title: Rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av förordning (EG) nr 3381/94 om upprättandet av en gemenskapsordning för kontroll av export av varor med dubbla användningsområden

eurovoc_concepts:
EU policy
administrative cooperation
dual-use good
export licence
export monitoring

text: EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION Bryssel den 15. 05. 1998 KOM(1998) 258 slutlig RAPPORT TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET OM TILLÄMPNINGEN AV FÖRORDNING (EG) NR 3381/94 OM UPPRÄTTANDET AV EN GEMENSKAPSORDNING FÖR KONTROLL AV EXPORT AV VAROR MED DUBBLA ANVÄNDNINGSOMRÅDEN (Framlagt av kommissionen enligt artikel 18 i den förordningen) TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET OM RAPPORT TILLÄMPNINGEN AV FÖRORDNING (EG) NR 3381/94 OM UPPRÄTTANDET AV EN GEMENSKAPSORDNING FÖR KONTROLL AV EXPORT AV VAROR MED DUBBLA ANVÄNDNINGSOMRÅDEN I. Inledning: EU:s exportkontroller i ett internationellt sammanhang Exportkontroller är en handelsfråga som berör den internationella säkerheten. I Europeiska gemenskapen fanns exportkontroller under många år innan lagstiftning på unionsnivå infördes. De flesta av medlemsstaterna har sedan länge haft som politik att kontrollera inte bara vapenexporten utan även exporten av varor och teknik som är av "känslig" natur, s. k. varor som har dubbla användningsområden, som även om de inte på något sätt är vapen och i de flesta fall i första hand är avsedda för civil användning skulle kunna användas för militära syften eller avsevärt förbättra den militära kapaciteten hos det land som förvärvar dem. Fram till 1995 genomfördes exportkontroller i gemenskapen endast på grundval av nationell lagstiftning, och de viktigaste diskussionerna och förhandlingarna om huvudinnehållet i dessa kontroller, i synnerhet upprättandet av produktförteckningar, ägde rum inom ramen för internationella ordningar för icke-spridning. Den mest kända av dessa ordningar var den numera avskaffade COCOM (en samordningskommitté för handelsfrågor mellan öst och väst), som utgjorde en informell grupp av västländer med målsättningen att förhindra export av högteknologiska produkter till länder som tillhörde det dåvarande sovjetblocket. Under de senaste tio åren har exportkontrollernas art och syfte förändrats i grunden. Det finns tre orsaker till denna förvandling. Den viktigaste är slutet på det kalla kriget, vilket har ändrat kontrollernas inriktning - från att ha eftersträvat en allmän ekonomisk isolering av en särskild grupp länder syftar de nu till att förhindra oavsiktliga eller medvetna bidrag till program för utveckling av massförstörelsevapen eller till en eventuell regional kapprustning. Idag siktar exportkontrollerna mer in sig på en viss varas eller tekniks särskilda slutanvändning eller särskilda slutanvändare. Allmänt sett har de offentliga myndigheterna världen över strävat efter att minska antalet kontrollerade produkter och anta förenklade tillståndsförfaranden, samtidigt som man infört en generalklausul som medger kontroll av vilken produkt som helst, förtecknad eller ej, i det fall dess export väcker misstankar om spridning. På samma gång som de offentliga myndigheterna har liberaliserat och underlättat handeln med produkter med dubbla användningsområden, har de alltså tvingat exportörerna att "känna sina kunder", en börda som industrin inte alltid känner sig väl till mods med. Denna omvandling visas tydligast av upplösningen av COCOM 1993 och "ersättandet" av den 1996 med det nya Wassenaar-arrangemanget, som bland sina grundande medlemmar räknar bl. a. Ryssland och de flesta öst- och centraleuropeiska länder, tidigare de viktigaste måltavlorna för COCOM. s kontroller. Vidare har den geografiska omfattningen av ordningarna för icke-spridning breddats, i det att t. ex. Sydafrika har gått med i ordningen för kontroll av missilteknik samt i gruppen av länder som levererar kärntekniskt material (NSG), medan Sydkorea inte endast deltar i den senare utan även i Wassenaar-arrangemanget och Australiengruppen (den sistnämnda behandlar frågor avseende spridning av kemiska och biologiska produkter). Den andra viktigare orsaken är takten i den tekniska utvecklingen. Vissa typer av datorer som ännu i början av 1990-talet omfattades av särskilda exporttillstånd är idag så allmänt förekommande och lätta att få tag på att de offentliga myndigheterna mer eller mindre motvilligt har liberaliserat exporten av dem genom att bevilja generella exporttillstånd för sändningar av dessa varor till ett varierande antal destinationer. Även om antalet tillåtna destinationer skiftar från ett land till ett annat i enlighet med olika politiska förutsättningar och förvaltningstraditioner är den allmänna tendensen till förmån för lättare kontroller uppenbar. Det samma gäller för hela kategorier av elektronik- och telekommunikationsutrustning: teknikens utveckling leder oundvikligen till att de varor och den teknik som några år tillbaka i tiden ansågs vara "känsliga", numera är allmänt förekommande. Europeiska exportörer kräver således i ökande utsträckning att förvaltningarna skall säkerställa att exportkontrollerna ständigt ses över med hänsyn till den tekniska utvecklingen och den politik som förs av de tredje länder vars exportörer utgör viktiga konkurrenter för dem. Den tredje viktiga faktor som har förändrat situationen för industrin och de offentliga myndigheterna i Europa är införandet av EU-lagstiftning (se punkt II). II. Upprättande av en gemenskapsordning för kontroll av export av produkter med dubbla användningsområden restes I gemenskapen för varor med dubbla frågan om exportkontroller användningsområden för första gången i samband med fullbordandet av den inre marknaden. Kommissionen lämnade till rådet den 31 augusti 19921 ett förslag till rådets förordning med målsättningen att handeln med varor med dubbla användningsområden skulle vara lika fri mellan medlemsstaterna som inom var och en av dem och med tanke på att ett avskaffande av handelskontroller inom gemenskapen bara vore möjligt om alla medlemsstater upprättade effektiva kontroller baserade på gemensamma standarder för exporten till icke-medlemsländer. På grundval av detta förslag antog Europeiska unionens råd till sist ett system för kontroll av exporten av varor med dubbla användningsområden som vilade på två pelare, dels rådets beslut 94/942/GUSP2, dels rådets förordning (EG) nr 3381/943. Båda texterna antogs den 19 december 1994 och är inbördes beroende genom flera korshänvisningar. Ordningen trädde i kraft den 1 januari 1995 och började tillämpas sex månader senare, dvs. den 1 juli 1995. I artikel 18 i förordningen föreskrivs att kommissionen vartannat år skall "lägga fram en rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av denna förordning". I enlighet med denna artikel lägger kommissionen således för första gången fram sin bedömning av hur Europeiska unionens nu gällande ordning för kontroll av export av varor med dubbla användningsområden har fungerat i praktiken. 1 KOM (92) 317 slutlig, EGT C 253/1, 30. 9. 1992, s. 13. 2 EGT L 367, 31. 12. 1994, senast ändrat genom rådets beslut 98/232/GUSP (EGT L 92, 25. 3. 1998). 3 EGT L 367, 31. 12. 1994, ändrad genom förordning (EG) nr 837/95 av den 10 april 1995 (EGT L 90, 21. 4. 1995). Denna bedömning begränsas till en analys av den praktiska tillämpningen av förordningen och utgör inte någon heltäckande granskning av exportkontrollordningens alla aspekter, dess struktur, rättsliga grund och underliggande politiska antaganden. I denna rapport behandlas därför inte domstolens två domar (målen C-70/94 och C-83/94) avseende kontroll av exporten av varor med dubbla användningsområden, i vilka det klart fastslås att gemenskapen har exklusiv behörighet även om sådana kontroller motiveras av utrikes- och säkerhetspolitiska mål. III. De viktigaste inslagen i den gemensamma exportkontrollordningen 1. Grunddrag Förordningen har följande grundprinciper: • Inrättande av ett gemensamt yttre skydd genom införande av en identisk förteckning över varor och teknik med dubbla användningsområden för vilka tillstånd krävs vid export från gemenskapen (gemensam produktförteckning). Detta tillståndskrav anges i artikel 3. 1 i förordningen, medan produktförteckningen anges i bilaga I till GUSP- beslutet. • ömsesidigt erkännande av exporttillstånd. I artikel 6. 3 anges uttryckligen att exporttillstånd som beviljats av en medlemsstats behöriga myndigheter "skall vara giltiga i hela gemenskapen". • I normala fri fall rörlighet för varor med dubbla användningsområden. Begränsningar gäller dock fortfarande för vissa mycket känsliga varor (bilaga IV i GUSP-beslutet). Dessutom behåller några medlemsstater nationella kontroller av överföringar av vissa produkter med dubbla användningsområden som de anser vara särskilt känsliga (bilaga V i GUSP-beslutet). inom gemenskapen • En generalklausul icke-förtecknade varor med dubbla användningsområden omfattas av krav på tillstånd om exporten av dem medför risk för spridning. innebär att som Vad gäller harmonisering av politiken är denna lagstiftning begränsad till den strikta miniminivå som är nödvändig för att medge fri rörlighet inom gemenskapen för varor med dubbla användningsområden. Systemet utgör inte en gemensam exportpolitik för varor med dubbla användningsområden. Det utgör en gemensam ram inom vilken nationella politiska strategier fortsätter att skilja sig åt, i vissa avseenden på ett betydande sätt. Detta uttalas klart i det sjunde stycket i ingressen, beaktandemeningen oräknad, i förordningen: "Detta system utgör ett första steg mot upprättandet av ett i varje avseende komplett och enhetligt gemenskapssystem för kontroll av export av strategiska produkter. En gradvis harmonisering av det förfarande som medlemsstaterna tillämpar för tillståndsgivning bör snabbt genomföras. " 2. Administrativt samarbete Eftersom gemenskapens nu gällande exportkontrollordning baseras på ett "ömsesidigt erkännande" av skiljaktiga nationella politiska strategier snarare än en faktisk utveckling av en gemensam politik, bygger den i mycket hög grad på ett administrativt samarbete mellan nationella myndigheter för att överbrygga skillnaderna mellan medlemsstaternas politik och förfaranden. Således utgör bestämmelserna om olika former av administrativt samarbete och informationsutbyte ett viktigt inslag i förordningen. • • • • Innan ett särskilt exporttillstånd beviljas måste samråd med en annan medlemsstat ske när den berörda varan inte befinner sig i den medlemsstat där ansökan om tillstånd lämnas in. Den medlemsstat i vilken varan befinner sig eller kommer att befinna sig har sista ordet i frågan huruvida en export skall tillåtas eller ej (artikel 7. 2). Medlemsstaterna kan begära av varandra att de ej beviljar ett tillstånd eller att de återkallar ett redan beviljat tillstånd, om de anser att deras grundläggande intressen kan skadas (artikel 7. 3). Medlemsstaterna skall informera varandra när ansökan om exporttillstånd avslås eller när ett redan beviljat tillstånd återkallas, tillfälligt upphävs eller ändras (artikel 9. 2). Medlemsstaterna åtar sig allmänt sett "att upprätta ett direkt samarbete och utbyte av information mellan de behöriga myndigheterna, särskilt för att undanröja risken att eventuella skillnader vid tillämpning av exportkontrollen leder till omläggning av handeln" (artikel 13. 1). • Medlemsstaterna skall också tillämpa rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den 19 maj 1981 beträffande ömsesidig hjälp mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter i fråga om tullagstiftningen, vilken t. ex. möjliggör informationsutbyte om åtgärder för bekämpning av bedrägeri (artikel 13. 2). 3. Samordning på gemenskapsnivå En samordningsgrupp med en företrädare för kommissionen som ordförande har sammanträtt regelbundet för att diskutera förordningens praktiska tillämpning. Medlemsstaterna företräds vanligtvis av de tjänstemän som ansvarar för tillståndsgivning, men tulltjänstemän har också deltagit vid upprepade tillfällen. Gruppen koncentrerar sig på att lösa praktiska problem och har informellt antagit ett antal "punkter om vilka samförstånd råder mellan medlemsstaterna" (se bilaga 1 till denna rapport) angående tolkningen av vissa bestämmelser i förordningen. Sammanträdena har varit mycket värdefulla som ett forum för informationsutbyte om den nu gällande ordningens brister och för diskussion om eventuella förbättringar. I linje med sitt uppdrag har gruppen också samrått med exportörer genom att hålla en utfrågning med företrädare för industrin i februari 1996 (artikel 16). IV. Hur fungerar exportkontrollordningen: bedömning av förordningens praktiska tillämpning Kommissionens samlade bedömning av förordningens praktiska tillämpning två år efter dess genomförande är blandad. Samtidigt som ordningen har varit framgångsrik vad gäller underlättandet av handeln inom Europa och upprättandet av den inre marknaden, verkar den till stor del ha misslyckats med att fungera som ett trovärdigt system för en gemensam exportkontroll: Framsteg Den nya EU-ordningen har medfört märkbara förbättringar för industrin och de offentliga myndigheterna genom att avsevärt underlätta handeln inom gemenskapen och på så sätt minska byråkratin för exportörer och förvaltningar. • Förekomsten av en gemensam ordning och ett yttre skydd har medgivit fri rörlighet inom gemenskapen för nästan alla varor med dubbla användningsområden. Detta är viktigt inte bara med tanke på en välfungerande inre marknad utan också eftersom det minskar den administrativa bördan för både företag och förvaltningar. Med hänsyn till målsättningen att knappa resurser skall utnyttjas effektivt möjliggör ett minskat pappersarbete för de offentliga myndigheterna och företagen att de kan lägga ned mera tid och pengar på exempelvis bedrägeribekämpning eller djupgående undersökning av känslig export. • Det administrativa samarbetet mellan medlemsstaterna har uppenbart ökat. Samråd om specifik export och politiskt åsiktsutbyte i samordningsgruppen har bidragit till att det utvecklats ett nätverk av nationella tjänstemän med ansvar för exportkontroll. Det kan med säkerhet sägas att kunskapen om andra medlemsstaters politik har ökat, vilket utgör en grund för en framtida gemensam politik. • Praktiska svårigheter med tillämpningen och tolkningen av vissa bestämmelser i förordningen har lösts i samordningsgruppen genom informella överenskommelser mellan medlemsstaterna som upptecknats i ett dokument som kallas "Punkter om vilka samförstånd råder mellan medlemsstaterna" (se bilaga 1 till denna rapport). • I anslutning till gemenskapens förordning har många medlemsstater reviderat eller infört nationell lagstiftning om exportkontroll. Det är tydligt att det finns en allmän tendens till en ökande faktisk överensstämmelse i fråga om tillståndspolitik och tillståndsförfaranden, i synnerhet vad gäller exporten till Australien, Kanada, Japan, Nya Zeeland, Norge, Schweiz och Förenta staterna (se bilaga 2 till denna rapport). Brister och problem Förordningen och det sätt den tillämpats på i praktiken har inte lyckats med att skapa en effektiv gemensam exportkontrollordning som är enkel att förvalta och kan tillämpas på ett kostnadseffektivt sätt. I synnerhet är systemet för svårt för att rutinmässigt kunna verkställas av milen på ett tillfredsställande sätt eftersom de nationella politiska strategierna och förfarandena inte har blivit enhetliga i tillräckligt hög grad. Det är följaktligen uppenbart att likvärdiga förutsättningar för europeiska exportörer inte har skapats. Under en utfrågning i samordningsgruppen i februari 1996 gjorde företagen det mycket klart för kommissionen och medlemsstaterna att de ansåg att efterlevnaden av relevant lagstiftning om exportkontroll gjorde det svårt, om inte omöjligt, att arbeta på ett kostnadseffektivt sätt på europeisk nivå. Både Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund (Unice) och European Round Table of Industrialists (ERT) har exempelvis uppmanat kommissionen och medlemsstaterna att förenkla systemet -för generella och globala tillstånd, att på europeisk nivå lämna uppgifter om känsliga slutanvändare, att begränsa räckvidden för generalklausulen till att endast omfatta vissa produkter och att anpassa sig till USA:s liberalisering av exporten av vissa produkter med vilka omfattande handel sker. Under den gemensamma ordningens två första tillämpningsår har de huvudsakliga svårigheterna med en effektiv tillämpning av förordningen i praktiken hängt samman med följande tre faktorer: i. Olikheter i de nationella systemen för tillståndsgivning 2. Den nya generalklausulen 3. Gränserna för det administrativa samarbetet 1. Olikheter i de nationella systemen för tillståndsgivning Den första svårigheten är att känna igen de olika tillstånden. I förordningen föreskrivs tre olika typer av exporttillstånd: särskilda, globala respektive generella tillstånd. I praktiken måste tulltjänstemän kunna känna igen och motta exporttillstånd från andra medlemsstater för att principen om ömsesidigt erkännande skall kunna verkställas i handling. På informella vägar har ett flertal företag underrättat kommissionen om fall där tillstånd inte har känts igen. Problemet är på intet sätt att medlemsstaterna medvetet överträder förordningens bestämmelser. Problemet är att dröjsmål uppstår vid gränserna eftersom tulltjänstemän inte känner till andra medlemsstaters tillståndssystem och följaktligen måste inhämta uppgifter om exporttillstånds giltighet. Många exportörer har till följd av sådana dröjsmål dragit slutsatsen att systemet faktiskt är oanvändbart och har därför blivit mindre benägna att exportera från en annan medlemsstat än den där tillståndet utfärdats, för även om tillståndet till sist godtas och exporten kan äga rum är tidsförlusten alldeles för dyrbar. Svårigheten verkar delvis ha lösts när det gäller export som kräver särskilda tillstånd (en liten del av exporten, dock en viktig del eftersom det handlar om de känsligaste produkterna). Ett förslag från kommissionen om att informellt harmonisera nationella tillståndsformulär genom inrättande av ett standardformulär har godkänts. De flesta av medlemsstaterna använder detta formulär, och alla medlemsstater har uttryckt sin avsikt att använda det. Som ett sista steg bör användningen av detta standardformulär bli obligatorisk. Vad gäller exporten på grundval av generella och globala tillstånd har dock problemen med att de inte erkänns vid gränserna varit så pass allvarliga under hela perioden, enligt vad kommissionen känner till, att det har uppstått en betydande brist på förtroende från industrins sida för förordningens praktiska användbarhet. Det finns ett flertal problem: förutom att tulltjänstemän saknar kunskap om andra medlemsstaters exporttillstånd - stora skillnader råder mellan medlemsstaterna i fråga om omfattningen av berörda produkter och vilka destinationer som tillåts vid export-på grundval av generella tillstånd - definieras i vissa fall generella tillstånd (som i grunden innebär att de offentliga myndigheterna ger ett allmänt tillstånd att exportera kontrollerade produkter till vissa destinationer) enbart genom lagstiftningen och får inte konkret gestalt i ett tillståndsdokument. För tulltjänstemannen i en annan medlemsstat är det därför svårt att bedöma om exporten är tillåten eller ej, även om uppgifter om det anges på den relevanta affärshandlingen. De globala tillstånden (som ges till ett visst företag för export av vissa varor till vissa destinationer) var vidare en ny företeelse för vissa medlemsstater, och de förstås och godtas inte alltid av tulltjänstemännen vid gränserna. ^ Det måste betonas att detta icke-erkännande inte är en följd av medvetna överträdelser av förordningens bestämmelser, utan av svårigheterna med en ordning som medger att i hög grad olika tillståndssystem förekommer samtidigt utan att tulltjänstemännen har effektiva verktyg för att hantera systemet. Detta medför dröjsmål, vilka är mindre dramatiska för tullförvaltningarna än för exportörerna. Denna risk för förseningar avskräcker i sin tur industrin från att använda EU:s ordning för att exportera från en medlemsstat på grundval av ett tillstånd som utfärdats av en annan medlemsstat. Under de rådande omständigheterna kan man säga att de flesta företagen undviker att använda artikel 6. 3, förutom i undantagsfall. Denna bedömning bekräftas av att uppgifter inte endast från exportörer utan även informellt från en del nationella tjänstemän tyder på att tillämpningen av artikel 6. 3 i praktiken sker så sällan att i de fall det verkligen händer brukar högre tjänstemän kontaktas vilka i sin tur ibland måste rådfråga sina motsvarigheter i andra huvudstäder. Några medlemsstater som har konstaterat att det inte är många exportörer som utnyttjar den möjlighet som erbjuds av artikel 6. 3 har dragit slutsatsen att de praktiska konsekvenserna är av begränsad natur och att inga åtgärder behöver vidtas. Industrin ser annorlunda på detta och Unice och ERT har uppmanat kommissionen att förbättra det nuvarande systemet, i synnerhet med tanke på att säkerställa likvärdiga förutsättningar för europeiska exportörer jämfört med deras amerikanska och japanska konkurrenter. Allmänt kan sägas att det är tydligt att industrin faster avsevärd vikt vid en effektiv europeisk exportkontrollordning - och det är exportörernas bristande förtroende för den nuvarande ordningens användbarhet som är anledningen till att den inte används. Problemet är inte i första hand en felaktig tillämpning eller brist på intresse utan att ordningen inte tillämpas i praktiken eftersom industrin generellt inte tror att systemet kommer att fungera. En annan stor svårighet med skillnaderna mellan de nationella systemen för tillståndsgivning är att de företag som är etablerade i flera medlemsstater har mycket svårt att hantera systemet på ett effektivt sätt. Just dessa företag hör till de viktigaste tillverkarna och exportörerna av varor med dubbla användningsområden. Även om de ur ekonomisk synvinkel bedriver verksamhet som ett enda stort företag betraktas de ur rättslig synvinkel - och således vad gäller exportkontroll - som separata nationella enheter. För exporten av icke-kontrollerade varor gäller vanligtvis att logistiken av kommersiella skäl planeras på gemenskapsnivå - de olika dotterbolagen har gemensamma omlastningsplatser och lager, och kundorder behandlas på det mest kostnadseffektiva sättet: det dotterbolag som snabbast och billigast kan leverera varan får ordern. Denna logistik brukar vara datoriserad och sköts rutinmässigt. Vad gäller kontrollerade varor uppstår dock en konflikt mellan det ekonomiska och det rättsliga perspektivet. Vid granskning av exportmöjligheter kan företagen inte endast utgå från logistiska bedömningar (hur man levererar produkterna till kunderna på det snabbaste och mest kostnadseffektiva sättet), utan de måste även undersöka om det berörda nationella dotterbolaget - som betraktas som en helt separat enhet vad gäller exportkontroll - får leverera produkten på grundval av exempelvis ett globalt eller generellt tillstånd samt om det finns några ytterligare obligatoriska krav att uppfylla (t. ex. slutanvändningsintyg). Vidare måste det klart fastställas vem som äger varorna eller har en motsvarande förfoganderätt över dem, dvs. vem som rättsligt sett är exportör. Inför dessa svårigheter verkar några företag ha försökt organisera verksamheten på ett sätt som säkerställer att exporten av varor med dubbla användningsområden från en given medlemsstat företrädesvis sker på grundval av ett tillstånd som utfärdats av den medlemsstaten. Företagen tenderar att försöka få ett tillstånd i den medlemsstat där varorna faktiskt befinner sig och exportera direkt från den medlemsstaten. Återigen framstår det som om användningen av artikel 6. 3 är begränsad till de undantagsfall där det av kontraktsskäl inte kan undvikas. Andra lösningar bedöms vara för svåra att hantera, särskilt som de måste genomföras i den dagliga rutinen av orderpersonal med stöd av datorprogram för logistikfrågor. Kommissionen anser således att om den gemensamma exportkontrollordningen skall kunna fungera fullödigt i praktiken måste två åtgärder vidtas: • Formulären för nationella tillstånd måste harmoniseras för att säkerställa att de känns igen (vilket helt enkelt är en praktisk förutsättning för ett ömsesidigt erkännande). Utan en sådan harmonisering kommer antingen de ovannämnda dröjsmålen att fortgå eller risken för bedräglig export att öka, för det fall tulltjänstemännen endast "antar" att tillstånd från andra medlemsstater är giltiga. • Den nuvarande ordningens komplexitet, som innebär att ett flertal typer av nationella globala och generella tillstånd förekommer samtidigt, ofta för samma destinationer men med något olika produktomfattning, måste minskas till hanterbara nivåer. Ett harmoniserat gemenskapstillstånd för export till de destinationer som anges i bilaga II - för närvarande Australien, Kanada, Japan, Nya Zeeland, Norge, Schweiz och Förenta staterna - bör införas, särskilt eftersom det redan råder en hög grad av faktisk överensstämmelse mellan medlemsstaternas politik i detta avseende. Vidare bör alla medlemsstater erbjuda sina exportörer möjligheten att få globala tillstånd. En sådan harmonisering och förenkling ligger inte bara i exportörernas intresse, utan även i tullens och andra rättstillämpande myndigheters intresse. 2. Den nya generalklausulen Införandet av den nya generalklausulen i förordningen var en av de svåraste och mest kontroversiella frågorna vid förhandlingarna om den nuvarande ordningen för kontroll av export av varor med dubbla användningsområden. Genomförandet av denna bestämmelse - enligt vilken vilken vara som helst kan omfattas av krav på tillstånd om exportören informeras av myndigheterna om att varan är avsedd att användas i samband med program för massförstörelsevapen eller om exportören "känner till" denna användning - har inneburit något nytt för de flesta av medlemsstaterna. Det huvudsakliga problemet med den praktiska tillämpningen av denna generalklausul är den varierande utsträckning i vilken regeringarna informerar sina exportörer om känsliga slutanvändare. Olikheterna när det gäller graden av information som lämnas till exportörerna kan naturligtvis bero på att medlemsstatemas regeringar har olika grader av kunskap om spridningen av kemiska eller biologiska vapen eller kärnvapen och om vilka som sprider dem. Det kan också hänga samman med förvaltningstraditioner och olika grad av erfarenhet av regler av denna typ. Oavsett skälet är följden uppenbart att exportörerna i olika grad får information (och varningar) om slutanvändare beroende på vilken medlemsstat de är etablerade i. Dessa skillnader väcker inte endast frågor rörande snedvridning av konkurrensen utan även tvivel på det effektiva genomförandet av generalklausulen. Kommissionens slutsats är att de förfaranden som föreskrivs i den nu gällande förordningen inte är tillräckliga. På en inre marknad utan hinder för icke-förtecknade varors rörlighet framstår det som om det i avsaknad av ett förbättrat informationsutbyte mellan medlemsstaterna å ena sidan, och mellan statliga myndigheter och exportörer å andra sidan, är alltför lätt att kringgå generalklausulen. För det första finns det ur rättslig synpunkt inget som hindrar ett företag, som är etablerat i en stat där myndigheterna överväger att tillämpa generalklausulen för viss export, från att transportera denna typ av vara till en annan medlemsstat vars myndigheter kanske inte ens är medvetna om risken. Den icke*förtecknade produkten kan sedan enkelt exporteras utan tillstånd från denna andra medlemsstat som - i avsaknad av kunskap om en eventuell risk - inte har beslutat att övervaka (och eventuellt inte tillåta) denna transaktion. Avsaknaden av ett grundligt informationsutbyte mellan medlemsstaterna om känsliga slutanvändare - generalklausulen tillämpas bara när det finns misstankar om slutanvändaren - kan leda till en situation där exportörer i andra medlemsstater, vilka inte är medvetna om någon risk, i god tro kan transportera liknande eller identiska produkter till en känslig slutanvändare. Ett otillräckligt informationsutbyte omintetgör således syftet med generalklausulen samtidigt som den medför en konkurrensnackdel för exportörerna i den medlemsstat vars myndigheter har utfärdat en varning. Kommissionen anser följaktligen att det kommer att bli nödvändigt att medlemsstaterna avsevärt förbättrar sitt informationsutbyte om känsliga slutanvändare i syfte att säkerställa att exportörer får en likvärdig grad av vägledning i hela gemenskapen. 3. Gränserna för det administrativa samarbetet Som anges ovan (se punkt II. 2) är olika mekanismer för administrativt samarbete ett viktigt inslag i den nu gällande förordningen. Enligt kommissionens synsätt kräver en gemensam exportkontrollordning utan fullständig harmonisering en mycket hög grad av samarbete mellan de nationella förvaltningarna. 10 Olika exportpolitiska strategier på detta känsliga område kan endast bestå sida vid sida i den omfattning som denna mångfald är hanterbar och uppvägs av att det inrättas ett nätverk av ansvariga tjänstemän som rutinmässigt samarbetar. Detta visas bl. a. av ovan beskrivna problem avseende generalklausulen (se IV. 2 b). Under förordningens två första tillämpningsår har kommissionen i den utsträckning det har varit möjligt bidragit till inrättandet av ett nätverk för direkt kommunikation, och medlemsstaterna har allmänt sett varit mottagliga för förslag till förbättringar av kommunikationskanalerna och kvantiteten och kvaliteten på informationsutbytet om enskilda fall och om allmän politisk strategi. Samordningsgruppen har spelat en mycket positiv roll och har helt visst förbättrat den ömsesidiga förståelsen av nationella exportpolitiska strategier. I fråga om bedömningen av kvaliteten på och frekvensen av det administrativa samarbetet kan dock till följd av begränsningar i själva förordningen kommissionen tyvärr inte fullgöra de skyldigheter som den givits enligt artikel 18. Exempelvis kan kommissionen inte till fullo bedöma kvaliteten på samrådsförfarandet (artikel 7. 2) eftersom den inte inbegrips i dessa bilaterala eller multilaterala kontakter (som äger rum när varan befinner sig eller kommer att befinna sig i en annan medlemsstat än den som utfärdar tillståndet). Det förfarande som föreskrivs i artikel 7. 2 inbegriper de berörda statemas tillståndsgivande myndigheter, och kommissionen har endast indirekt, eller via diskussioner i samordningsgruppen, informerats om vissa av dessa samråd. Av dessa diskussioner kan slutsatsen dras att även om enstaka problem har uppstått i fråga om dröjsmål med svar och graden av exakthet i de överlämnade uppgifterna kan det sammanfattningsvis sägas att samrådsförfarandet har fungerat till medlemsstatemas belåtenhet. Denna bedömning utgör dock endast ett rimligt antagande på grundval av de begränsade uppgifter som står till kommissionens förfogande. Vad gäller informationsutbytet om avslag på ansökan om tillstånd (eller ändringar, tillfälliga upphävanden eller begränsningar av redan utfärdade tillstånd) finns liknande problem, eftersom medlemsstaterna kan välja att endast lämna sådana uppgifter till de övriga medlemsstaterna eller att även lämna dem till kommissionen. Under förordningens två första tillämpningsår har en stor majoritet av medlemsstaterna valt att inte inbegripa kommissionen i detta informationsutbyte. Så vitt kommissionen kan bedöma verkar det som om medlemsstaterna när det gäller avslag på ansökan om tillstånd knappast utbyter mer uppgifter än vad som föreskrivs enligt de internationella ordningar för icke-spridning som de alla är medlemmar av. Informationsutbytet verkar också vara alltför koncentrerat till avslag på ansökan om tillstånd, vilket är något formalistiskt eftersom faktiska avslag inte förekommer särskilt ofta. De nationella förvaltningarna behöver ofta inte avslå ansökan om exporttillstånd utan kan i stället övertyga potentiella exportörer om att avstå från att begära tillstånd för försäljning till vissa destinationer eller slutanvändare. Det finns ingen skyldighet att diskutera sådana "avrådande förfaranden" (vilka brukar övertyga exportörerna) med andra medlemsstater, och så vitt kommissionen kan bedöma, på grundval av kommentarer intresserade av ett ökat informationsutbyte, verkar åsiktsutbytet om dessa frågor inte vara tillräckligt omfattande. från nationella tjänstemän som är 11 Några nationella förvaltningar har dock hävdat att de från fall till fall informerar sina partner när de anser det vara relevant. Även om sådana informella kontakter är värdefulla förefaller de vara otillräckliga för utvecklingen av ett mera harmoniserat synsätt-på export av varor med dubbla användningsområden, vilket skulle vara inriktat på att medlemsstaterna får en gemensam syn på känsliga destinationer och slutanvändare samt att relevant information snabbt utbyts och diskuteras och vid behov meddelas tullen och andra rättstillämpande myndigheter. V. Slutsatser Alla praktiska problem med förordningens tillämpning verkar i grunden hänga samman med att gemenskapens nu gällande exportkontrollordning väsentligen är begränsad till ett system för ömsesidigt erkännande. Medlemsstaterna har gått med på att erkänna varandras exporttillstånd men är inte nödvändigtvis införstådda med den exportpolitik som ligger till grund för dessa tillstånd. Det råder oenighet om politikens sakinnehåll, vilken inte kan fortsätta i all oändlighet om det är meningen att en effektiv gemensam exportkontrollordning skall kunna fungera ordentligt. Kommissionens analys visar att det administrativa samarbetet inte har varit tillräckligt för att överbrygga denna bristande enighet i fråga om kontroll av exporten av varor med dubbla användningsområden, och det är i högsta grad tveksamt om till och med den bästa vilja från de nationella förvaltningarnas sida att samarbeta i sig skulle vara tillräckligt för att bemästra denna politiska oenighet. Så vitt kommissionen kan bedöma är den nuvarande ordningen alltför komplex för att rutinmässigt hanteras av tulltjänstemän vid gränserna och betraktas i alla händelser av industrin som alltför besvärlig för att vara praktiskt användbar. Kommissionen anser att dessa svårigheter är en följd av ordningen i sig, och endast en mera harmoniserad exportkontrollordning som kombinerar inslag av en gemensam politik med ett förstärkt administrativt samarbete kommer att skapa ett system som tillfredsställer exportörernas och de offentliga myndighetemas praktiska behov och säkerställer ett snabbt och smidigt genomförande av de gemensamma målen avseende icke-spridning. Tillsammans med denna rapport lägger kommissionen därför fram ett förslag till en förbättrad förordning. 12 EUROPEISKA KOMMISSIONEN GENERALDIREKTORATI YTTRE FÖRBINDELSER: HANDELSPOLITIK, FÖRBINDELSER MED NORDAMERIKA, FJÄRRAN ÖSTERN, AUSTRALIEN OCH NYA ZEELAND I-M-2 - Investeringar, TRIMs, produkter med dubbla användningsområden, standarder och certifiering Bilagal Bryssel den 15 juli 1997 I. M. 2 SAMFÖRSTÅND RÅDER MELLAN PUNKTER MEDLEMSSTATERNA OM VILKA 1 samband med genomförandet av rådets förordning beträffande kontroll av exporten av varor med dubbla användningsområden har medlemsstaterna informellt kommit överens om följande riktlinjer: Förfaranden för samråd För samråd mellan de tillståndsgivande myndigheterna på grundval av artikel 7. 2 i förordningen har två formulär utvecklats, ett för inledande av samråd och ett för svar. Dessa formulär ingår som bilaga till dessa samförståndspunkter. Samrådsförfrågan skall riktas till den person som anges i förteckningen över kontaktställen under "Tillståndsgivande kontor". Samrådet skall inledas via telefax. På begäran av den konsulterade medlemsstaten skall faxmeddelandet bekräftas genom ett brev. Den period på tio arbetsdagar som föreskrivs i förordningen påbörjas den dag telefaxet skickas. Medlemsstaterna kan också begära samråd enligt artikel 7. 3. Denna förfrågan skall också göras via telefax och på begäran bekräftas genom ett brev. Detta samråd inbegriper det fall som avser samråd mellan den tillståndsgivande medlemsstaten och den medlemsstat i vilken exporten avses deklareras för export. Samrådet skall inledas via telefax och riktas till den person som anges i förteckningen över kontaktställen under "Tillståndsgivande kontor". På begäran skall bekräftelse ske brevledes. Undantag från kravet på samråd I vissa fall är samråd enligt artikel 7. 2 i förordningen inte nödvändigt. Även om exportören fortfarande skall ange var den vara han önskar exportera befinner sig eller kommer att befinna sig, är de nationella myndigheterna överens om att ett uttryckligt godkännande från myndigheterna i den medlemsstat där varan befinner sig inte är obligatoriskt. Detta gäller i följande fall: • Temporär export. • Export i syfte att underhålla och reparera varor. 13 • Ersättningar av varor inom ramen för kontrakt för vilka tillstånd efter samråd redan utfärdats. Förlaga till formulär för särskilda och globala tillstånd Kommissionen har utarbetat en förlaga till ett formulär som kan utgöra en grund för formulär för nationella särskilda tillstånd och eventuellt för ansökningsformulär. Denna förlaga och tillhörande riktlinjer distribuerades vid mötet i samordningsgruppen den 22 mars 1995. Medlemsstaterna har kommit överens om att använda samma förlaga som grund för sina globala tillstånd. Om det uppstår frågor vid gemenskapens yttre gräns rörande ett tillstånd som utfärdats av en annan medlemsstat än den vars tullmyndigheter behandlar exportdeklarationen kan de ansvariga tulltjänstemännen för att spara tid sätta sig i direkt förbindelse med den tillståndsgivande medlemsstatens kontaktställe rubriken "Tillståndsgivande kontor". Tjänstemannen får dock även efter eget gottfmnande etablera den kontakten via sitt nationella tillståndsgivande kontor. anges under som Förfaranden för erkännande av generella tillstånd I förordningen föreskrivs att alla tillstånd (särskilda, globala och generella) skall vara giltiga i hela gemenskapen. Eftersom det dock kan uppstå svårigheter för de verkställande myndigheterna med att kontrollera de generella tillstånd som utfärdats av andra medlemsstaters tillståndsgivande myndigheter krävs vissa överenskommelser om förfarandena. Det kommer därför att bli obligatoriskt för exportörer att i fältet för ytterligare upplysningar på det administrativa enhetsdokument som medföljer varorna ange det specifika generella tillstånd enligt vilket deras varor exporteras. En sammanfattande tabell över generella tillstånd som beviljats av medlemsstaterna har ställts samman av kommissionen. Om det uppstår frågor vid gemenskapens yttre gräns rörande ett tillstånd som utfärdats av en annan medlemsstat än den vars tullmyndigheter behandlar exportdeklarationen kan de ansvariga tulltjänstemännen för att spara tid sätta sig i direkt förbindelse med den tillståndsgivande medlemsstatens kontaktställe rubriken "Tillståndsgivande kontor". Tjänstemannen får dock även efter eget gottfmnande etablera den kontakten via sitt nationella tillståndsgivande kontor. anges under som Relevanta affärshandlingar Med de relevanta affärshandlingar som avses i artikel 19. 1 ai förordningen avses särskilt försäljningskontrakt, orderbekräftelser, fakturor eller leveransavier. Internationella importtillstånd Vid utfärdandet av internationella importtillstånd kommer medlemsstaterna att ingå ett åtagande om att de relevanta varorna "inte kommer att återexporteras utan tillstånd från myndigheterna i den medlemsstat i Europeiska unionen där exportören är etablerad". Internationella importtillstånd kommer bara att användas för att intyga att det finns ett exporttillstånd för återexport från gemenskapen. 14 Sådana tillstånd kommer under inga omständigheter att krävas för överföringar inom gemenskapen av varor med dubbla användningsområden. Varor "som endast passerar gemenskapens territorium" (artikel 3. 3) 1. Varor som importeras från tredje land och sedan övergår till fri omsättning i gemenskapen4 skall betraktas som gemenskapsvaror och således omfattas av krav på tillstånd när de avses exporteras. 2. Icke-gemenskapsvaror som förs in i gemenskapens tullområde skall alltid hänföras till en godkänd tullbehandling5, med undantag för varor ombord på fartyg eller flygplan som färdas genom medlemsstatemas territorialvatten eller luftrum utan att bestämmelseorten är en hamn eller en flygplats i dessa medlemsstater6. Den senare typen av varor omfattas inte av krav på tillstånd. 3. Mot bakgrund av detta skall följande fall där icke-gemenskapsvaror förs in i gemenskapens tullområde vara tillståndspliktiga enligt förordningen: * Tullager7. * Aktiv förädling8. * Bearbetning under tullkontroll9. * Temporär import10. 4. Följande fall täcks av artikel 3. 3 och omfattas följaktligen inte av förfarandet för tillstånd vid export: * Extern transitering11. 4 5 6 7 8 9 Se rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen; EGT L 302, 19. 10. 1992, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 2, s. 18. Seovan, avdelning III, s. 12. Seovan, artikel 38. 6, s. 13. Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 C, s. 21. Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 D, s. 24. Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 E, s. 27. 10 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 F, s. 28. 11 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 B, s. 20. 15 * Tillfällig förvaring12 (detta gäller även varor som stannar kvar ombord på fartyg som anlöper en hamn i gemenskapen eller på flygplan som landar på en flygplats i gemenskapen). 5. I enlighet med definitionen i gemenskapen utgör frizoner13 delar av gemenskapens tullområde. Återexport av icke-gemenskapsvaror som lämnar gemenskapen via en frizon omfattas således av förordningen. De varor som omlastas i en frizon och inte hänförs till ett tullförfarande och vilka inte måste noteras i en godkänd lagerbokföring enligt tullkodexen omfattas dock inte av förfarandet för tillstånd vid export. Med avseende på bekämpning av bedrägeri får tullen givetvis kontrollera varje vara som införs i eller lämnar en frizon. <: 12 Se ovan, avdelning III, kapitel S, s. 14. 13 Se ovan, avdelning IV, kapitel 3, avsnitt 1, s. 32. / 16 Bilag&2 FÖRTECKNING ÖVER GENERELLA TILLSTÅND (per den 1 juli 1997) lämnas en översikt över generella exporttillstånd Nedan som beviljats av medlemsstaterna på grundval av artikel 6. 1 a i förordning (EG) nr 3381/94. Med hänsyn till att det i förordningen inte föreskrivs någon skyldighet för medlemsstaterna att använda förenklade förfaranden för någon destination kan det observeras att tre stater för närvarande inte har bestämmelser om ett generellt exporttillstånd: Luxemburg. Portugal and Spanien. I) Generellt exporttillstånd för destinationer enligt bilaga II Australien Kanada Japan Nya Zeeland Norge Schweiz Förenta staterna Denna typ av tillstånd beviljas av 12 av de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen, även om produktomfattningen varierar. Det finns fem "versioner" av detta generella exporttillstånd: 1) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II utom vad gäller a) *varor som omfattas av bilaga IV Denna typ av generellt tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Belgien, Irland och Nederländerna. 2) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som II förtecknas länder som anges i bilaga I för export i bilaga till de utom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV b) *alla kärntekniska produkter (kategori O i bilaga I) Denna typ av tillstånd beviljas av två medlemsstater: Finland och Österrike. 3) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II utom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV c) *varor som omfattas av den nationella kolumnen i bilaga V Denna typ av tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Grekland, Sverige och Danmark. 17 •» t 4) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II «tom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV b) * alla kärntekniska produkter c) *varor som omfattas av den nationella kolumnen i bilaga V d) ^kompletterande förteckning över nationella undantag Denna typ av tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Tyskland, Italien och Förenade kungariket. 5) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II Utom vad gäller a) *varor som omfattas av bilaga IV c) *varor som omfattas av den nationella kolumnen i bilaga V d) *kompletterande förteckning över nationella undantag Denna typ av tillstånd beviljas av en medlemsstat: Frankrike (G 001). Det bör noteras att exporten av produkter inom ramen för Australien-gruppen till de länder som anges i bilaga II regleras i en separat kategori för ett franskt generellt tillstånd (G 301), där särskilda villkor föreskrivs. Vidare får vissa kärntekniska produkter exporteras till de länder som anges i bilaga II på grundval av ett annat separat franskt generellt tillstånd (G 201). För de generella tillstånden av typerna 1, 2 och 3 kan produktomfattningen lätt fastställas på grundval av beslut 94/942/GUSP. I Irland exempelvis får alla produkter med dubbla användningsområden utom de mycket känsliga produkter som förtecknas i bilaga IV exporteras till de länder som anges i bilaga II på grundval av ett irländskt generellt tillstånd (produkter enligt bilaga I - produkter enligt bilaga IV = omfattningen av ett irländskt generellt tillstånd). I Sverige undantas också de svenska produkterna enligt bilaga V (produkter enligt bilaga I - bilaga IV - bilaga V, svenska kolumnen = omfattningen av ett svenskt generellt tillstånd). För de länder som använder "kompletterande förteckningar över nationella undantag" (typerna 4 och 5) kan dock produktomfattningen för det generella tillståndet inte enbart fastställas på grundval av de relevanta bilagorna i beslut 94/942/GUSP. Man måste även konsultera förteckningarna över undantag till de relevanta generella tillstånden. 18 ISSN 1024-4506 KOM(98) 258 slutlig DOKUMENT SV 10 15 02 17 Katalognummer : CB-CO-98-275-SV-C ISBN 92-78-35391-4 Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer L-2985 Luxemburg tf


title: Verordening (EG) nr. 1026/98 van de Commissie van 15 mei 1998 betreffende de afgifte van uitvoercertificaten voor op basis van groenten en fruit verwerkte producten

eurovoc_concepts:
citrus fruit
export licence
export refund
fruit juice
fruit product

formats: pdf print

text: 16. 5. 98 NL Publicatieblad van de Europese Gemeenschappen L 146/3 VERORDENING (EG) Nr. 1026/98 VAN DE COMMISSIE van 15 mei 1998 betreffende de afgifte van uitvoercertificaten voor op basis van groenten en fruit verwerkte producten DE COMMISSIE VAN DE EUROPESE GEMEENSCHAPPEN, Gelet op het Verdrag tot oprichting van de Europese Gemeenschap, Gelet op Verordening (EG) nr. 1429/95 van de Commissie van 23 juni 1995 houdende uitvoeringsbepalingen inzake de toekenning van uitvoerrestituties in de sector van op basis van groenten en fruit verwerkte producten, andere dan voor toegevoegde suiker toegekende restituties (1), laatstelijk gewijzigd bij Verordening (EG) nr. 1007/97 (2), en met name op artikel 4, lid 1, Overwegende dat in Verordening (EG) nr. 396/98 van de Commissie (3) is bepaald voor welke hoeveelheden, buiten die waarvoor dat in het kader van voedselhulp mogelijk is, uitvoercertificaten met vaststelling vooraf van de restitutie kunnen worden aangevraagd; Overwegende dat in artikel 4 van Verordening (EG) nr. 1429/95 is bepaald onder welke voorwaarden de Commissie bijzondere maatregelen kan nemen om te voorkomen dat de hoeveelheden waarvoor uitvoercertifi- caten kunnen worden aangevraagd, worden overschreden; Overwegende dat, volgens de informatie waarover de Commissie op dit ogenblik beschikt, de hoeveelheid van 390 ton sinaasappelsap met een suikergehalte van ten minste 55(cid:190) Brix, in de bijlage bij Verordening (EG) nr. 396/98, verminderd en vermeerderd met de in artikel 4, lid 1, van Verordening (EG) nr. 1429/95 bedoelde hoeveelheden, zou worden overschreden als voor alle sinds 13 mei 1998 ingediende aanvragen een certificaat zou worden afgegeven; dat bijgevolg een verminderings- co(cid:137)ffici(cid:137)nt moet worden toegepast op de op 13 mei 1998 aangevraagde hoeveelheden en de aanvragen om uitvoer- certificaten met vaststelling vooraf van de restitutie die na die datum zijn ingediend met het oog op afgifte in de lopende periode, moeten worden afgewezen, HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD: Artikel 1 De op 13 mei 1998 uit hoofde van artikel 1 van Verorde- ning (EG) nr. 396/98 voor sinaasappelsap met een suiker- gehalte van ten minste 55(cid:190) Brix, aangevraagde uitvoercer- tificaten met vaststelling vooraf van de restitutie worden ingewilligd voor 4,6 % van de aangevraagde hoeveel- heden. Voor het bovengenoemde product worden de na 13 mei en v(cid:155)(cid:155)r 24 juni 1998 ingediende aanvragen om certifi- caten met vaststelling vooraf van de restitutie afgewezen. Artikel 2 Deze verordening treedt in werking op 16 mei 1998. Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepassel¶k in elke lidstaat. Gedaan te Brussel, 15 mei 1998. Voor de Commissie Franz FISCHLER Lid van de Commissie (1) PB L 141 van 24. 6. 1995, blz. 28. (2) PB L 145 van 5. 6. 1997, blz. 16. (3) PB L 50 van 20. 2. 1998, blz. 18


title: Pharmacodynamic models of selected toxic chemicals in man. Volume I, Review of metabolic data.

eurovoc_concepts:
carcinogenic substance
pharmacology
psychotropic substance
toxic substance


title: Ehdotus neuvoston päätökseksi Liettuan osallistumista yhteisön koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen ohjelmiin sekä nuoriso-ohjelmiin koskevasta assosiaationeuvostossa vahvistettavasta yhteisön kannasta

eurovoc_concepts:
EU programme
Lithuania
education policy
vocational training
youth employment

formats: html pdf print

text: 17. 6. 98 FI(cid:218) Euroopan yhteis‰jen virallinen lehti C 188/11 II (Valmistavat s……d‰kset) KOMISSIO Ehdotus neuvoston p……t‰kseksi Liettuan osallistumista yhteis‰n koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen ohjelmiin sek… nuoriso(cid:220)ohjelmiin koskevasta assosiaationeuvostossa vahvistettavasta yhteis‰n kannasta (98/C 188/09) KOM(1998) 310 lopull. - 98/0174(CNS) (Komission esitt…m… 18 p…iv…n… toukokuuta 1998) EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteis‰n perustamissopimuksen ja erityisesti sen 126 ja 127 artiklan yhdess… 228 artiklan 3 kohdan ensimm…isen alakohdan kanssa, ottaa huomioon komission ehdotuksen, ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon, sek… katsoo, ett… Euroopan yhteis‰jen ja niiden j…senvaltioiden sek… Liettuan tasavallan v…lisest… assosiaatiosta tehty Eurooppa(cid:220)sopimus tuli voimaan 1 p…iv…n… helmikuuta 1998, Eurooppa(cid:220)sopimuksen 110 artiklan ja liitteen XX mukaisesti Liettua voi osallistua yhteis‰n pui(cid:220) teohjelmiin, erityisohjelmiin, hankkeisiin tai muihin toimiin erityisesti koulutuksen ja ammatilli(cid:220) sen koulutuksen sek… nuorisoa koskevien toimien alalla, ja assosiaationeuvosto p……tt…… eh(cid:220) doista, jotka koskevat Liettuan osallistumista t…h…n toimintaan, ja toimintaohjelmasta Euroopan yhteis‰n ammatillista koulutusta koskevan politiikan, j…ljemp…n… ’’Leonardo da Vinci’’, toteuttamiseksi 6 p…iv…n… joulukuuta 1994 tehdyss… neuvoston p……t‰k(cid:220) sess… N:o 819/94/EY(cid:216)(˛) ja erityisesti sen 9 artiklan 1 kohdassa, ’’Nuorten Eurooppa’’ (cid:220)ohjel(cid:220) man kolmannen vaiheen toteuttamisesta 14 p…iv…n… maaliskuuta 1995 tehdyss… Euroopan parla(cid:220) mentin ja neuvoston p……t‰ksess… N:o 818/95/EY(cid:216)(ˇ) ja erityisesti sen 7 artiklan 4 kohdassa sek… yhteis‰n Sokrates(cid:220)toimintaohjelmasta, ’’Sokrates’’, 14 p…iv…n… maaliskuuta 1995 tehdyss… Euroopan parlamentin ja neuvoston p……t‰ksess… N:o 819/95/EY(cid:216)(—) ja erityisesti sen 7 artiklan 3 kohdassa s……det……n, ett… Keski(cid:220) ja It…(cid:220)Euroopan assosioituneet maat voivat osallistua kyseisiin ohjelmiin assosiaatiosopimusten yhteis‰n ohjelmiin osallistumista koskevien lis…p‰yt…kirjojen edellytysten mukaisesti, j…ljemp…n… ON P´´TT´NYT SEURAAVAA: Euroopan yhteis‰jen ja niiden j…senvaltioiden sek… Liettuan tasavallan Eurooppa(cid:220)sopimuksella perustetussa assosiaationeuvostossa vahvistettava yhteis‰n kanta, joka koskee Liettuan osallistu(cid:220) mista yhteis‰n koulutuksen ja ammatillisen koulutuksen ohjelmiin sek… nuoriso(cid:220)ohjelmiin, on liitteen… oleva luonnos assosiaationeuvoston p……t‰kseksi. (˛)(cid:217)EYVL L 340, 29. 12. 1994. (ˇ)(cid:217)EYVL L 87, 20. 4. 1995. (—)(cid:217)EYVL L 87, 20. 4. 1995


title: Ψήφισμα σχετικά με τη χρήση αντιβιοτικών στις ζωοτροφές

eurovoc_concepts:
animal nutrition
antibiotic

formats: html print


title: Resolución legislativa que contiene el dictamen del Parlamento Europeo sobre la propuesta de directiva del Consejo por la que se modifican las Directivas 66/400/CEE, 66/401/CEE, 66/402/CEE, 66/403/CEE, 69/208/CEE, 70/457/CEE y 70/458/CEE relativas a la comercialización de las semillas de remolacha, las semillas de plantas forrajeras, las semillas de cereales, las patatas de siembra, las semillas de plantas oleaginosas y textiles y las semillas de plantas hortícolas, y al catálogo común de las variedades de las especies de plantas agrícolas (COM(97) 0403 C4-0459/97 97/0217(CNS))(Procedimiento de consulta)

eurovoc_concepts: EU body for police and judicial cooperation


title: Kommissionens förordning (EG) nr 1030/98 av den 15 maj 1998 om ändring av importtullar inom spannmålssektorn

eurovoc_concepts:
CCT duties
United States
cereals
import
stock-exchange listing

text: 16. 5. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 146/19 KOMMISSIONENS F(cid:153)RORDNING (EG) nr 1030/98 av den 15 maj 1998 om (cid:132)ndring av importtullar inom spannm(cid:134)lssektorn EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DENNA F(cid:153)RORDNING med beaktande av F(cid:148)rdraget om uppr(cid:132)ttandet av Euro- peiska gemenskapen, med beaktande av r(cid:134)dets f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92 av den 30 juni 1992 om den gemensamma organisationen av (cid:132)ndrad genom spannm(cid:134)l (1), marknaden f(cid:148)r kommissionens f(cid:148)rordning (EG) nr 923/96 (2), senast med beaktande av kommissionens f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96 av den 28 juni 1996 om till(cid:132)mpningsf(cid:148)reskrifter f(cid:148)r r(cid:134)dets f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92 vad avser import- tullar inom spannm(cid:134)lssektorn (3), senast (cid:132)ndrad genom f(cid:148)rordning (EG) nr 2092/97 (4), s(cid:132)rskilt artikel 2. 1 i denna, och med beaktande av f(cid:148)ljande: Importtullarna inom spannm(cid:134)lssektorn har fastst(cid:132)llts i senast kommissionens (cid:132)ndrad genom f(cid:148)rordning (EG) nr 1021/98 (6). f(cid:148)rordning (EG) nr 929/98 (5), I artikel 2. 1 i f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96 f(cid:148)reskrivs att om genomsnittet av de ber(cid:132)knade importtullarna under den period d(cid:134) de till(cid:132)mpas, skiljer sig med 5 ecu/ton fr(cid:134)n den fastst(cid:132)llda tullen skall en justering som motsvarar denna g(cid:148)ras. Denna skillnad har uppst(cid:134)tt. Det (cid:132)r d(cid:132)rf(cid:148)r n(cid:148)dv(cid:132)ndigt att justera de importtullar som fastst(cid:132)llts i f(cid:148)rordning (EG) nr 929/98. H(cid:142)RIGENOM F(cid:153)RESKRIVS F(cid:153)LJANDE. Artikel 1 Bilagorna I och II till f(cid:148)rordning (EG) nr 929/98 skall ers(cid:132)ttas med bilagorna I och II till denna f(cid:148)rordning. Artikel 2 Denna f(cid:148)rordning tr(cid:132)der i kraft den 16 maj 1998. Denna f(cid:148)rordning (cid:132)r till alla delar bindande och direkt till(cid:132)mplig i alla medlemsstater. Utf(cid:132)rdad i Bryssel den 15 maj 1998. P(cid:134) kommissionens v(cid:132)gnar Franz FISCHLER Ledamot av kommissionen (1) EGT L 181, 1. 7. 1992, s. 21. (2) EGT L 126, 24. 5. 1996, s. 37. (3) EGT L 161, 29. 6. 1996, s. 125. (4) EGT L 292, 25. 10. 1997, s. 10. (5) EGT L 130, 1. 5. 1998, s. 9. (6) EGT L 145, 15. 5. 1998, s. 33. L 146/20 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 16. 5. 98 Importtullar f(cid:148)r de produkter som tas upp i artikel 10. 2 i f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92 BILAGA I KN-nummer Produkt 1001 10 00 Durumvete (1) 1001 90 91 Vanligt vete, f(cid:148)r uts(cid:132)de 1001 90 99 Vanligt vete av h(cid:148)g kvalitet, av annat slag (cid:132)n f(cid:148)r uts(cid:132)de (3) av medelh(cid:148)g kvalitet av l(cid:134)g kvalitet 1002 00 00 R(cid:134)g 1003 00 10 Korn, f(cid:148)r uts(cid:132)de 1003 00 90 Korn av annat slag (cid:132)n f(cid:148)r uts(cid:132)de (3) 1005 10 90 Majs f(cid:148)r uts(cid:132)de av annat slag 1005 90 00 Majs av annat slag (cid:132)n f(cid:148)r uts(cid:132)de (3) 1007 00 90 Sorghum av andra slag (cid:132)n f(cid:148)r uts(cid:132)de Tull p(cid:134) import som sker land-, flod- eller havsv(cid:132)gen fr(cid:134)n hamnar i Medelhavet, Svarta havet eller (cid:153)stersj(cid:148)n (ecu/ton) Tull p(cid:134) import som sker luft- eller havsv(cid:132)gen fr(cid:134)n (cid:148)vriga hamnar (2) (ecu/ton) 6,98 53,32 53,32 75,63 89,93 104,95 104,95 104,95 96,17 96,17 104,95 0,00 43,32 43,32 65,63 79,93 94,95 94,95 94,95 86,17 86,17 94,95 (1) F(cid:148)r durumvete som inte uppfyller den minimikvalitet som avses i bilaga I i f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96, skall den tullsats till(cid:132)mpas som fastst(cid:132)llts f(cid:148)r vanligt vete av l(cid:134)g kvalitet. (2) F(cid:148)r produkter som anl(cid:132)nder till gemenskapen via Atlanten eller via Suezkanalen (artikel 2. 4 i f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96) kan import(cid:148)ren erh(cid:134)lla en neds(cid:132)ttning av tullarna med (cid:190) 3 ecu/ton om lossningshamnen ligger i Medelhavet, (cid:190) 2 ecu/ton om lossningshamnen ligger i Irland, F(cid:148)renade kungariket, Danmark, Sverige, Finland eller vid den Iberiska halv(cid:148)ns atlantkust. (3) N(cid:132)r villkoren i artikel 2. 5 i f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96 (cid:132)r uppfyllda kan import(cid:148)ren erh(cid:134)lla schablonm(cid:132)ssig neds(cid:132)ttning med 14 eller 8 ecu/ton. 16. 5. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 146/21 BILAGA II Faktorer f(cid:148)r ber(cid:132)kning av tullar (perioden 1. 05. 1998–14. 05. 1998) 1. Genomsnittet f(cid:148)r tv(cid:134)veckorsperioden f(cid:148)re dagen f(cid:148)r fastst(cid:132)llande: B(cid:148)rsnotering Minneapolis Kansas-City Chicago Chicago Minneapolis Minneapolis Produkt (% proteiner vid 12 % vattenhalt) HRS2. 14 % HRW2. 11,5 % SRW2 YC3 HAD2 US barley 2 Notering (ecu/ton) 121,48 106,77 101,96 89,07 178,10 (1) 80,14 (1) Till(cid:132)gg f(cid:148)r golfen (ecu/ton) (cid:190) 11,70 Till(cid:132)gg f(cid:148)r Stora sj(cid:148)arna (ecu/ton) 10,29 (cid:190) 2,21 (cid:190) 8,86 (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (1) Fob Duluth. 2. Kostnader f(cid:148)r fraktsatser: Mexikanska golfen–Rotterdam: 11,49 ecu/ton, Stora sj(cid:148)arna–Rotterdam: 20,51 ecu/ton. 3. Tillskott avseende artikel 4. 2 tredje stycket i f(cid:148)rordning (EG) nr 1249/96: 0,00 ecu/ton (HRW2) 0,00 ecu/ton (SRW2)


title: Legislative Entschließung mit der Stellungnahme des Europäischen Parlaments zu dem Vorschlag für eine Richtlinie des Rates zur Änderung der Richtlinien 66/400/ EWG, 66/401/EWG, 66/402/EWG, 66/403/EWG, 69/208/EWG, 70/457/ EWG und 70/458/EWG über den Verkehr mit Betarübensaatgut, Futterpflanzensaatgut, Getreidesaatgut, Pflanzkartoffeln, Saatgut von Oel- und Faserpflanzen und Gemüsesaatgut sowie über einen gemeinsamen Sortenkatalog für landwirtschaftliche Pflanzenarten (KOM(97)0403 C4-0459/97 97/0217(CNS))(Verfahren der Konsultation)