ungefär 20% i relativa termer. Det finns dock belägg för att arbets givarnas avgifter i förhållande till ar betskraftskostnaderna har ökat något inom hela unionen mellan 1990 och 1995, medan det närapå förblev oför ändrat i förhållande till BNP, trots att arbetsgivarnas andel av den totala fi nansieringen av de social trygghets systemet har minskat. Trots att man från regeringarnas sida har försökt lätta arbetsgivarnas börda när det gäl ler vissa kostnader för finansiering av den social tryggheten, har denna mål sättning i regel motverkats av att ut gifterna — och följaktligen finansie ringsbehoven — ökat i snabbare takt än BNP och därmed också snabbare än det skatteunderlag som ligger till grund för intäkterna. Ökningen av arbetsgivarnas sociala avgifter i för hållande till arbetskraftskostnaderna (eller den totala lönekostnaden ut tryckt som ersättning till anställda) noterades i alla medlemsstater, för vilka dessa uppgifter finns (dvs. med undantag för Grekland, Luxemburg och Sverige), utom i Portugal och Irland. I alla länder, utom Danmark och Ne derländerna, bidrar arbetsgivarna med en mycket större andel än de försäkrade själva. I enlighet med an givna politiska målen har en viss för skjutning till andra finansieringskäl lor dock skett under nittiotalet. I Frånsett införandet av öronmärkta skatter, vilket skett i mycket få länder (i Frankrike steg de öronmärkta skat temas andel av intäkterna från 372% 1990 till 8% 1995), är den andra vikti ga finansieringsutvecklingen de ökade avgifter som tas ut av ålderspensionä rer och andra mottagare av kontanter- sättningar. Detta avspeglar både pensionärernas ökande real inkomster och strävan att fördela finansierings- bördan jämnare inom befolkningen. Det är enbart i Nederländerna (872%) och i Tyskland (4%) som de utgör en viktig finansieringskälla. Nivån på arbetslöshets ersättningarna. Uppgifter från ECHP gör det för för sta gången möjligt att inom hela unionen jämföra den faktiska ersätt ning som de arbetslösa erhåller (tidi gare var man tvungen att förlita sig på resultaten av modeller—se Social trygghet i Europa, 1995, kapitel 4 — som även om de kan ge en mycket god bild av de viktigaste dragen i ersättnings- och skattesystemen, inte lika väl beaktar enskilda omständig heter). Uppgifterna tyder på att för månssystemens benägenhet att på verka arbetssökandet negativt i praktiken tycks variera avsevärt mel lan medlemsstaterna. Först och främst erhöll en tredjedel av de ar betslösa i åldersgruppen 25 till 64 år i unionen, och som varit utan arbete i tre månader eller längre, ingen er sättning alls år 1993 (dessa personer kan dock ha erhållit andra former av bidrag för att inte hamna under en miniminivå). Denna del varierade dock från 5% eller mindre i Belgien, Danmark och Tyskland, och endast något mer i Irland till omkring två tredjedelar i Grekland, Italien och Portugal (ECPH innehåller inga jäm förbara uppgifter för Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige och endast otillräckliga uppgifter för Luxemburg). De som dock erhöll bidrag fick, för det andra, en månatlig ersättning som i genomsnitt var något högre än 50% 10 Modernisering av de socJala trygghetssystemen och m av nettoinkomsterna från förvärvsar bete (härvid bör betonas att det kan gälla anställning såväl före som efter arbetslösheten), men den siffran var över 75% i Portugal (där å andra si dan bara en tredjedel av de arbetslösa fick något alls) och ungefär 60-65% i Danmark, Frankrike och Irland, men endast 25% i Grekland och i Storbritannien (Diagram 3). Ersätt ningsnivåerna i Belgien och i Tysk land låg ungefär vid genomsnittet i unionen, i Spanien var de högre än genomsnittet och i Italien lägre än detta. (Det bör understrykas att dessa siffror enbart avser ersättningar i samband med arbetslöshet och att de berörda personerna även kan erhålla andra förmåner som kan påverka för hållandet mellan ersättningsnivå och inkomst—jfr kapitel 4 i den fullstän diga rapporten). Slutligen var den andel av de arbets lösa som erhöll ersättningar på 80% eller mer av tidigare nettoinkomst vid förvärvsarbete (under antagande av att den genomsnittliga månadsin komst enligt uppgifter från ECPH motsvarar den lön man skulle få vid återgång i arbete) ganska liten i de flesta medlemsstater som omfattas av studien (omkring 20% eller färre av männen i 8 av de 10 länderna, dvs. samtliga förutom Irland och Portu gal, under 6% i Grekland och Italien, och endast omkring 20% eller färre av kvinnorna i 7 av länderna, men omkring en tredjedel i Tyskland och Frankrike och hälften i Danmark). Dessa siffror måste dock tolkas med viss försiktighet, för i flera av länder na med låga ersättningsnivåer (sär skilt i Storbritannien) erhåller de ar betslösa också olika andra förmåner som inte är inkluderade i ECPH:s uppgifter, såsom bostadsbidrag och andra tillägg till inkomsten (det är dessutom viktigt att ta hänsyn till dessa uppgifters verkliga innebörd, som förklaras närmare i kapitel 4 och i Anmärkningar och källor i den full ständiga rapporten). Även om de är av betydelse, förändrar emellertid dessa tilläggsbetalningar troligtvis inte bilden nämnvärt, delvis eftersom de i många fall också utbetalas till arbetstagare i låglöneyrken, vilket är just den typ av anställning som många av de arbetslösa tenderaratt få när de återinträder i arbetslivet (upp gifterna från ECHP tyder på att må nadsinkomsten för dem som var ar betslösa under en del av 1993 i de flesta fall låg betydligt under genom snittet — se kapitel 4 i den fullstän diga rapporten). Fattigdomsbekämpning När de sociala utgifterna stramas åt bemödar man sig i samtliga med lemsstater alltmer att fördela till gängliga medel så effektivt som möj ligt. Uppgifterna från ECHP om hushållens inkomster ger en inblick i vilken utsträckning transfereringarna riktas till de fattigaste i samhället och därmed lyckas motverka utestäng ning samt minska skillnader i in komstfördelning, men härvid bör dock understrykas att detta endast ut gör ett av målen för de sociala trygg hetssystemen i unionen. Som angivits ovan, stod enligt ECHP sociala transfereringar (inklusive pri vata pensioner) för omkring 30% av hushållens nettoinkomster i unionen 1993. För ungefär 37% av hushållen utgjorde dessa transfereringar den huvudsakliga inkomstkällan. I av saknad av dem skulle nästan 40% hushållen ha haft en inkomstnivå som legat under 50% av det nationel la genomsnittet (ett mått som tradi tionellt används som en indikator på relativ fattigdom och som antogs som arbetsdefinition av ministerrådet i december 1994) och många ingen in komst alls. Denna siffra varierade förhållandevis lite mellan de olika 3 Genomsnittlig ersättningsnivå vid arbetslöshet i medlemsstaterna för män och kvinnor i åldrarna 25-64,1993 De sociala transfereringarnas omfattning och effekter för hushåll med en nettoinkomst på under 50 % av medelinkomsten, 1993 Arbetslöshetsersättning/inkomst (%) _. % av hushållen _ _. , % nettoinkomst klor de som varit arbetslösa kortare tid än 3 månader och I arbete kortare tid an 1 manad) "• • Före transfereringar • Efter transfereringar D Transferertngar i % av nettoinkomsts GR UK I E10 D IRL DK B DK D GR E NL P UK E12 11 Modernisering av de sociala trygghetssystemen och anpassa till förändring länderna. I Belgien, Irland och Storb ritannien var den omkring 42%, i Danmark, Tyskland, Grekland, Lux emburg och Nederländerna 36-37% (diagram 4). de övriga medlemsstaterna (omkring 70% av transfereringarna går till hus håll med inkomster under halva den nationella medelinkomsten jämfört med 77% i unionen som helhet). Irland, Luxemburg och speciellt i Danmark utgick pensionerna dock oproportionerligt till hushåll med lägre inkomster. I genomsnitt omkring 17% av unio nens hushåll hade en inkomstnivå ef ter transfereringar och efter skatt som var lägre än hälften av den nationella medelinkomsten. I Storbritannien, Irland och Grekland var denna siffra över 20% och i Portugal ungefär 29%, medan den i Spanien, Frankri ke och Italien ungefär motsvarade genomsnittet i unionen (15-19%), och i Beneluxländerna och Tyskland var 13-14% medan siffran för Dan mark låg under 9%. Transfereringar nas effekt för att minska andelen hus håll med inkomster under 50% var störst i Belgien och Danmark, med 29 procentenheter, även om Dan mark åstadkom detta med förhållan devis mindre transfereringar (30% av hushållens nettoinkomst) än Belgien (37%). Transfereringarna gav också förhållandevis stor effekt i Frankrike och i Nederländerna (24-25 procen tenheter), men i Frankrike var trans fereringarnas omfattning lik Bel giens (även om hänsyn tas till att deras omfattning såsom redan nämnts har beräknats i överkant) och i Nederländerna var omfattningen lik den i Danmark. Däremot minskade transfereringarna i Grekland endast andelen hushåll med inkomster under 50% av den nationella medelinkomsten med 14 procentenheter, och med bara något mer än 10 procentenheter i Portugal. När det gäller omfattningen av socia la transfereringar (25% av hushållens nettoinkomster i Grekland, 22% i Portugal) var effekten för att lindra fattigdom i de två länderna ungefär lika stor och i båda länderna tycks transfereringarna i mindre grad vara inriktade på samhällets fattigaste än i I den övriga delen av unionen var transfereringarnas effekt för att mins ka andelen hushåll med inkomster under 50% 20-23 procentenheter, men återigen skiljer sig storleken på de transfereringar som krävs för att åstadkomma detta mellan länderna. I Italien är nivån exempelvis högre än i Tyskland (23 procentenheter jäm fört med 20). De sociala transfereringarnas jämfö relsevis svaga effekt på inkomstför delningen i Grekland och Portugal avspeglar också det faktum att de fördelas ojämnt mellan hushållen, varvid vissa får betydande belopp och andra förhållandevis små. Detta gäller i särskilt hög grad för ålders pensioner som utgör den största del posten av transfereringarna, även om det också gäller för andra poster (ar betslöshetsersättning, familjebidrag etc), vilket var fallet i Italien. När det gäller den senare typen gick i unio nen som helhet 19% av dessa trans fereringar till de 17% av hushållen som hade inkomster under halva me delinkomsten efter transfereringar och 37% till de 30% av hushållen som hade inkomster under 65% av medelinkomsten. När det däremot gäller ålderspensio ner, gick 19% av dessa transferering ar till de 15% av hushållen i unionen som hade en inkomst över 172 gång genomsnittet efter transfereringar (28% i Grekland och Portugal till 16-17% av hushållen, 25% i Frank rike till 13% av hushållen och 29% av transfereringarna i Nederländerna till de 15% av hushållen som hade en inkomst över lV2 gång genomsnit tet). I fyra länder, nämligen Belgien, Förändringar av politiken på senare tid Den vanligaste reaktionen från medlemsstaternas regeringar på de utgiftstendenser som skisserats ovan har varit att dels försöka hålla tillbaka utgiftsökningarna, dels sätta i gång med åtgärder för att minska antalet människor som är beroende av sociala transfereringar. En central strävan bakom många av de reformer som nyligen genomförts har varit att "aktivera" åtgärderna och övergå från en passiv hållning med kontant- ersättningar till att mer aktivt stimu lera de arbetslösa att ta ett arbete genom att öka incitamenten att söka arbete och hjälpa dem att delta i sam hälls- och arbetslivet. Därför har man infört åtgärder för att ge de arbetslösa bättre möjligheter att göra sig gällan de på arbetsmarknaden, ge dem till gång till utbildning och yrkesvägled ning, och hjälpa dem att finna ett arbete. Dessa åtgärder har inte be gränsats till dem som är registrerade som arbetslösa utan har utsträckts till att omfatta även andra grupper som är beroende av långvarigt statligt stöd och särskilt till människor med funk tionshandikapp men som kan och vill ha ett arbete, ensamföräldrar och de som gått i pension i förtid. Syftet har inte bara varit att minska bidragsbe roendet och utgifterna, utan också att bekämpa social utslagning genom att hjälpa dessa människor att finna en mer meningsfull plats i samhället så att de skall kunna ge sitt bidrag till samhällsutvecklingen. 12 Modernisering av de aodeJa trygghetssystemen och anpassning av systemen tältöntodring Det faktum att befolkningen i Europa blir allt äldre har också verkat pådri vande i detta hänseende. Det har ock så lett till att uppmärksamheten allt mer har fokuserats på de växande kostnaderna för hälso- och sjukvård som i oproportionerligt hög grad äg nas de äldre, och på behovet av nya sätt att ta hand om dem som behöver långvarig omvårdnad. Ambitionen att tackla detta nya be hov speglar den inställning till social trygghet som är förhärskande i hela unionen. Även om betoningen ligger på att hålla tillbaka kostnaderna och minska utgifterna när så är möjligt, ifrågasätts inte principen om att bibe hålla ett allmänt system som ger skydd till alla behövande. En allt liv ligare debatt håller dock på att växa fram om hur omfattande de sociala välfärdssystemen bör vara, vilka ris ker de bör täcka och om den fråga som kanske är mest relevant, nämli gen var statens ansvar skall sluta och den enskildes ansvar ta vid. Samti digt läggs allt större tonvikt på ge nomförandet av aktiva åtgärder och på behovet att stödja sysselsättnings främjande åtgärder för vilka de vikti gaste riktlinjerna antogs av med lemsstaterna vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg. Kostnader för aktiv och passiv arbetsmarknadspolitik inom unionen, 1990-96 I % av BNP Arbetslöshetsnivå 1990 1991 Åtstramning av kvalifikationskriterierna Förstärka incitamenten till arbete Sedan 1993 (det år som analysen ovan hänför sig till) har flera med lemsstater (särskilt Nederländerna och Sverige), skärpt kvalifikations kraven ge att få ersättning, medan andra (såsom Spanien, Österrike och Finland) har förlängt den avgiftspe riod som krävs. Ersättningsnivåerna har också sänkts, exempelvis i Tysk land och Finland — i Finland har det skett genom att ersättningarna inte har indexerats 1995 och 1996. 1 Sve rige å andra sidan, återställdes ersätt ningsnivån till 80% 1997, efter att först ha sänkts från 90% till 80% och sedan till 75% 1996. Ersättningsperiodens längd har ock så förkortats i vissa medlemsstater— i Storbritannien från ett år till bara 6 månader när "Job Seeker's Allowan ce" (bidrag till arbetssökande) inför des 1996 (efter 6 månader är ersätt- ningen behovsprövad), och i Danmark ändrades ersättningsperio den från 9 år till 7 år 1995 och däref ter till 5 år 1996, men är dock fortfa rande bland de längsta i unionen (under de senaste 3 åren har dock allt intensivare ansträngningar gjorts för att få in de arbetslösa i aktiva åtgär- der). Sedan 1996 har regler na ändrats i Bel gien så att er sättningen kan upphöra om den berörda perso nen har varit ar- betslös under längre tid än l'A gånger det re gionala genom snittet (istället för efter en dub belt så lång tid). % av arbetskraften Nedskärningar av ersättningsnivåer na och åtstramningar av kvalifika tionskriterierna ger i sig själva större incitament till att finna ett arbete. I flera länder har också andra åtgärder införts för att göra det mer lockande och i vissa fall mer genomförbart för människor att arbeta än att förbli ar betslösa. Lönetillägg som utformas för att öka nettolönen också i ett låg- lönearbete finns för närvarande en dast i Storbritannien (t. ex. Family Credit) och i Irland (Family Income Supplement). Hittills har de endast utbetalats till barnfamiljer, men i Storbritannien infördes 1996 på för sök ett system riktat till lågavlönade arbetstagare utan barn. På senare tid har antalet människor som erhåller lönetillägg ökat både i Storbritannien och Irland genom att tröskelnivåerna för de stödberättigades inkomster har höjts. Systemet är särskilt inriktat på ensamföräldrar och en ny förmån in fördes för denna grupp i Irland 1997. I Storbritannien infördes nyligen ett barnomsorgsbidrag för familjer och ensamföräldrar med låga inkomster. I Storbritannien liksom i andra länder har försök gjorts att uppmuntra ar betslösa att ta deltidsarbete, delvis för att förbereda dem bättre för heltids anställning, och detta har skett ge nom att ge rätt till arbetslöshetsersätt ning (i Belgien) eller möjlighet att behålla några av förmånerna (i Storb ritannien). Som ett alternativ till lö netillägg kan liknande effekter upp nås genom särskilda skattelättnader för låginkomsttagare (i t. ex. Finland har åtgärder införts för att minska inkomstskatten för låginkomsttaga re, en förmån som dock tas bort allt eftersom inkomsten ökar). 13- Modemiserin^ av de soxtlala trygghetssystemet Förskjutning mot mer aktiva insatser Förändringar av arbetslöshetsersätt ningssystemen har vanligtvis åtföljts av åtgärder som syftat till att ge ar betslösa bättre möjligheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden och hjälpa dem att finna arbete, t. ex. ge nom att erbjuda arbetsmarknadsan- passad utbildning, vägledning i sö kandet efter arbete och rådgivning inför anställningsintervjuer. Att ås tadkomma en förskjutning av insat serna från passiva åtgärder som kon- tantersättningar till aktiva åtgärder är emellertid inte så lätt, särskilt inte under perioder av hög arbetslöshet. Med tanke på budgetrestriktionerna förutsätter en sådan förskjutning en reform av utgiftsstrukturen och av ersättnings- och skattesystemen om man vill uppnå största möjliga utdel ning på nuvarande utgiftsnivå. Trots att medlemsstaterna redan vid topp mötet i Essen 1994 framhöll behovet av att förskjuta utgifterna från passi va till aktiva arbetsmarknadsåtgär der, och att detta har upprepats vid de olika rådsmöten som hållits sedan dess, har det dröjt lång tid innan dessa politiska intentioner har börjat av spegla sig i siffrorna för arbetsmark nadspolitiska utgifter. Mellan 1990 och 1996 ökade utgifterna på aktiva åtgärder i förhållande till utgifterna på passiva åtgärder endast i ringa om fattning och endast efter det att ar betslösheten stabiliserats 1994 (di agram 5). Medlemsstaterna har därför åter bekräftat sitt engagemang att få till stånd denna förskjutning mot mer aktiva insatser i de riktlinjer för sysselsättningspolitiken som an togs vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg. I flera medlemsstater har medvetna insatser gjorts för att förbättra sam verkan mellan utbetalning av in komststöd och åtgärder för att få in de arbetslösa i arbetslivet igen. Så som nämnts ovan infördes 1995 åt gärder i Danmark för att se till att varje arbetslös som varit utan arbete i två år antingen får ett erbjudande om arbete eller kan påbörja en utbild ning, vilket tycks ha spelat en central roll för att minska arbetslösheten. Den låg under 6% vid den sista be räkningen jämfört med över 8% 1994. Samtidigt har personer under 25 år med otillräcklig utbildning eller praktikutbildning som har varit ar betslösa i sex månader rätt att få ut bildning eller praktikutbildning un der minst 18 månader, men förlorar rätten till arbetslöshetsersättning om de accepterar erbjudandet. I Sverige lanserades 1996 ett nytt program som syftar till att upprätta individuella åt gärdsplaner för arbetssökande vilka kan ta tjänstledigt i ett år för att stu dera medan de erhåller arbetslöshets ersättning. Ett viktigt inslag i Jobsee- ker's Allowance som infördes i Storbritannien 1996, är kravet på att de arbetslösa skall ingå ett avtal som fastställer de åtgärder de avser vidta för att finna arbete och den hjälp som finns tillgänglig. Dessa program är exempel på den allt större betoning som läggs vid att ge de arbetslösa hjälp att söka arbete, liksom att ge dem tillgång till utbild ning eller omskolning. Vikten av det ta betonades vid toppmötet om sys selsättning i Luxemburg och är ett framträdande inslag i de riktlinjer för sysselsättning som antogs av med lemsstaterna och som förklarar att: - varje yngre arbetslös person bör få erbjudande om en nystart i form av utbildning, omskolning, praktikarbete, arbete eller andra åtgärder som ökar möjligheterna att finna ett arbete innan arbets lösheten varat i sex månader, - vuxna arbetslösa bör få erbju dande om en nystart med hjälp av en eller flera av ovannämnda åtgärder eller, mer generellt, ge nom individuell yrkesvägledning innan arbetslösheten varat i tolv månader. Trots att det är allmänt vedertaget att utbildning är viktigt, erhåller endast en liten minoritet av de arbetslösa i unionen för närvarande utbildning, vilket är ännu ett förhållande som medlemsstaterna åtagit sig att rätta till i riktlinjerna för sysselsättnings politiken (genom att anta den konkre ta målsättningen att se till att 20% av de arbetslösa får utbildning). Utvidgning av program för att skapa arbetstillfällen I flera medlemsstater diskuteras f. n. olika program för att skapa arbetstill fällen. Vid bedömningen av kost nadseffektiviteten av dessa åtgärder bör man emellertid inte enbart ta hän syn till åtgärdernas direkta effekter på sysselsättningen, utan även till un- danträngningseffekter (när arbetsgi vare avskedar anställda för att ersätta dem med subventionerad arbets kraft) och till slöseri med utgifter (när bidrag utbetalas till arbetsgivare för att anställa arbetskraft som de ändå hade anställt). I ett antal medlemsstater har man upp muntrat till att skapa arbetstillfällen genom punktvisa sänkningar av ar betsgivaravgifterna liksom genom di rekta subventioner. I Belgien erhåller arbetsgivare som skapar arbetstillfäl len för ungdomar och långtidsarbetslö sa i socialt angelägen verksamhet ('Smets jobs') både ett större stöd un der tre år och undantas helt från arbets- givaravgifter. Arbetsgivare i Storbritannien som anställer personer 14 Modernisering av de sociala trygghetssystemen och anpe som har varit arbetslösa i två år eller längre behöver inte erlägga några ar betsgivaravgifter under ett år, medan anställning av långtidsarbetslösa i Frankrike subventioneras både direkt och genom nedsatta avgifter. Dessu tom är den nya franska regeringen i färd med att omfördela resurser, som hittills har avsatts till en rad olika for mer av lönebidrag, till program som syftar till att skapa 700 000 arbetstill fällen för unga till minimilön. Mer allmänt erkände medlemsstater na vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg de betydande möjlighe ter som finns i att skapa lokala arbets tillfällen inom vårdsektorn liksom i nya verksamheter där behoven f. n. inte tillgodoses på marknaden (t. ex. på miljöområdet). De kom överens om att undersöka hur dessa möjlighe ter kan tas till vara samt att precisera och om möjligt undanröja de hinder som står i vägen för att utveckla dessa strategier. Minskning av bidragsberoende och social utestängning Alla medlemsstater erbjuder soci alhjälp till de medborgare som av nå got skäl är oförmögna att arbeta, även om vissa länder, särskilt i den södra delen av unionen, inte alltid har kunnat garantera en minimiinkomst. I Italien pågår en politisk diskussion om att upprätta ett nationellt (istället för ett regionalt) behovsprövat system inrik tat på ge en minimiinkomstgaranti där ersättningen är knuten till familjestor leken enligt de rekommendationer som gavs i Onofri-rapporten. I Portu gal infördes 1997 ett system med ga ranterad minimiinkomst, som förutom kontantförmåner också innehåller åt gärder för att stödja bidragstagarnas integration i samhället. Detta baseras på de erfarenheter som gjorts inom de system som sedan lång tid tillbaka fun nits i andra länder, där system med enbart sociala transfereringar har visat sig otillräckliga för att få bukt med problemen med utestängning och soci al utslagning. En allmän trend i hela unionen är att istället tackla de under liggande orsakerna till fattigdom och social utslagning och att undvika att bidragssystemet bidrar till att befästa en permanent skiljelinje i samhället mellan de som medverkar till att skapa välstånd och de som inte gör det. Målet är särskilt att hjälpa dem som är bi dragsberoende att bli mer självförsör jande genom att ge dem en möjlighet att finna ett arbete, vilket inte bara innebär att erbjuda utbildning och yr kesvägledning utan också boende samt fullgod hälso- och sjukvård och social service såsom barnomsorg. Med början 1998 kommer alla som mottar socialhjälp i Danmark att erbju das en chans att återgå till skolbänken eller att fortsätta med yrkesutbildning. I Tyskland har allt större insatser gjorts för att få dem som mottar socialhjälp att engagera sig i aktiva arbetsmark nadsprogram, medan den nya reger ingen i Storbritannien har tillkännagivit programmet "welfare to work" som syftar till att minska antalet människor som är bidragsberoende. Detta program är särskilt inriktat på ungdomar, långtidsarbetslösa, funk- tionshindrade och ensamföräldrar. Från oktober 1998 kommer alla en samföräldrar som söker arbete att få tillgång till personlig rådgivning från arbetsförmedlingen samt hjälp med barnomsorg. Samtidigt kommer emel lertid de tilläggsförmåner som nu er bjuds ensamföräldrar att dras in för nya sökande men samma förmåner kom mer att betalas ut till alla som har barn. I Nederländerna har i samma anda striktare förfaranden införts för bevil jande av socialhjälp, varvid kravet är att mottagarna skall vara aktivt arbets sökande och acceptera varje lämpligt arbete erbjuds dem, med undantag för om de är ensamföräldrar med barn un der 5 år. I Luxemburg har man infört kravet att förmånstagare skall ha ut tömt alla andra utvägar för att förbättra sin situation och vara aktivt arbetssö kande, förutom om de är äldre än 50 år eller arbetsoförmögna. Stöd till funktionshindrade I hela unionen har försök gjorts för att minska antalet personer som erhåller sjukpension genom att införa en strik tare prövning av arbetsoförmågan. I Storbritannien har ett strängare medi cinskt prov införts, som har utformats i syfte att efter 28 veckors ersättning bedöma en persons förmåga att utföra någon form av arbete annat än det fö regående. Något liknande har också införts i Tyskland där bidrag endast utbetalas till dem som är helt arbets oförmögna. I Nederländerna har det finansiella ansvaret för sjukpensioner lagts över på arbetsgivarna vars av giftsnivåer numera delvis är differen tierade i förhållande till antalet anställda som begär sjuklön, en åtgärd som utgör ett incitament att både för bättra hälsa och säkerhet på arbetsplat sen och att ge fortsatt anställning till funktionshindrade personer. Detta har kombinerats med en kraftigare beto ning på att hjälpa de funktionshindrade som både vill och kan arbeta att finna arbete genom aktiva sysselsättnings program. Också i Finland och Österri ke har betoningen förskjutits från att ge kontantersättning till att ge rehabiliter ing, samtidigt som rätten till ersättning omprövas med jämna mellanrum. Incitament för ftmktionshindrade per soner att söka arbete och hjälp till dem att göra detta har vanligtvis åtföljts av lagstiftning för att förhindra diskrimi nering mot dem, inte bara vid anställ ning utan också när det gäller tillgång 15 Modernisering av de sociala tryggtietssystemen och anpa ti*wf«*mmm**mmwK9tm till varor, tjänster och service av olika slag och när det gäller att möjliggöra åtgärder för att undanröja arbetshinder, särskilt på arbetsplatsen. År 1993 an tog alla medlemsstater FN:s Standard Rules of Equality of Opportunity for Disabled People. Samtidigt som såda na åtgärder ökar möjligheterna till lika behandling, leder de emellertid bara till ytterligare konkurrens på arbetsmark naden, där personer med funktionshin- der alltid kommer att vara missgynnade, om det inte samtidigt råder tillräcklig sysselsättningstillväxt. Att vända trenden mot ökad förtidspensionering Den stramare hållningen när det gäller sjukpensioner, som i många fall har betalats ut till personer över 50 år som förlorat sitt arbete, reflekterar delvis den förändrade inställningen till äldre arbetstagare. De uppmuntras nu att stanna kvar i arbetslivet istället för att förtidspensionera sig (förutom inom jordbruk där förtidspensionering fort sätter att uppmuntras i enlighet med förordning 2079/92), vilket utgör en reaktion på det faktum att nästan hälften av männen i åldersgruppen 55 till 64 år i unionen inte förvärvsarbeta de 1996 (Diagram 6). Eftersom det råder brist på arbetstillfällen föreligger dock en besvärlig konflikt mellan strä van att öka antalet äldre yrkesaktiva och att minska arbetslösheten (fast denna konfliktsituation försvinner när åtgärderna på ett mer tillfredsställande sätt koncentreras på att öka sysselsätt ningsgraden snarare än på att minska arbetslöshetsgraden, som i riktlinjerna för sysselsättning). I tillägg till de exempel som anges ovan måste de som ansöker om förtids pensionering i Sverige kunna visa att de är oförmögna att arbeta vilket i verk ligheten förändrar ersättningen till att 16- bli en ren sjukpension samtidigt som ersättningsnivån har sänkts. I Tysk land och Österrike har kraven för att få rätt till förtidspension också stramats åt och pensionsbeloppen har realt sett sjunkit. I Österrike tillkommer därut över att antalet intjänandeår har ökat från 35 år till 3772. 1 Belgien höjs från år 1997 gradvis det antal intjänandeår som krävs för att få rätt till pension från 20 till 35 år, samtidigt som de sociala avgifter som betalas på förtidspensio ner har ökat. I Spanien missgynnas nu frivillig avgång före 65 års ålder och i Grekland har pensionsbeloppen som utbetalas till förtidspensionerade sänkts. I Österrike har anställning av äldre arbetstagare dessutom ytterligare uppmuntrats genom ett bonus-malus system, varigenom arbetsgivare som anställer äldre personer får lägre ar betsgivaravgifter medan de som av skedar dem missgynnas. Att uppmuntra till delpensionering B1986 • 1996 Ett sätt att minska konflikten mellan att behålla äldre personer i arbete och minska arbetslösheten är att upp muntra arbetstagare som närmar sig pensionsåldern att minska sin arbetstid. Detta kan dessutom underlätta över gången till pen sionering för de berörda samti digt som man fortsätter att ut nyttja dessa per soners erfaren het och kunskaper. Del- pension som fungerar på det ta sätt har under i n i S de senaste åren införts i flera med lemsstater. På andra håll föreligger dock hinder för äldre arbetstagare som önskar arbeta deltid (i Storbri tannien, exempelvis, kan de inte fort sätta vara anställda av samma arbets givare om de lyfter tjänstepension). I Österrike har det sedan 1993 funnits ett system för delpension som har givit möjligheter att minska arbetsti den och i förtid ta ut en del av den pension som skulle betalats efter nor mal pensionsålder. Få människor har dock valt denna lösning, sannolikt eftersom förtidspensionering i sig är mer lockande. I Finland har ett lik nande system funnits sedan slutet av åttiotalet, men inte heller där har det omfattat något större antal männi skor. I Tyskland har delpensionering mer nyligen införts för arbetstagare som är 55 år eller äldre, samtidigt som möjligheterna att ta ut förtids pension begränsats. Även i Luxem burg finns möjligheten att kombinera delpension med deltidsarbete, men relativt få människor har hittills valt att göra så. Större framgång har den na typ av lösning rönt i Frankrike där delpension sedan 1993 har betraktats som ett alternativ till (hel) förtidspen sion och där antalet som valt förtids pensionering har minskat medan allt 6 Man i aldrarna 56-64 som inte langre star till arbetsmarknadens foi-fogande, 1986 och 1996 % av befolknlngen I aktersgruppen 70 I s>i SH I sl I 60 • • • • I II 50 H l l l f l f l l l l ll 40 30 JjM^M^Bfl^VHM^M^Bfl 30 20 B^KB^KB|KB^v^vB^v^H^rBI 2° 10 • i B l B l B f l l B B I I B BI 10 o i i n i n n n i ii o IRL UK P DK GR E D E15 I A NL FIN F L B Modernisering ev de sociala trygfflietssystemen fler har valt att fortsätta att arbeta deltid (27. 000 år 1995). Anpassning till åldrande befolkningar En reformering av pensionssyste men, som syftar till att systemen skall orka bära kostnaderna för den kommande tillväxten i andelen av be folkningen över normal pensionsål der — eller, mer exakt, klara av den inkomstomfördelning som detta medför — har blivit en central poli tisk fråga i alla länder. (Reformering en av pensionssystemen i Italien, Sverige och Frankrike beskrivs i de talj i Social trygghet i Europa, 1995, kapitel 2, medan en allmän ekono misk analys av reformeringen av pensionssystemen och välfärdssta tens framtid nyligen har publicerats i European Economy, Reports and Studies, 4/1997). Av både kostnads- och rättviseskäl har en allmän reak tion varit att höja den allmänna pen sionsåldern för kvinnor så att den ligger på samma nivå som för män — vilket har skett i Tyskland, Grekland, Portugal, Storbritannien och mer ny ligen i Belgien och Österrike. I alla dessa länder, liksom i de flesta andra delar av unionen, har en allmän pen sionsålder på 65 år införts. Detta för enas dock med ökad förlängning på intjänandetiden varmed de pensioner som utbetalas närmare knyts till de inbetalningar som gjorts under hela det yrkesverksamma livet och försä kringsinslaget i systemet förstärks. I flera länder har därtill den faktiska pension som utbetalas minskat i för hållande till pensionsavgifterna ge nom att beräkningsformeln föränd rats. I Frankrike, Portugal, Österrike och Finland krävs nu fler år med pen sionsgrundande inkomst samtidigt som metoderna för uppräkning av pensionerna, för att ta hänsyn till in flationen, har blivit mindre fördelak tiga: Detta hart också skett i Spanien, Tyskland (genom att pensionen grundas på netto- istället för som ti digare bruttoinkomster) och Sverige (där pensionerna inte är helt index- erade så länge som budgetunderskot tet är för stort). I andra länder har pensionernas värde sänkts på ett mer direkt sätt. I Grek land har tilläggspensionens storlek i förhållande till inkomsten minskats och gränsvärden satts för de högsta belopp som utbetalas. Detta har re sulterat i fler pensionärer med myck et låga inkomster vilket föranledde regeringen att 1996 införa ett be hovsprövat bidrag. Ett liknande bi drag har också nyligen införts i Spanien där antalet år med pensions grundande inkomst som krävs för att kvalificera till full pension har ökat och den koefficient som tillämpas för inkomsterna har sänkts. I Tyskland där det nya pensionssystemet träder i kraft från och med 1999 har en "de mografisk faktor" införts i beräk ningsformeln för att ta hänsyn till pensionärernas ökade sannolika livs längd och därmed sänka grundpen sionen (Eckrente) från 70% av tidi gare nettoinkomster till 64% år 2030 samtidigt som pensionsåldern höjs. Hittills har det dock inte funnits nå gon allmän tendens till en övergång från fördelningssystem till premiere servsystem (dvs. från avgifter för att täcka nuvarande pensionsutbetal ningar till avgifter för att täcka fram tida pensionsutbetalningar), även om de yrkesbaserade och privata syste men — som finns för att komplettera de lagstadgade pensionerna och lätta statens börda när det gäller en del av det framtida pensionstrycket — all mänt sett har ökat. Såsom betonats i kommissionens nyligen offentlig gjorda grönbok om Tilläggspensio ner inom den inre marknaden (KOM (97) 283) kräver utvecklingen av des sa system med tilläggspension att en lämplig bestämmelseram införs som gäller i hela gemenskapen. I grönbo ken påpekas att om fördelningssyste men skall kunna hålla i framtiden måste ännu flera reformer av pen sionssystemen genomföras. Även om tendensen mot ökad förtidspen sionering kan brytas och därmed lätta på finansieringssvårigheterna, är det inte sannolikt att detta kommer att räcka för att lösa problemet helt. Här vid är det viktigt att notera att det pågår en förskjutning mot pensions försäkringar med individuell anknyt ning där de avgifter som inbetalats under en persons yrkesverksamma liv avgör vilket belopp som utbetalas i pension, vilket minskar en del av skillnaden mellan fördelningssyste met och premiereservsystemen. De enda två länder i unionen där pre miereservsystemen spelar en viktig roll är Nederländerna och Storbritan nien. Särskilt i Storbritannien där den statliga grundpensionen är lägre än i de flesta andra medlemsstaterna har två tredjedelar av pensionärerna en yrkesbaserad eller privat pensions försäkring. Staten inriktar sig på att ta hand om de minst välbeställda och överlåter ansvaret för förvaltningen av pensionsfonderna i stor utsträck ning till privata försäkringsbolag. På senare tid har åtgärderna huvudsakli gen inriktats på att förstärka de lagar och författningar som styr dessa pen sionsfonder i syfte att förhindra att de används på ett olagligt sätt och att privata pensionsförsäkringar säljs på ett vilseledande sätt. Huruvida ett premiereservsystem är bättre ägnat att lösa de omfördel ningsproblem som följer med den förväntade befolkningsutvecklingen är förblir oklart. Hur lätt det blir att 17 Modernisering avdes&£& trygghetssystem mwmMm&f&mm/m*pmwto#m säkerställa inkomstöverföringarna från de yrkesaktiva till pensionärer na, oavsett på vilket sätt detta görs, beror i slutändan till största delen på de inkomster som finns tillgängliga att fördela och därmed på den ekono miska tillväxt som uppnås under den mellanliggande perioden. Att hålla tillbaka kostnaderna för hälso- och sjukvård De åldrande befolkningarna har till sammans med åtstramningarna av de offentliga utgifterna också riktat upp märksamheten på hälso- och sjukvår den. Efterfrågan på hälso- och sjuk vård tenderar i alla händelser att öka snabbt när realinkomsterna ökar och det medicinska kunnandet blir allt större. Den allmänna reaktionen i medlemsstaterna har varit att anting en begränsa utgifterna direkt om tjänsterna sköts av staten eller att in föra tak tor utgiftsökningar om de finansieras genom sjukförsäkring savgifter. Även om dessa åtgärder under senare år i allmänhet har varit framgångsrika i att hålla nere utgif terna i förhållande till BNP har de givit upphov till andra frågeställning ar — i synnerhet hur utgifterna skall fördelas för att bäst tjäna samhällsbe- hoven och hur man skall kunna sä kerställa att de tillgängliga resurserna utnyttjas på ett effektivt sätt. De har dessutom föranlett mer grund läggande frågorom förhållandet mel lan den offentliga och privata hälso vårdssektorn, om huruvida den offentliga sektorns ansvar bör be gränsas till grundläggande vård — och hur denna i så fall bör definieras — och om de följder detta får för det totala vårdmönstret i förhållande till behoven (och möjligheten av en för skjutning från nödvändig till mindre angelägen behandling). Det har ock så givit upphov till frågor om det berättigade i att begränsa tillväxten av tjänster (och arbetstillfällen) så att de hamnar under den nivå som män niskortycks vara villiga att betala för och om hur långt konsumenter kan ansvara för att fatta rationella beslut i en fråga som är så viktig, men där det råder en så stor brist på informa tion. Tendensen i de flesta medlemsstater har varit att försöka att utnyttja mark nadsfördelarna samtidigt som man behåller kontrollen över utbudet. Människor har särskilt uppmuntrats att konsumera mindre och välja mer rationellt genom att de gjorts medvet na om de berörda kostnaderna, ge nom att man infört eller utvidgat till- lämpningen av avgifter — eller viss egenavgift — för läkemedel och vis sa sorters behandling. I Tyskland ex empelvis har avgifterna höjts väsent ligt för att undvika ökningar av de sociala avgifterna och har uttryckli gen kopplats till vissa sorters behand ling i ett försök att övertala försä kringsfonderna att hålla avgifterna nere, att bli mer effektiva och på ett bättre sätt förhandla med leverantö rerna av tjänster (allmänläkare och sjukhus) om villkoren. Om en sådan strategi skall bli fram gångsrik, och detsamma gäller infö randet av marknadsmekanismer eller kvasi-marknadsmekanismer, beror till viss del på om det finns verklig konkurrens mellan försäkringsfon derna, som i det tyska fallet, eller mellan läkare, som i länder med na tionella hälso- och sjukvårdssystem, och om konsumenterna kan välja mellan dem, för annars kan priserna inte fylla det avsedda syftet. Det är också önskvärt att det finns konkur rens mellan olika leverantörer av tjänster för att öka köparnas förhand lingsmakt och uppmuntra till ökad effektivitet. I praktiken tenderar det att finnas naturliga begränsningar för konkurrensen inom båda dessa områ den, på grund av den lokala karaktär som präglar utbud och stordriftsför delar, en lokal anknytning som ofta upprätthålls av regeringarna för att exempelvis undvika att lokala vård centraler stängs. Således har försök att införa mark nadsmekanismer i allmänhet inte lett till de effektivitetsökningar som man hoppats och regeringarna i hela unio nen har varit tveksamma till att släp pa kontrollen över utgifterna och låta marknadskrafterna ta hand om den. I länder där försök har gjorts tycks man dock ha uppnått vissa vinster utan att servicen nämnvärt har för sämrats. Dessa vinster har uppstått ur den tydligare åtskillnad som gjorts mellan köpare och leverantörer, ur den större vikt som tillmätts kostna der vid beslutsfattande, ur den insam ling och presentation av mer kost nadsinformation som gjorts och ur utarbetandet av mer detaljerade avtal om leverans av tjänster. I Storbritannien visar indikatorerna exempelvis på en liten ökning av pro duktiviteten efter det att reformer in fördes 1991. I Italien och Spanien tycks åtskillnaden mellan köpare och leverantörer och när det gäller Italien, delegeringen av ekonomiskt såväl som organisatoriskt ansvar till regio nerna, ha lett till förbättringar av för valtningen och tydligare avtalsmäs- siga arrangemang mellan parterna. Det nyligen införda systemet med per capita betalningar till försäkring sfonder baserade på en föregående bedömning av de kostnader som medlemsstrukturen innebär, i stället för ett system där de faktiska kostna derna täcktes i efterhand ( ex post), har i Nederländerna lett till konkur rens om avgifter och ett tryck att hålla tillbaka kostnaderna och kan, med delvis avskaffande av kontroller, 18 Modernisering av de sociala trygghetssystems c<*ia^ leda till ökad konkurrens mellan le verantörerna och effektivitetsförbätt ringar på detta område. Samtidigt har man i Nederländerna vidtagit den innovativa åtgärden att begränsa den statliga hälso- och sjuk vården till att täcka "kurativ grund läggande hälso- och sjukvård" (lik som långvarig omvårdnad) och att överlämna annan behandling ("frisk vård") till den privata sektorn och individuella arrangemang. De krite rier som används för att definiera det senare — att det inte skall vara medi cinskt nödvändigt och vara överkom ligt i pris — har dock lett till problem med den praktiska tillämpningen (inte minst på grund av att de begrepp som används oundvikligen blir sub jektiva) och hittills har mycket få tjänster uteslutits från den offentliga sektorn. Tillhandahållande av långvarig vård och omsorg Man uppskattar att ungefär 10% av unionens befolkning över 75 år behö ver heltids vård medan ytterligare 25% är i behov av deltidsvård. Den stora ökningen av befolkningen i denna åldersgrupp medför att upp märksamheten i allt högre grad riktas på hur detta ökande behov skall till godoses. Om det skall ske genom de sociala trygghetssystemen, skall det i så fall ske genom transfereringar el ler genom direkt tillhandahållande av tjänster? I båda fallen medför det sti gande skatter eller sociala avgifter. Eller skall ske genom privata arran gemang? Det innebär i så fall att man godtar att en ojämn börda faller på de enskilda, oavsett om de har ett privat försäkringsskydd eller inte. Debatten har delvis föranletts av att man i Tyskland införde ett nytt soci alförsäkringssystem för långvarig vård 1995 (Pflegeversicherung), vil ket finansieras genom höjda sociala avgifter (och kompenseras genom förlusten av en semesterdag) och som betalas ut till både de som vårdas i hemmet och de som får vård på insti tutioner. Ersättning till vårdgivare har funnits under längre tid i Storbri tannien och i Irland, men i Storbritan nien betalas den ut enligt en relativt låg enhetlig taxa och gäller endast dem som ger omvårdnad heltid, och i Irland är den behovsprövad. I Öster rike har vårdersättning (Bundespfle- gegeldgesetz), administrerad genom regionerna och finansierad från all män beskattning, utbetalats sedan 1993 till människor som kräver vård minst 50 timmar per månad, enligt taxor som varierar enligt det behov av vård som av medicinska skäl be döms nödvändigt. De som erhåller ersättning i Österrike är fria att själva besluta hur de vill använda dem (den största delen går till informell vård inom familjen). Stigande arbetslös het har dock lett till krav på att betal ningarna skall kopplas till sysselsätt ningsmål och användas direkt för att skapa efterfrågan på allmän social service. Detta är i stora drag den lös ning som valts i de nordiska länderna där skillnaden är liten mellan hälso- och sjukvård och social service, där alla har fri tillgång till dem och där dessa områden, i förhållande till den arbetsföra befolkningen, står för vä sentligt fler arbetstillfällen än i resten av Europa (mer än dubbelt så många i Danmark och Sverige). Budgetre striktioner har dock medfört att utgif terna skurits ner vilket vållat allt stör re oro över de kostnader som är förenade med att upprätthålla en om fattande socialtjänst. När det gäller de övriga länderna lades ett lagför slag fram i Luxemburg 1996 om in förande av en obligatorisk "vårdför säkring" för att täcka den hjälp som de som inte kan klara sig själva behö ver, varvid finansieringen delats jämnt mellan sociala avgifter och all män beskattning. Att göra utgifterna träffsäkra Den nuvarande politiken när det gäl ler social trygghet i unionen har två syften, nämligen att hålla tillbaka kostnaderna och minska bidragsbe roendet. Dessa syften kommer att uppnås till en del genom att öka kost nadseffektiviteten genom att övergå till mer aktiva insatser och målinrikta resurserna till de mest behövande. I de södra medlemsstaterna kombine ras dessa åtgärder med insatser för att rätta till skillnader i det skydd som ges och fördela stödet mer rättvist. I de norra medlemsstaterna fokuseras debatten på vilken innebörd man vill ge social trygghet. Samtidigt som konsensus består om bevarande av ett allmänt system som erbjuder alla social trygghet, utesluter det inte en viss förskjutning av ansvaret från sta ten till den enskilde eller till den pri vata sektorn på vissa områden. Privatisering i betydelsen att den pri vata och vinstgivande sektorn enga geras för att tillhandahålla social trygghet, har däremot i de flesta län derna inte utvecklats särskilt långt och det är ytterst lite som tyder på att någon större ökning kommer att ske i den närmsta framtiden, förutom på området för tilläggspensioner. Å andra sidan finns belägg för utgifter na i högre utsträckning kanaliserats till de mest behövande, både genom att i högre grad utnyttja behovspröv ning och genom att minska de trans fereringar som görs till grupper med relativt höga inkomster, antingen ge nom att sätta ett tak för den ersättning som utbetalas eller genom att införa skatter eller sociala avgifter på för måner. Med det senare instrumentet 19 Uftomlaerina av de sodaki 1tvntÉietsevistifnwn<H^ênv^^ åstadkommer man inte endast en för delning av nettovinsten av transferer ingarna från dem som ligger i toppen av inkomstskalan till dem lägre ned, utan också en bredare spridning av finansieringskostnaderna, vilket blir alltmer berättigat med hänsyn till många pensionärers allt högre väl stånd. Även om ökningen av behovspröv ningen har skett generellt inom unio nen (med undantag av Nederländer na), uppgick de utgifter som var underställda behovsprövning endast till 11% av de totala socialutgifterna 1995 jämfört med 10% 1990, och endast i Irland (där de uppgick till 34% av de totala utgifterna), Storbri tannien (23%) och Spanien (13%) 72 var denna typ av utgifter högre än 10%. Ökningen berodde dessutom till stor del på att de bakomliggande förhållandena hade ändrats — söm exempelvis ökningen av långtidsar betslösheten och av antalet personer som inte är berättigade till socialför säkringsersättningar— snarare än på en förändring av politiken som så dan. När det gäller arbetslöshetser sättningarna var 1995 nästan 75% av alla förmånerna i Irland behovsprö vade (vilket beror på den höga nivån av ungdoms- och långtidsarbetslös het), 50% i Storbritannien, 40% i Ne derländerna och omkring 25% i Spa nien och Portugal. -20 ISSN 1024-4506 KOM(98) 243 slutlig DOKUMENT SV 05 06 17 Katalognummer : CB-CO-98-264-SV-C ISBN 92-78-35270-5 Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer L-2985 Luxemburg _ 2o-


title: Proposta di regolamento (CE) del Consiglio che modifica il regolamento (CE) n. 3072/95 relativo all'organizzazione comune del mercato del riso, per quanto riguarda l'applicazione del regime di pagamento compensativo

eurovoc_concepts:
GATT
common agricultural policy
common organisation of markets
monetary compensatory amount
rice

formats: html pdf print

text: COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ' EUROPEE Bruxelles, 23. 04. 1998 COM(1998)247def. 98/ 0140 (CNS) :. :t!||f*;: if; H'K '(}"•!• I Proposta di REGOLAMENTO (CE) DEL CONSIGLIO che modifica il regolamento (CE) n. 3072/95 relativo all'organizzazione comune del mercato del riso, per quanto riguarda l'applicazione del regime di pagamento compensativo (presentata dalla Commissione) Relazione Nel punto 10 dui testo del compromesso sul pacchetto prezzi per la campagna 1997/1998, il Consiglio ha invitato la Commissione ad esaminare la possibilità che gli Stati membri introducano suddivisioni regionali della superfìcie massima garantita a livello nazionale nell'organizzazione del mercato del riso, che ò stata recentemente riformata. A seguito di tale dichiarazione del Consiglio, le autorità elleniche hanno chiesto che la loro superfìcie di base nazionale sia suddivisa in due parti. L'obiettivo di questa domanda è di mantenere la coltivazione del riso nelle regioni in cui il suolo non si presta ad altre colture. Se si divide la superficie di base attuale in due, un eventuale superamento della superficie di base nelle regioni in cui la risicoltura non è un'attività tradizionale non avrà conseguenze sull'importo degli aiuti concessi ai produttori della superficie di base dove invece questa coltura è auspicabile. La superficie di base nazionale e l'importo degli aiuti restano immutati. o6 Proposta di Regolamento (CK) n /98 del Consiglio del che modifica il regolamento (CE) n. 3072/95 relativo all'organizzazione comune del mercato del riso, per quanto riguarda Papplicazione del regime di pagamento compensativo IL CONSIGLIO DELL'UNIONE EUROPEA, visto il trattato che istituisce la Comunità europea, in particolare l'articolo 43, vista la proposta della Commissione, visto il parere del Parlamento europeo, considerando che, nell'ambito del regime di sostegno ai produttori di riso, l'articolo 6 del regolamento (CE) n. 3072/95 del Consiglio1, modificato da ultimo dal regolamento (CE) n. 192/982, fissa una superficie di base nazionale per ciascuno Stato membro produttore, ad eccezione della Francia per la quale sono istituite due superfici di base; che è opportuno accogliere la domanda della Grecia di fissare anche per tale paese produttore due superfici di base, senza tuttavia differenziare l'importo del pagamento compensativo, allo scopo soprattutto di mantenere le superfici coltivate a riso in talune regioni nelle quali non esiste alcuna altra possibilità effettiva di colture alternative, rispettando comunque gli obiettivi del regime; considerando che occorre pertanto apportare le necessarie modifiche al regolamento (CE) n. 3072/95, HA ADOTTATOI IL PRESENTE REGOLAMENTO, Articolo 1 L'articolo 6 del regolamento (CE) n. 3072/95 è modificato come segue: 1. Il paragrafo 3 è sostituito dal testo seguente: "3. Gli importi dei pagamenti compensativi sono fissati come segue: 1 GU L 329 del 30. 12. 1995, pag. 18. 2 GU L 20 del 27. 1. 1998, pag. 16. Ecu/ha 1997/1998 1998/1999 1999/2000 e campagne successive Spagna Francia - territorio metropolitano - Guiana francese Grecia - dipartimenti di Thessaloniki, Serre e Ftiotide - altri dipartimenti Italia Portogallo 111,44 222,89 334,33 96,35 131,80 192,70 263,60 131,27 131,27 106,00 106,18 262,55 262,55 212,00 212,36 289,05 395,40 393,82 393,82 318,01 318,53 Al fine di ottenere un migliore orientamento della produzione, gli importi di cui sopra possono essere differenziati secondo la varietà, mediante l'applicazione di maggiorazioni e detrazioni. I pagamenti compensativi sono versati tra il 16 ottobre e il 31 dicembre successivo all'inizio della campagna in corso. " 2. Il paragrafo 4 è sostituito dal testo seguente: 4 "4. È istituita una superficie di base nazionale per ciascuno Stato membro produttore. Tuttavia, per la Francia e la Grecia sono istituite due superfici di base. Le superfici di base sono fissate come segue: Spagna: 104. 973 ha Francia: - territorio metropolitan© - Guiana francese 24. 500 ha 5. 500 ha Grecia: - dipartimenti di Thessaloniki, Serre e Ftiotide - altri dipartimenti 22. 330 ha 2. 561 ha Italia: 239. 259 ha Portogallo: 34. 000 ha" Lo Stato produttore che decide di avvalersi della facoltà prevista nel precedente comma, comunica a tempo debito ai produttori e alla Commissione, prima del periodo di semina nelle regioni in causa, la propria decisione e i limiti regionali fissati. " Articolo 2 Il presente regolamento entra in vigore il terzo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale delle Comunità europee. Esso si applica a decorrere dalla campagna 1998/1999. Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri. Fatto a Bruxelles Per il Consiglio SCHEDA FINANZIARIA LINEA DI BILANCIO: Bl-1858 STANZIAMENTI: 38 Mio ECU (PB) DEFINIZIONE DEL PROVVEDIMENTO: Proposta di regolamento del Consiglio che modifica il regolamento (CE) n. 3072/95 relativo all'organizzazione comune del mercato del riso per quanto riguarda l'applicazione del regime dei pagamenti compensativi BASE GIURIDICA: Regolamento (CE) n. 3072/95 del Consiglio OBIETTIVO DEL PROVVEDIMENTO: Sostituire la superficie di base nazionale della Grecia con due superfici di base separale che coprono la stessa superficie complessiva. L'evenluale superamento della superficie di base nelle zone dove la risicoltura non è tradizionale non lia alcuna conseguenza sull'importo degli aiuti a favore dei produttori che coltivano la superficie di base nelle zone in cui si desidera mantenere la risicoltura. PERIODO DI 12 MESI (Mio ECU) ESERCIZIO IN CORSO (98) (Mio ECU) ESERCIZIO SUCCESSIVO (99) (Mio ECU) 5. 0 SPESE A CARICO - DEL BILANCIO DELLE CE (RESTITUZIONI/INTERVENTI) - DEI BILANCI NAZIONALI - ALTRI SETTORI 5 1 ENTRATE - RISORSI': PROPRIE DELLE CE (PRELIEVI/DAZI DOGANALI) - SUL PIANO NAZIONALE 5. 0. 1 5. 1. 1 5. 2 PREVISIONI DI SPESA PREVISIONI DI ENTRATA METODO DI CALCOLO: 2000 Mio ECU 2001 Mio ECU 2002 Mio ECU 2003 Mio ECU 6. 0 6. 1 FINANZIAMENTO POSSIBILE A MEZZO STANZIAMENTI ISCRITTI NEL CAPITOLO CORRISPONDENTE DEL BILANCIO IN CORSO DI ESECUZIONE? FINANZIAMENTO POSSIBILE PER STORNO DI FONDI DA CAPITOLO A CAPITOLO DEL BILANCIO IN CORSO DI ESECUZIONE NECESSITA DI UN BILANCIO SUPPLEMENTARE STANZIAMENTI DA ISCRIVERE NEI BILANCI SUCCESSIVI 6. 2 6. 3 OSSERVAZIONI: La superficie di base e I importo dell'aiuto restano invariati. La misura non comporta quindi costi supplementari. SI/NO SI/NO S4/NO SI/NO Q ISSN 0254-1505 COM(98) 247 def. DOCUMENTI IT 03 10 05 08 N. di catalogo : CB-CO-98-267-IT-C ISBN 92-78-35299-3 Ufficio delle pubblicazioni ufficiali delle Comunità europee L-2985 Lussemburgo 3