title: Dictamen del Comité de las Regiones sobre: - la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Reglamento (CE) nº 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesión», y - la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Anexo II del Reglamento (CE) nº 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesión»

eurovoc_concepts:
EU financial instrument
European Investment Bank
Single European Act
coordination of aid
environmental protection
transport infrastructure

text: C 51/10 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 22. 2. 1999 (programacio´n, seleccio´ n de proyectos, seguimiento y evaluacio´n). El primer paso en esa direccio´n es que dispongan de representacio´ n en los comités encargados de supervisar y evaluar dicha ejecucio´ n, independiente- mente de que —como establece la propuesta de regla- mento— sean competentes para la ejecucio´n de un proyecto o se vean directamente afectados por el mismo. 3. 5. Los proyectos para integrar a los paı´ses candida- tos en la red transeuropea fortalecera´n la cohesio´n econo´mica y social entre los futuros Estados miembros y todo el territorio de la Unio´n. Las medidas de planificacio´n para la integracio´ n de los paı´ses candidatos en las redes transeuropeas deberı´an adaptarse a las necesidades de las regiones fronterizas de los actuales Estados miembros y a todas las zonas afectadas por el desarrollo de dichas redes. El CDR subraya en este contexto una vez ma´s la necesidad de seguir apoyando también de modo adecuado la cooperacio´ n transfronteri- za en el marco de INTERREG y PHARE/Cooperacio´ n transfronteriza y garantizar la plena compatibilidad para los proyectos financiados con cargo a ambos programas. El CDR pide a la Comisio´ n que en el futuro dé una base financiera y organizativa comu´n al fomento de esta cooperacio´ n, para eliminar los obsta´culos técni- cos y administrativos a la realizacio´n de los proyectos transfronterizos y promover ası´ en un u´nico marco la cooperacio´ n transfronteriza. Bruselas, el 18 de noviembre de 1998. El Presidente del Comité de las Regiones Manfred DAMMEYER Dictamen del Comité de las Regiones sobre: — la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´ n», y — la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Anexo II del Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´n» (1999/C 51/03) EL COMITÉ DE LAS REGIONES, vista la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´n» y la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Anexo II del Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´ n» (COM(1998) 130 final) — 98/0104 (AVC) — 98/0118 (CNS) (1); vista la decisio´n del Consejo de 19 de mayo de 1998 de consultarle al respecto, de conformidad con el artı´culo 130 D y e1 pa´rrafo primero del artı´culo 198 C del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea; vista la decisio´n de la Mesa de 13 de mayo de 1998 de encargar la preparacio´n del dictamen a la Comisio´n de Polı´tica Regional, Fondos Estructurales, Cohesio´n Econo´ mica y Social y Cooperacio´n Transfronteriza e Interregional (Comisio´ n 1); visto el proyecto de dictamen aprobado por la Comisio´n 1 el 30 de septiembre de 1998 (CDR 235/98 rev. ) (ponentes: Sres. Apostolakos y O’Neachtain); (1) DO C 159 de 26. 5. 1998, p. 7. 22. 2. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 51/11 considerando el Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´n (1) y la Comunicacio´n de la Comisio´n Europea «Agenda 2000: Por una Unio´n ma´s fuerte y ma´s amplia» (COM(97) 2000 final); considerando el Dictamen del Comité de las Regiones sobre la «Polı´tica de cohesio´n y medio ambiente» (CDR 134/96 fin) (2) y su Dictamen sobre las «Consideraciones de las regiones y municipios sobre la configuracio´ n de la polı´tica estructural europea a partir de 1999» (CDR 131/97 fin)(3), ha aprobado en su 26o Pleno de los dı´as 18 y 19 de noviembre de 1998 (sesio´n del 19 de noviembre) el presente dictamen. 1. Introduccio´n 1. 1. El objetivo del Fondo de Cohesio´n, creado en 1994 en el Tratado de Maastricht, era ayudar a los Estados miembros menos pro´speros a prepararse para la UEM respetando la disciplina presupuestaria que ello implicaba, mientras proseguı´an sus esfuerzos para reducir las diferencias de desarrollo y consolidaban su potencial de crecimiento y prosperidad. En efecto, el fondo es un instrumento para compensar a los Estados miembros ma´s débiles por asumir gastos importantes en proyectos de infraestructura necesarios para el desarrollo social y econo´mico, al mismo tiempo que intentan controlar sus déficit pu´blicos. 1. 2. El 16 de marzo de 1998 la Comisio´n Europea publico´ su «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo por el que se modifica el Reglamento (CE) no 1164/94 por el que se crea el Fondo de Cohesio´n». La propuesta no constituye una reforma radical, sino que pretende ma´s bien adaptar algunos elementos clave del fondo. Como se sen˜ ala en la Comunicacio´n «Agenda 2000», el Fondo de Cohesio´n debe seguir concediendo ayudas a los cuatro Estados miembros beneficiarios actuales que cumplen el criterio de tener un PNB inferior al 90 % de la media comunitaria: Grecia, Irlanda, Portugal y Espan˜a. Al Fondo de Cohesio´ n le sera´n asignados 21 000 millones de ecus (precios de 1999) en el perı´odo 2000-2006 a razo´n de 3 000 millones de ecus anuales. Las modificaciones afectan principalmente a los aspectos siguientes: — Seguira´n aplica´ndose las disposiciones sobre la con- dicionalidad macroecono´ mica. Los Estados miem- bros beneficiarios debera´n evitar todo déficit pu´blico excesivo. Los paı´ses que participen en el euro debera´n cumplir las disposiciones establecidas en el Pacto de estabilidad y crecimiento. Cuando resulte evidente que no se cumplen estas condiciones, la Comisio´n intervendra´ y congelara´ la financiacio´n. — La Comisio´n propone un mayor recurso a otros modos de financiacio´n complementarios de financia- cio´ n privada. (1) DO L 130 de 25. 5. 1994, p. 1. (2) DO C 34 de 3. 2. 1997, p. 22. (3) DO C 64 de 27. 2. 1998, p. 5. — A fin de fomentar la aplicacio´ n del principio de «quien contamina paga», la Comisio´n propone que se introduzca una disposicio´n para modular los porcentajes de intervencio´ n para no desalentar la aplicacio´ n de este principio. — Los Estados miembros tendra´n ma´s responsabilidad en lo que se refiere al control financiero. Los Estados miembros debera´n demostrar ante la Comisio´n que las acciones se han realizado correctamente, y en caso de que se produzcan irregularidades, los Estados miembros debera´n iniciar los correspondientes pro- cedimientos administrativos o judiciales. Los Estados miembros sera´n responsables de la devolucio´ n de las cantidades abonadas indebidamente. — A fin de garantizar que se opta por la alternativa ma´s ventajosa para la conservacio´n del medio ambiente, debera´ presentarse una evaluacio´n com- pleta de las alternativas al proyecto presentado y de sus repercusiones medioambientales. — La Comisio´n propone que se simplifique la gestio´ n financiera, pero que aumente el rigor de la gestio´ n y del control de los fondos. 2. Observaciones generales El Comité de las Regiones acoge con enorme 2. 1. satisfaccio´ n la decisio´n de la Comisio´n de mantener el Fondo de Cohesio´ n a pesar de la entrada en vigor de la UEM. El Primer informe sobre la cohesio´n econo´ mica y social en la UE, publicado en noviembre de 1996, demuestra que las polı´ticas estructurales han tenido un considerable efecto nivelador. El Comité de las Regiones reconoce expresamente el papel fundamental desempe- n˜ado por el Fondo de Cohesio´n en la convergencia entre los Estados miembros, pero considera que hasta la fecha ninguno de ello ha alcanzado el umbral de un PNB igual al menos al 90 % de la media comunitaria. El CDR observa que, si bien en los paı´ses de la 2. 2. cohesio´n se han realizado avances en materia tanto de transportes (sector vital para estos paı´ses en razo´n de su localizacio´ n periférica), como de servicios medioambien- tales (a´mbito en el que estos paı´ses padecı´an atrasos en la aplicacio´ n de las directivas comunitarias), queda mucho trabajo por hacer para mejorar estas infraestruc- C 51/12 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 22. 2. 1999 turas. De hecho, en algunos de los paı´ses de la cohesio´n sigue existiendo un déficit considerable en materia de infraestructuras. Las exigencias de que prosigan las mejoras y el conflicto entre las inversiones en infraestruc- tura y la necesidad de asegurar la contencio´ n presupues- taria tanto en los paı´ses participantes en el euro como en los no participantes (con arreglo a las disposiciones del Pacto de estabilidad y crecimiento) son los argumen- tos que justifican la continuacio´n del fondo. El Comité de las Regiones estima asimismo que 2. 3. el Fondo de Cohesio´n debe funcionar de manera continua para que los Estados miembros beneficiarios alcancen un desarrollo sostenible desde el punto de vista del medio ambiente. Habida cuenta del compromiso en favor del desarrollo sostenible y la conservacio´n del medio ambiente suscrito en el Tratado de Amsterdam, el CDR considera que el Fondo de Cohesio´n es un instrumento clave para seguir abordando las necesidades de los Estados miembros en el a´mbito de la conservacio´ n medioambiental, sobre todo en el a´rea de la proteccio´ n y la gestio´ n de los recursos hı´dricos, ası´ como en la de recogida, tratamiento y reciclaje de residuos. El Comité de las Regiones admite que las 2. 4. modificaciones propuestas favorecen la eficacia, la equidad y una mayor proteccio´n del medio ambiente, y que la escasa entidad de las modificaciones refleja el relativo éxito del funcionamiento del Fondo de Cohesio´n hasta la fecha. No obstante, el Comité de las Regiones mantiene algunas reservas sobre las consideraciones generales en torno a la financiacio´ n, el mayor recurso a la financiacio´n privada, algunos aspectos del principio de «quien contamina, paga» y algunas de las modificaciones propuestas a la gestio´ n financiera. Algunas de las modificaciones propuestas al 2. 5. Reglamento consolidan la dimensio´n medioambiental del Fondo de Cohesio´ n. El Comité de las Regiones esta´ completamente de acuerdo con que se haga hincapié en garantizar que la repercusio´n ambiental de los proyectos sea objeto de una evaluacio´ n rigurosa, que las alternati- vas se valoren correctamente y que se lleven a cabo esfuerzos para introducir medidas fiscales disen˜adas de manera adecuada y grava´menes que imputen los costes de la contaminacio´n y los dan˜ os medioambientales a los responsables correspondientes. 2. 6. El Comité de las Regiones admite que los esfuerzos para favorecer el desarrollo y la convergencia de la capacidad productiva y los niveles de renta real en los paı´ses de la cohesio´n pueden poner en peligro el medio ambiente, pero sen˜ ala que los desvelos por equilibrar este crecimiento con medidas de proteccio´n del medio ambiente suponen gastos reales para los paı´ses de la cohesio´n. Aunque se congratula del mayor interés prestado al principio de «quien contamina, paga», el Comité de las Regiones considera que son necesarias ma´s directrices sobre la aplicacio´ n en la pra´ctica de estas disposiciones. 2. 7. A pesar de reconocer que las modificaciones financieras propuestas favorecen la eficacia y la simplifi- cacio´ n, el Comité de las Regiones expresa su preocupa- cio´ n por que las modificaciones propuestas tengan repercusiones para las autoridades locales regionales en su calidad de ejecutoras de los proyectos. Al Comité de las Regiones le preocupa sobre 2. 8. todo la anulacio´ n de los compromisos para importes no gastados con cargo al presupuesto del Fondo de Cohesio´ n. El Comité de las Regiones insta a que se revisen los términos de esta disposicio´ n para garantizar que los importes no gastados puedan reasignarse a otros proyectos de cohesio´ n que lo merezcan. El Comité de las Regiones observa que la Comi- 2. 9. sio´ n propone la modificacio´ n no so´lo del Reglamento (CE) no 1164/94 que requiere el voto una´nime del Consejo, sino también de los anexos, lo que so´lo precisa de una mayorı´a cualificada. El Comité de las Regiones confı´a en que las modificaciones de los anexos no desvirtu´en la naturaleza del Fondo de Cohesio´n mediante la introduccio´ n de cambios que no necesitarı´an la unanimidad del Consejo. 3. Observaciones particulares 3. 1. A´ mbito de aplicacio´ n y funcionamiento del Fondo de Cohesio´ n (artı´culo 2) 3. 1. 1. Aunque el Comité de las Regiones respalda la opcio´n de aplicar rigurosamente los criterios de selec- cio´ n, puede que sea necesario considerar la posibilidad de introducir disposiciones transitorias después de 2003. A diferencia de la revisio´ n del Reglamento de los fondos estructurales, el Reglamento del Fondo de Cohesio´n no ofrece la posibilidad de suprimir gradualmente las ayudas y estipula que, si se rebasa el umbral del criterio de seleccio´ n, perdera´n la financiacio´n no so´ lo los nuevos proyectos sino también, en el caso de grandes proyectos que consten de varias fases, las distintas fases de los proyectos ya empezados. El Comité considera que una brusca suspensio´n de las ayudas del Fondo de Cohesio´n tendrı´a efectos perjudiciales para muchas regiones. Por ello, con el fin de amortiguar los choques econo´micos y sociales en los paı´ses de la cohesio´ n, consolidar sus progresos y facilitar adaptaciones ulteriores a las nuevas condiciones, podrı´a resultar conveniente prever un perı´odo de transicio´n para suprimir gradualmente las ayudas después de la revisio´n intermedia de 2003. La introduccio´ n de algunas disposiciones transitorias después de 2003 permitira´ salvaguardar los progresos alcanzados en los paı´ses de la cohesio´n. 3. 2. La condicionalidad macroecono´ mica (artı´culo 6) 3. 2. 1. El Comité de las Regiones coincide con el énfasis que la Comisio´n hace constantemente en la condicionalidad. Considera que es necesario proseguir con las polı´ticas macroecono´ micas orientadas hacia 22. 2. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 51/13 la estabilidad y el crecimiento. El principio de la condicionalidad debera´ aplicarse sin provocar interrup- ciones en el desarrollo de los paı´ses de la cohesio´ n. 3. 3. Mayor recurso a otros modos de financiacio´n complementarios de financiacio´ n privada El Comité de las Regiones estarı´a dispuesto a 3. 3. 1. aceptar que las modificaciones propuestas al Reglamento garantizaran un mayor recurso a la financiacio´n privada en proyectos de gran envergadura con potencial para generar ingresos. Ello incrementarı´a el efecto de palanca y el efecto multiplicador de la financiacio´ n comunitaria. El Comité de las Regiones admite que es u´til fomentar la inversio´n privada para aumentar la eficacia de las polı´ticas estructurales e incrementar el efecto multiplica- dor. El CDR ya expreso´ este punto de vista en su dictamen «Consideraciones de las regiones y municipios sobre la configuracio´n de la polı´tica estructural europea a partir de 1999» (1). 3. 3. 2. No obstante, el Comité de las Regiones sen˜ ala que los intereses de los operadores privados y de los operadores locales y regionales pueden ser diferentes y ello podrı´a ser un obsta´culo para la financiacio´n del sector privado. A menudo resulta difı´cil impulsar este tipo de inversiones en transporte y servicios medioam- bientales en algunas zonas ma´s periféricas de los paı´ses. Es asimismo necesario velar por la equidad en la dotacio´n de infraestructuras y servicios y cabe sen˜alar que, en algunos casos, las autoridades regionales y locales se hallan mejor situadas para aportar financiacio´n y mantener este tipo de infraestructuras. 3. 3. 3. El Comité de las Regiones considera que debe incentivarse la cooperacio´ n entre los sectores pu´blico y privado pero que, pese al compromiso en favor de este tipo de cooperacio´n, las decisiones sobre el potencial para generar ingresos de los proyectos y su conveniencia para la participacio´n privada deben tomarse en el nivel de los Estados miembros, teniendo en cuenta la opinio´n de las autoridades locales y regionales interesadas. 3. 4. Aspectos medioambientales: Mejor aplicacio´ n del principio de «quien contamina paga» (artı´culo 7) y evaluacio´ n ma´s completa de las alternativas y del impacto medioambiental (artı´culo B) 3. 4. 1. El Comité de las Regiones considera que la conservacio´n y mejora del medio ambiente, ası´ como la reduccio´ n de las disparidades en las situaciones medioambientales de las diferentes regiones, son una condicio´ n necesaria para el éxito de la polı´tica de cohesio´n. Por tanto, el CDR acoge con satisfaccio´n el mayor interés que se presta a los asuntos medioambienta- les en el Fondo de Cohesio´ n. 3. 4. 2. En este orden de cosas, el Comité de las Regiones reitera los puntos de vista expresados en su dictamen «Polı´tica de cohesio´n y medio ambiente»(2) sobre la importancia de que la Comisio´n garantice el mantenimiento y supervisio´ n del reparto de los fondos al 50 % entre el medio ambiente y las infraestructuras de transporte para lograr un desarrollo del medio ambiente sostenible. No obstante, con objeto de garanti- zar que se tienen en cuenta las necesidades y circunstan- cias de cada regio´n, debe mantenerse la posibilidad de contemplar excepciones en los casos debidamente justificados y aplicar el Reglamento con flexibilidad y equilibrio. 3. 4. 3. El Comité acoge con satisfaccio´n las modifica- ciones introducidas para permitir a la Comisio´n que adapte los porcentajes de intervencio´n del Fondo de Cohesio´ n y fomentar la aplicacio´ n del principio de «quien contamina paga», reduciendo el efecto disuasorio que tiene en los paı´ses de la cohesio´n la aplicacio´ n de una polı´tica de precios apropiada. Sin embargo, al valorar el nuevo énfasis que el Reglamen- to hace en el principio de «quien contamina paga», es preciso aclarar algunos puntos. En primer lugar, es necesario clarificar la determinacio´ n del porcentaje de intervencio´ n. La decisio´n sobre el porcentaje de intervencio´ n deberı´a ser tomada de comu´n acuerdo con el Estado miembro y las autoridades locales y regionales pertinentes. En segundo lugar, aunque el principio de «quien contamina paga» es un elemento clave de la actual polı´tica de medio ambiente, su completa aplicacio´ n podrı´a resultar onerosa para muchos paı´ses de la cohesio´n, en los que se ha dado menos importancia a la introduccio´n de grava´menes. Por lo tanto, el CDR considera necesario que la aplicacio´ n de dicho principio sea obligatoria pero siga existiendo la posibilidad de contemplar excepciones para aquellos casos en los que es evidente que las condiciones locales au´n no permiten la (plena) aplicacio´n del mismo. Al hilo de estas incertidumbres, el Comité de las Regiones expresa su deseo de que la Comisio´n profundice su reflexio´ n sobre el modo en que va a aplicar este elemento del Reglamento. El Comité de las Regiones considera necesario introducir directrices comunitarias sobre el principio de «quien contamina paga» y su aplicacio´n en los diferentes proyectos. El Comité de las Regiones considera que la 3. 4. 4. modificacio´ n del Reglamento que propone una evalua- cio´ n ma´s completa de las alternativas desechadas y del impacto medioambiental servira´ de algu´ n modo para garantizar que el desarrollo de las infraestructuras, y en u´ltima instancia el desarrollo econo´mico, no se logren a expensas del medio ambiente. Sin embargo, el Comité de las Regiones juzga que una evaluacio´n completa de las alternativas podrı´a tener repercusiones negativas sobre los recursos financieros y de personal de las autoridades locales y regionales y, a su juicio, habrı´a que elaborar directrices sobre el nu´mero de alternativas que deben evaluarse y el grado de evaluacio´ n requerido. (1) CDR 131/97 fin — DO C 64 de 27. 2. 1998, p. 5. (2) CDR 134/96 fin — DO C 34 de 3. 2. 1997, p. 22. C 51/14 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 22. 2. 1999 3. 5. Control financiero (artı´culo 12) El Comité de las Regiones acepta las modifica- 3. 5. 1. ciones propuestas ya que favorecen la aplicacio´ n del principio de subsidiariedad. Es obvio que la descentrali- zacio´n de competencias ira´ acompan˜ada de mayores responsabilidades para los Estados miembros. 3. 6. Conceptos que necesitan precisiones (artı´culo A) 3. 6. 1. Las disposiciones de aplicacio´ n se modificara´n para incluir definiciones de términos como proyecto, grupo de proyecto o fase de un proyecto. El Comité de las Regiones valora positivamente esta clarificacio´n y confı´a en que facilite la financiacio´n de proyectos de gran envergadura y fomente un planteamiento ma´s estratégico de las infraestructuras en los Estados miem- bros. 3. 6. 2. No obstante, el Comité de las Regiones sen˜ ala que, dada la situacio´n en varios paı´ses de la cohesio´n, algunos proyectos —especialmente, en el a´mbito del medio ambiente— han sido de pequen˜ as dimensiones pero han tenido una repercusio´n considerable sobre la calidad del medio ambiente. Por consiguiente, es preciso garantizar que dicha definicio´ n no ponga en peligro la financiacio´n de proyectos de dimensiones ma´s pequen˜ as, aunque de importancia vital (contemplados en el aparta- do 3 del artı´culo 10 del Reglamento (CE) 1164/94). Por ello, el CDR sugiere que se modifique el apartado en el que se define el concepto de «proyecto», letra a) del apartado 2 del artı´culo A y que se establezca que debera´n cumplirse todos los criterios que figuran en el apartado 5 del artı´culo 10 del Reglamento (CE) 1164/94 y no so´ lo el primer criterio, tal como propone la Comisio´n. Ello garantizara´ que en la planificacio´n de un proyecto no so´lo se tienen en cuenta los beneficios econo´micos y sociales, sino también las prioridades de las autoridades locales, ası´ como su contribucio´ n y compatibilidad con otras polı´ticas comunitarias. 3. 7. Gestio´n financiera (artı´culos C y D) 3. 7. 1. El Comité de las Regiones valora positivamente el hecho de que el Reglamento del Fondo de Cohesio´n se reforme en lugar de sustituirse por otro y que se mantengan las disposiciones administrativas. Ello contribuira´ a una transicio´n fluida hacia el nuevo perı´odo y permitira´ la aplicacio´ n ininterrumpida del Reglamento desde su aprobacio´n inicial en 1994. 3. 7. 3. La Comisio´n propone la introduccio´ n de medi- das para penalizar los proyectos no ejecutados a fin de poder reasignar los fondos comprometidos a otros proyectos. La modificacio´n del Reglamento permitira´ cancelar la financiacio´ n de un proyecto cuyas obras no se hayan iniciado dos an˜ os después de su fecha de comienzo prevista, excepto en los casos debidamente justificados. El Comité de las Regiones esta´ de acuerdo en que es necesario controlar ma´s las fechas de inicio de los proyectos y garantizar la reasignacio´ n de los fondos. Se trata de una condicio´ n importante para la correcta aplicacio´ n de los fondos y para que la financiacio´n mantenga su legitimidad. Sin embargo, el Comité de las Regiones llama la atencio´ n en torno al hecho de que las autoridades locales y regionales pueden encontrarse con dificultades y retrasos a la hora de poner en marcha un proyecto de gran envergadura debido a la planificacio´n y los tra´mites legales, las expropiaciones forzosas y la fase de consulta pu´blica. En particular, pueden producirse retrasos imprevistos por la intervencio´n de terceras partes en los procedimientos, lo que podrı´a demorar el inicio de las obras del proyecto. El Comité de las Regiones insta a que, habida cuenta de estas dificultades, la Comisio´n se comprometa a considerar las circunstancias particulares de cada pro- yecto y a hacer gala de flexibilidad en la aplicacio´ n de esta propuesta. 3. 7. 4. Las modificaciones recomiendan que los pagos no se concentren en el primer an˜ o del proyecto. La Comisio´n propone que en el primer an˜o se conceda un anticipo que puede llegar hasta un 10 % de la ayuda. El Comité de las Regiones considera que la reduccio´ n del techo del anticipo inicial de un 50 % a un 10 % puede ejercer presio´n en los presupuestos nacionales y en los de las entidades regionales y locales (sobre todo, en aquellas cuyos recursos son limitados) en las fases iniciales de un proyecto. 3. 7. 5. El Comité de las Regiones considera asimismo que las cantidades aplazadas en calidad de saldo (20 % en la mayorı´a de los casos, 10 % en los proyectos importantes) pueden suponer también una carga excesi- va para los presupuestos de las administraciones locales. El Comité de las Regiones considera que el 3. 7. 6. plazo de «dos meses a partir de la recepcio´ n de una solicitud de pago admisible» dentro del que los pagos sera´n abonados por la Comisio´n deberı´a ser obligatorio y no una «regla general». 3. 7. 2. El Comité de las Regiones acoge con satisfac- cio´ n la propuesta de que la Comisio´n asuma sus compromisos financieros al principio de cada ejercicio presupuestario. Ello evitara´ parte de la incertidumbre sobre los compromisos financieros, contribuira´ a que las autoridades regionales y locales coordinen mejor sus partidas presupuestarias y permitira´ que los responsable del proceso de planificacio´ ntengan una idea relativamen- te clara de la cuantı´a de la subvencio´n financiera comunitaria que pueden esperar. 3. 7. 7. Las modificaciones propuestas al Reglamento sugieren que, después del primer anticipo, los pagos se abonara´n o se reembolsara´n previa presentacio´ n de un recibo de los gastos certificados. Los reembolsos dependera´n de que los proyectos cumplan determinadas condiciones, incluida la de que progresen de conformi- dad con los indicadores de seguimiento. El Comité considera que la introduccio´ n de un sistema de gestio´ n y seguimiento ma´s riguroso puede ejercer presio´n sobre los presupuestos de las autoridades regionales y locales, 22. 2. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 51/15 dada la brevedad de los plazos fijados actualmente para presentar los informes y el elevado grado de detalle que se exige en los mismos. El Comité de las Regiones, aunque reconoce los beneficios de un seguimiento ma´s severo y de un mayor grado de detalle en los informes, insiste que los plazo introducidos supondra´n una carga financiera y administrativa para las autoridades regiona- les y locales. 3. 8. Seguimiento y evaluacio´ n (artı´culo F) 3. 8. 1. El Comité de las Regiones destaca la importan- cia de la participacio´ n de las autoridades regionales y locales en los comités de seguimiento. Es esencial que la evaluacio´n y el seguimiento sean considerados manifes- taciones de la cooperacio´ n (como sucede con los fondos estructurales) y, a juicio del Comité, es preciso que las autoridades regionales y locales participen en todas las fases del Fondo de Cohesio´n, desde la determinacio´ n de las prioridades al seguimiento y la evaluacio´n. 3. 8. 2. Dados los costes que entran˜an para las entida- des regionales y locales el seguimiento y la evaluacio´n de los proyectos financiados por el Fondo de Cohesio´n, el Comité de las Regiones verı´a con agrado que algunos de estos costes pasaran a ser considerados gastos subvencionables. 3. 8. 3. El Comité de las Regiones acoge con satisfac- cio´ n la inclusio´n de informacio´n relativa a las repercusio- nes del fondo para el empleo como un elemento del informe anual de la Comisio´n. 4. Conclusio´n 4. 1. El Comité de las Regiones acoge con satisfaccio´ n la propuesta de la Comisio´ n de mantener las ayudas del Fondo de Cohesio´ n. y considera que el Fondo seguira´ desempen˜ ando un papel fructı´fero para paliar el déficit en infraestructuras que existe en los cuatro paı´ses beneficiarios. El CDR elogia, asimismo, la decisio´ n de reformarlo y no sustituirlo y considera que ello contribuira´ a una transicio´n fluida entre los dos perı´odos de financiacio´n. 4. 2. Aunque considera positivo el énfasis puesto en la cooperacio´ n entre los sectores pu´blico y privado, el CDR cree que las decisiones sobre el potencial de generar ingresos de los proyectos y su conveniencia para la participacio´n privada deben adoptarse en el nivel de los Estados miembros, teniendo en cuenta la opinio´ n de las autoridades locales y regionales interesadas. 4. 3. El Comité de las Regiones recomienda la intro- duccio´n de directrices comunitarias sobre la aplicacio´n del principio de «quien contamina paga». También recomienda que, a pesar de la importancia de dicho principio, no constituya un requisito en todos los proyectos y puedan contemplarse excepciones para aquellos casos en que la aplicacio´ n del mismo cause dificultades desproporcionadas respecto a sus beneficios. A fin de granjearse el apoyo de la opinio´n pu´blica 4. 4. en favor del principio de «quien contamina paga» —sobre todo, en el a´mbito doméstico— el Comité de las Regiones insta a la Comisio´n a que apoye la financiacio´n de actividades de informacio´ n y sensibiliza- cio´ n (procedente de otras fuentes o del apartado de asistencia técnica del fondo). Ello favorecerı´a un cambio de comportamiento en los productores y los consumido- res, que es fundamental para introducir y mantener instrumentos basados en el mercado. 4. 5. El Comité de las Regiones considera que debe mantenerse la financiacio´n de proyectos de pequen˜ as dimensiones. Argumenta que, no obstante la necesidad de financiar grandes proyectos y fomentar un enfoque estratégico de su desarrollo, algunos proyectos de dimensiones ma´s pequen˜ as pueden revestir una impor- tancia particular en los paı´ses de la cohesio´n. Es de vital importancia que las autoridades locales establezcan sus prioridades al respecto. 4. 6. Al Comité de las Regiones le preocupa sobre todo la anulacio´ n de los compromisos para importes no gastados con cargo al presupuesto del Fondo de Cohesio´ n. El Comité de las Regiones considera que es preciso reconsiderar este asunto. El Comité de las Regiones esta´ persuadido de que los importes no gastados deben reasignarse a otros proyectos del Fondo de Cohesio´ n. 4. 7. El Comité de las Regiones considera preocupante la reduccio´ n del techo del anticipo inicial de los proyectos de un 50 % a un 10 %. El CDR insta a la Comisio´ n a que considere la posibilidad de incrementar el anticipo inicial del 10 % al 30 % para garantizar las disponibilidad de fondos suficientes en las fases iniciales de los proyectos. 4. 8. El CDR considera que las cantidades aplazadas en calidad de saldo no deberı´an superar el 5 %. Ello garantizarı´a la financiacio´n durante todo el transcurso de las obras y facilitarı´a el progreso del proyecto. 4. 9. El Comité de las Regiones esta´ de acuerdo con la Comisio´n en que es justo cancelar la financiacio´ n de un proyecto cuyas obras no se hayan iniciado dos an˜os después de la fecha prevista para su comienzo. No obstante, el Comité de las Regiones apoya el punto de vista de la Comisio´ n de que, en casos debidamente justificados, ello no haya de suceder e insta a la Comisio´n a que juzgue cada proyecto caso por caso y con flexibilidad. 4. 10. Dado el mayor grado de compromiso en materia de seguimiento y la evaluacio´ n que se introducen en la C 51/16 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 22. 2. 1999 modificacio´n del Reglamento, el Comité de las Regiones juzgarı´a positivo que los costes que entran˜ an estas actividades pasaran a ser considerados gastos subvencio- nables por el Fondo de Cohesio´n. 4. 11. El Comité de las Regiones insta a la Comisio´n a que garantice la participacio´ n de los entes regionales y locales en todas las fases del Fondo de Cohesio´n, desde la determinacio´ n de las prioridades al seguimiento y la evaluacio´n. 4. 12. Finalmente, habida cuenta de los procedimien- tos establecidos en el Reglamento para modificar tanto el Reglamento como los anexos, el Comité de las Regiones desearı´a tener la seguridad de que las modifica- ciones a los anexos no desvirtuara´n la naturaleza del Fondo de Cohesio´n mediante la introduccio´ n de cambios que no necesitan el voto una´nime del Consejo. 4. 13. El Comité de las Regiones insta a la Comisio´n a que revise la Propuesta de Reglamento del Consejo por el que se modifica el Reglamento por el que se crea el Fondo de Cohesio´n y la Propuesta de Reglamento del Consejo por la que se modifica el anexo II del Reglamento y a que, en su revisio´n, tenga en cuenta las sugerencias del Comité de las Regiones. Bruselas, el 19 de noviembre de 1998. El Presidente del Comité de las Regiones Manfred DAMMEYER Dictamen del Comité de las Regiones sobre la «Comunicacio´ n de la Comisio´n a los Estados miembros relativa a la polı´tica regional y a la polı´tica de competencia — Incremento de su concentracio´ n y coherencia» (1999/C 51/04) EL COMITÉ DE LAS REGIONES, vista la Comunicacio´ n de la Comisio´n a los Estados miembros relativa a la polı´tica regional y a la polı´tica de competencia — Incremento de su concentracio´ n y coherencia (1); vista la decisio´n de la Mesa de 15 de julio de 1998 de elaborar un dictamen sobre este asunto, de conformidad con el cuarto pa´rrafo del artı´culo 198 C del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea, y de asignar la preparacio´n del trabajo del Comité sobre la materia a la Comisio´n 1 (Comisio´ n de Polı´tica Regional, Fondos Estructurales, Cohesio´n Econo´ mica y Social y Cooperacio´n Transfronteriza e Interregional); visto el proyecto de Dictamen (CDR 236/98 rev. ) aprobado por la Comisio´n 1 el 30 de septiembre de 1998 (ponentes: Sres. Henry y Mun˜ oa), ha aprobado, en su 26o Pleno de los dı´as 18 y 19 de noviembre de 1998 (sesio´ n del 19 de noviembre) el presente dictamen. PARTE A: MARCO GENERAL DE LA COMUNICA- CIO´ N 1. Problema y posibles soluciones 1. 1. Situacio´n actual Segu´n datos de la Comisio´n, durante el perı´odo 1. 1. 1. 1994-1999 el 50,6 % de la poblacio´n de la Unio´n vive en regiones con derecho a beneficiarse de las ayudas (1) DO C 90 de 26. 3. 1998. estructurales comunitarias, mientras que el 46,7 % vive en zonas a las que se aplican los incentivos regionales previstos en las letras a) y c) del apartado 3 del artı´culo 92. Segu´ n datos de la Comisio´ n, se desprende, asimismo, que el 6,6 % de la poblacio´n comunitaria vive en regiones con derecho a beneficiarse de los fondos estructurales pero en las que la polı´tica de competencia no autoriza las ayudas con finalidad regional. Por otra parte, el 2,7 % de la poblacio´n de la Comunidad se encuentra en regiones cubiertas por un régimen estatal de ayudas regionales, pero que no pueden beneficiarse de los fondos estructurales


title: Regulamento (CE) nº 2503/98 da Comissão de 19 de Novembro de 1998 que fixa a restituição máxima à exportação de cevada no âmbito do concurso referido no Regulamento (CE) nº 1078/98

eurovoc_concepts:
award of contract
barley
export refund

formats: pdf print

text: L 311/12 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias 20. 11. 98 REGULAMENTO (CE) Nº 2503/98 DA COMISS(cid:212)O de 19 de Novembro de 1998 que fixa a restitui(cid:135)(cid:209)o m(cid:145)xima (cid:133) exporta(cid:135)(cid:209)o de cevada no (cid:131)mbito do concurso referido no Regulamento (CE) nº 1078/98 A COMISS(cid:212)O DAS COMUNIDADES EUROPEIAS, Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Europeia, Tendo em conta o Regulamento (CEE) nº 1766/92 do Conselho, de 30 de Junho de 1992, que estabelece a organiza(cid:135)(cid:209)o comum de mercado no sector dos cereais (1), com a (cid:156)ltima redac(cid:135)(cid:209)o que lhe foi dada pelo Regulamento (CE) nº 923/96 da Comiss(cid:209)o (2), Tendo em conta o Regulamento (CE) nº 1501/95 da Comiss(cid:209)o, de 29 de Junho de 1995, que estabelece normas de execu(cid:135)(cid:209)o do Regulamento (CEE) nº 1766/92 do Conselho, no que diz respeito (cid:133) concess(cid:209)o de restitui- (cid:135)(cid:210)es (cid:133) exporta(cid:135)(cid:209)o, bem como as medidas a tomar em caso de perturba(cid:135)(cid:209)o, no sector dos cereais (3), com a (cid:156)ltima redac(cid:135)(cid:209)o que lhe foi dada pelo Regulamento (CE) nº 2094/98 (4), e, nomeadamente, o seu artigo 4º, Considerando que, pelo Regulamento (CE) nº 1078/98 da Comiss(cid:209)o (5), foi aberto um concurso para a restitui(cid:135)(cid:209)o e/ou a imposi(cid:135)(cid:209)o (cid:133) exporta(cid:135)(cid:209)o de cevada para todos os pa(cid:146)ses terceiros; Considerando que o artigo 7º do Regulamento (CE) nº 1501/95 prev(cid:136) que a Comiss(cid:209)o pode, com base nas propostas comunicadas, de acordo com o processo previsto no artigo 23º do Regulamento (CEE) nº 1766/92, decidir sobre a fixa(cid:135)(cid:209)o duma restitui(cid:135)(cid:209)o m(cid:145)xima (cid:133) expor- ta(cid:135)(cid:209)o, tendo em conta os crit(cid:130)rios previstos no artigo 1º do Regulamento (CE) nº 1501/95; que, neste caso, ser(cid:145) adjudicat(cid:145)rio(s) o(s) proponente(s) (ser(cid:209)o) declarado(s) cuja(s) proposta(s) se situa(m) a um n(cid:146)vel igual ou inferior ao da restitui(cid:135)(cid:209)o m(cid:145)xima, assim como o(s) proponente(s) cuja(s) proposta(s) incide(m) sobre uma imposi(cid:135)(cid:209)o de exporta(cid:135)(cid:209)o; Considerando que a aplica(cid:135)(cid:209)o dos crit(cid:130)rios acima refe- ridos (cid:133) situa(cid:135)(cid:209)o actual dos mercados do cereal em quest(cid:209)o leva a fixar a restitui(cid:135)(cid:209)o m(cid:145)xima (cid:133) exporta(cid:135)(cid:209)o no montante referido no artigo 1º; Considerando que as medidas previstas no presente regu- lamento est(cid:209)o em conformidade com o parecer do Comit(cid:130) de Gest(cid:209)o dos Cereais, ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO: Artigo 1º No que diz respeito (cid:133)s propostas comunicadas de 13 a 19 de Novembro de 1998 no (cid:131)mbito do concurso referido no Regulamento (CE) nº 1078/98, a restitui(cid:135)(cid:209)o m(cid:145)xima (cid:133) exporta(cid:135)(cid:209)o de cevada (cid:130) fixada em 57,98 ecus por tonelada. Artigo 2º O presente regulamento entra em vigor em 20 de Novembro de 1998. O presente regulamento (cid:130) obrigat(cid:155)rio em todos os seus elementos e directamente aplic(cid:145)vel em todos os Estados-membros. Feito em Bruxelas, em 19 de Novembro de 1998. Pela Comiss(cid:209)o Franz FISCHLER Membro da Comiss(cid:209)o (1) JO L 181 de 1. 7. 1992, p. 21. (2) JO L 126 de 24. 5. 1996, p. 37. (3) JO L 147 de 30. 6. 1995, p. 7. (4) JO L 266 de 1. 10. 1998, p. 61. (5) JO L 154 de 28. 5. 1998, p. 20


title: Entschließung zum Recht auf freie Meinungsäußerung in Algerien

eurovoc_concepts:
Algeria
freedom of expression
freedom of the press


title: Resolución sobre la ayuda humanitaria y alimentaria para la población rusa

eurovoc_concepts:
Russia
food aid
humanitarian aid


title: Opinion of the Committee of the Regions on the 'Proposal for a European Parliament and Council Decision establishing the second phase of the Community action programme in the field of education Socrates'

eurovoc_concepts:
EU programme
action programme
education policy
vocational training
young person


eurovoc_concepts:
European Union
economic policy
employment policy
regional policy

formats: html pdf print

text: 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/63 Parere del Comitato delle regioni in merito a «Gli indirizzi di massima per le politiche economiche degli Stati membri e della Comunità» IL COMITATO DELLE REGIONI, (1999/C 51/11) viste la «Comunicazione della Commissione al Consiglio, al Parlamento europeo, al Comitato economico e sociale e al Comitato delle regioni — Crescita ed occupazione nel contesto di stabilità dell’UEM — Considerazioni di politica economica in vista della presentazione degli Indirizzi di massima per il 1998» (COM(1998) 103 def. ) e la «Raccomandazione della Commissione relativa agli indirizzi di massima per le politiche economiche degli Stati membri e della Comunità» (COM(1998) 279 def. ); vista la decisione della Commissione del 27 febbraio 1998 di consultare il Comitato delle regioni in merito ai suddetti documenti, conformemente al disposto dell’articolo 198 C, paragrafo 1, del Trattato che istituisce la Comunità europea; vista la propria decisione del 13 maggio 1998 di formulare un parere in materia e di incaricare la Commissione 6 «Occupazione, politica economica, mercato interno, industria, PMI» della preparazione di detto documento; visto il progetto di parere (CdR 110/98 riv. ) adottato dalla Commissione 6 il 20 luglio 1998 (relatrice: Bresso), ha adottato il 19 novembre 1998, nel corso della 26a sessione plenaria, il seguente parere. 1. Introduzione: sintesi del documento della Commis- sione 1. 1. Il documento della Commissione sostiene che l’attuale ripresa economica stimolata dal calo dei tassi, a sua volta effetto della convergenza e delle politiche di rigore, puo` trasformarsi in un processo di crescita duratura guidata dagli investimenti. Tuttavia, a fronte di un aumento del PIL dell’UE pari al 2,6 % nel 1997 e del 3 % nel 1998 non si sono registrati che incrementi minimi del livello occupazionale: e quello occupazionale permane come il principale problema dell’UE. La soluzione del problema occupazionale nella UE puo` avvenire soltanto sul medio — lungo periodo e dipenderà dall’effettivo instaurarsi di un processo di crescita duratura guidata dagli investimenti; tale obiettivo puo` essere raggiunto in quanto esistono capacità produttive inutilizzate che possono favorire una crescita non accompagnata da inflazione. ritorno a un rapporto «popolazione occupata/popola- zione in età da lavoro» pari a quello del 1961 (67 %) o il raggiungimento di uno prossimo a quello di USA e Giappone (72 %), con la conseguente immissione sul mercato del lavoro di un potenziale da 22 a 34 milioni di individui. Questo secondo obiettivo va perseguito incentivando sia l’occupazione dipendente, sia il lavoro autonomo e la creazione di impresa; è inoltre necessario individuare nuove attività nel campo dell’economia sociale e cercare di rendere più flessibile l’offerta di lavoro giovanile nei confronti di una serie di impieghi generalmente considerati poco appetibili. Un nodo particolarmente significativo riguarda l’offerta di lavoro femminile, che risulta assai scarsa soprattutto nei paesi del Sud Europa e una cui più adeguata presenza sul mercato del lavoro innalzerebbe di per sé in misura significativa il tasso di attività nella UE. Rispetto a questo obiettivo la politica economica dell’UE non deve derogare da alcune esigenze di fondo: preserva- re la stabilità monetaria e la fiducia dei mercati, applicare integralmente le misure di convergenza, contenere la dinamica salariale, realizzare riforme strutturali. Più in generale, sono necessarie da un lato politiche di formazione e valorizzazione del capitale umano, inclusi programmi di riqualificazione, dall’altro politiche attive del mercato del lavoro e politiche strutturali per sopperi- re a una insufficiente crescita netta degli impieghi. 1. 2. Il problema occupazionale all’interno dell’UE presenta un duplice aspetto: da un lato vi sono, al 1997, 18 milioni di disoccupati (per un tasso di disoccupazione del 10,7 %); dall’altro lato il rapporto fra popolazione occupata e popolazione in età da lavoro nella UE è pari al 60 % contro il 74 % di USA e Giappone. Inoltre, è indispensabile che il processo di sostituzione del lavoro con il capitale venga rallentato rispetto agli ultimi 20 anni. I progressi tecnici e organizzativi continueranno, ma in condizioni di moderazione salaria- le si potranno al contempo rallentare il tasso di sostituzio- ne capitale/lavoro e innalzare il tasso di crescita. Gli obiettivi dell’UE sono da un lato la riduzione del tasso di disoccupazione a livelli fisiologici, dall’altro il 1. 3. crescita sostenuta dagli Perché si possa avviare un processo duraturo di investimenti e di crescita C 51/64 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 dell’occupazione senza effetti inflazionistici, saranno necessari una politica monetaria di stabilità, il prosegui- mento del risanamento della finanza pubblica degli Stati membri, un’evoluzione dei salari nominali compatibile con la stabilità dei prezzi, e, un’evoluzione dei salari reali compatibile con gli incrementi di produttività. In questo contesto l’UEM svolgerà una funzione positiva per la crescita in quanto, evitando sia i rischi di fluttuazione dei cambi che i conflitti di stabilità, ridurrà anche il grado di rischiosità degli investimenti. Il suo ruolo sarà dunque fondamentale per innescare un circolo virtuoso di stabilità e crescita. 1. 4. Nell’UEM la politica monetaria sarà di compe- tenza della BCE e del SEBC. Sarà essenziale che la BCE acquisisca e conservi indipendenza e credibilità se si vuole che i tassi di interesse a lungo termine si mantenga- no bassi. L’obiettivo centrale della politica monetaria sarà il mantenimento della stabilità dei prezzi, ma essa opererà anche a supporto delle politiche economiche per la crescita e l’occupazione. La politica di bilancio resterà di competenza dei governi nazionali, ma sarà vincolata al rispetto del Patto di stabilità e di crescita, sia all’interno che al di fuori dell’UEM. Gli obiettivi della politica di bilancio saranno la riduzione dei tassi di interesse per incentivare l’investi- mento privato e la riduzione del debito pubblico, riorientando la spesa pubblica verso l’investimento (investimenti produttivi, infrastrutture, capitale umano, politiche attive del lavoro), controllando i consumi pubblici (pensioni, sanità, sussidi di disoccupazione, spesa sociale) e, in prospettiva, riducendo il carico fiscale e i costi della sicurezza sociale che gravano sulle imprese. 1. 6. Purché coerenti con l’applicazione di politiche macroeconomiche sane, le politiche strutturali svolgono un ruolo basilare nel favorire la crescita economica, promuovere la competitività e accrescere i livelli occupa- zionali. Finora, in materia di riforme strutturali tendenti ad accrescere la flessibilità e l’adattabilità dei mercati di prodotti, servizi e, soprattut- to, del lavoro sono insufficienti in quasi tutti i paesi dell’UE. i progressi tuttavia, Nel contesto dell’UEM e degli obiettivi di riduzione duratura della disoccupazione, se vi sarà il necessario impegno da parte dei paesi membri le riforme strutturali dovrebbero comunque finire con il rafforzare sia l’effi- cienza dei mercati che la coesione sociale. Le politiche strutturali dovranno tendere innanzitutto a perfezionare il mercato unico portando a compimento l’armonizzazione delle normative nazionali e promuo- vendo la diffusione di nuove tecnologie, l’innovazione, la creazione di reti hardware e software, lo sviluppo della cultura d’impresa. In secondo luogo sarà necessario riformare i mercati di servizi e prodotti, rafforzando la concorrenza (elimina- zione degli oneri inutili per le imprese e degli aiuti di stato a settori arretrati), adeguando la normativa alle esigenze di semplicità e rapidità delle PMI ed eliminando tutti quegli ostacoli che si frappongono alla integrazione dei mercati finanziari. Per quanto riguarda il mercato del lavoro, infine, è necessario intervenire ulteriormente con politiche attive del lavoro (riforma del collocamento, investimenti nella formazione), alleggerire la pressione fiscale sul lavoro e riformare i sistemi di previdenza sociale per aumentare gli incentivi a cercare un posto di lavoro e ridurre quelli che inducono a non entrare sul mercato stesso. 1. 5. In questo quadro è indispensabile che l’evoluzio- ne dei salari sia tenuta sotto controllo, per garantire al contempo la continuazione del processo di risanamento e un livello elevato di occupazione: l’aumento dei salari reali deve pertanto essere legato a quello della produttività in misura tale che crescano sia gli investi- menti che il potere d’acquisto, mentre l’incremento dei salari nominali deve essere compatibile con la stabilità dei prezzi. Questa attenzione alla moderazione salariale deve riguardare naturalmente anche il settore pubblico. 2. Osservazioni generali 2. 1. Il contesto generale prefigurato dal documento si presenta indubbiamente favorevole per le politiche di sviluppo locale e regionale, anche se il documento tralascia di affrontare l’argomento se non per brevi accenni. In realtà, nel mercato globale la competizione economica è sempre di più una competizione fra regioni e sistemi di impresa localizzati. Per garantire tali obiettivi da un lato è essenziale un clima di dialogo sociale, dall’altro è necessario che la contrattazione collettiva rifletta gli scarti di produttività legati ai livelli di qualificazione, ai settori e alle regioni. Nel quadro della costruzione del mercato unico, partico- lare attenzione deve poi essere posta alle talora forti differenze di costo del lavoro esistenti fra i vari paesi UE, imputabili per lo più ai differenti regimi assicurativi e previdenziali. Il decentramento, postulato nel principio di sussidiarietà, è indispensabile per politiche mirate di riforma dei mercati dei prodotti, dei servizi e del lavoro: entro il quadro dell’armonizzazione nazionale delle direttive UE in materia di regolazione dei mercati, gli Enti locali e regionali sono i soggetti che meglio possono elaborare e applicare programmi ad hoc in quanto sono loro che meglio conoscono specificità, vincoli e potenzialità del proprio territorio. 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/65 Tanto le politiche strutturali dell’UE quanto i PAN (Piani d’azione nazionali per l’occupazione) devono quindi essere negoziati, adattati e applicati in funzione dello sviluppo locale e regionale e della coesione sociale, secondo modalità coerenti con il principio di concorren- za e gli obiettivi del risanamento. 2. 4. Riconoscere agli Enti locali e regionali un ruolo centrale nelle politiche di riforma strutturale dei mercati e di coesione sociale non significa attribuire loro compiti esclusivi: al contrario, gli Enti locali e regionali devono svolgere una funzione essenziale di animazione, coordi- namento e collaborazione insieme agli altri soggetti presenti sul territorio, siano essi pubblici o privati. Del resto, il circolo virtuoso del risanamento «stabilità/ crescita» aprirà nuovi spazi di manovra anche agli Enti locali e regionali, che potranno cosı` operare maggiori e più qualificati investimenti in programmi di sostegno allo sviluppo. Fondamentale al riguardo è che essi siano messi in grado di operare con autonomia, al proprio livello di competenza, senza troppi vincoli burocratici. Il ruolo di promozione dell’occupazione dei comuni e delle regioni non consiste solo nel correggere il cosiddetto mancato funzionamento del mercato. Le attività proprie dei comuni e delle regioni hanno un loro impatto anche sul mercato del lavoro, si pensi, ad esempio ai settori dell’assistenza medica, dei servizi per l’infanzia, ecc. 2. 2. Per supportare efficacemente i processi di svilup- po locale e regionale sono necessarie politiche mirate e consensuali: basate cioè su una approfondita conoscenza delle specificità locali e definite con il consenso delle parti sociali. Ciascuno dei 3 livelli istituzionali comuni a gran parte dei Paesi dell’UE (Regioni, Province e Comuni) ha un ruolo specifico da svolgere ed è indispensabile la più ampia collaborazione reciproca basata sul principio della sussidiarietà. 2. 3. Le politiche strutturali per le riforme dei mercati dei prodotti, dei servizi e del lavoro non possono non avere una loro dimensione di elaborazione e applicazione locale. A livello dell’UE, nazionale (e regionale) gli interventi di riforma strutturale dei mercati riguardano essenzial- mente la normativa e tendono a ridurre gli oneri inutili per le imprese e a facilitarne adattabilità e flessibilità rispetto alle dinamiche del mercato unico e dei mercati globali. A livello locale e regionale peraltro, e in considerazione del fatto che la competizione globale si caratterizza in misura crescente come concorrenza fra territori, gli Enti locali e regionali hanno ampi margini di manovra per intervenire con l’obiettivo di rafforzare sia l’efficienza dei mercati che la coesione sociale, grazie alla loro più puntuale conoscenza delle realtà in cui operano. Gli ambiti di intervento riguardano innanzitutto l’econo- mia sociale e il terzo settore, come ricorda il Documento, ma anche i «quattro pilastri» delle politiche attive per il mercato del lavoro (migliorare la «impiegabilità» della manodopera, promuovere lo spirito di impresa, promuo- vere la capacità di adattamento delle imprese e dei loro dipendenti, rafforzare le politiche per le pari opportunità), nonché la flessibilizzazione e la adattabi- lità dei mercati dei servizi e dei prodotti, nel pieno rispetto del principio della concorrenza. Gli Enti locali e regionali non devono sostituirsi ad altri soggetti, bensı` creare le condizioni perché le imprese private, siano messe in grado di migliorare la loro efficienza e la loro capacità concorrenziale. Il loro ruolo è quindi di carattere indiretto, di propulsore, coordinatore, facilitatore, mentre i partner con cui essi operano devono comprendere imprese private, organismi pubblici, istituti di formazione, soggetti del terzo settore, imprese cooperative, ecc. Rispetto a questo quadro, 2. 5. i Patti territoriali possono costituire un modello operativo, una metodolo- gia per le politiche di sviluppo locale e regionale per gran parte dell’UE. Essi infatti hanno come obiettivo la valorizzazione di saperi e risorse imprenditive locali tramite la definizione integrati d’area, seguendo un percorso di progetti orientato alla coesione sociale e alla partnership fra settore pubblico e privato. La ricchezza delle esperienze pilota fin qui realizzate in Italia e in molti paesi dell’UE, ancorché si sia in una fase sperimentale, sembrano indicare come, al di là dei progetti specifici intorno ai quali sono costruiti i Patti, hanno in genere obiettivi di flessibilizzazione e adattabi- lità dell’economia, di maggiore efficienza dei mercati locali e di rafforzamento della concorrenza. In prospettiva, pertanto, il potenziale campo di applica- zione dei Patti territoriali si presenta dunque assai più ampio di quello a cui accenna il Documento (ambiente e servizi alle persone) e non puo` non comprendere anche politiche a sostegno delle PMI manifatturiere e di servizio alle imprese. 3. Osservazioni particolari 3. 1. Le politiche per i mercati di competenza degli Enti locali e regionali riguardano essenzialmente tre ambiti: le procedure burocratiche, la visibilità dei mercati di servizi e il coordinamento di progetti di sviluppo locale. C 51/66 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 La burocrazia costituisce un onere non indifferente per le PMI, sia per quelle esistenti che per quelle in corso di creazione: lo snellimento delle procedure, la creazione di uno sportello unico, l’attivazione di servizi di consulenza sono tutti interventi di competenza degli Enti locali e regionali, che possono ridurre i costi e le difficoltà operative delle imprese. Quello della visibilità dei mercati dei servizi costituisce indubbiamente uno dei maggiori problemi che le PMI incontrano in quasi tutta la UE: raramente i piccoli imprenditori dispongono del tempo, delle competenze e delle risorse necessarie per informarsi sulla disponibilità locale di quei servizi che gli sarebbero utilissimi per innovare e rafforzare la propria competitività. Gli Enti locali e regionali possono e devono intervenire in tal senso, soprattutto nelle realtà dove non operano, come in Francia o Germania, apposite agenzie nazionali o strutture ad hoc. Infine, molto spesso avviare un processo di coalizione locale per lo sviluppo (come un Patto territoriale) si scontra con la diffidenza reciproca dei vari soggetti locali: assumendo un ruolo di coordinatore e di garante, innescare un circolo l’Ente locale o regionale puo` virtuoso di corresponsabilizzazione paritaria fra i vari soggetti pubblici e privati a fini di sviluppo e occupa- zione. 3. 2. Le politiche attive per il lavoro 3. 2. 1. Migliorare la «impiegabilità» della manodope- ra: i programmi devono cercare di ottimizzare l’incontro lavoro, tenendo presenti fra domanda e offerta di anche i comportamenti dell’offerta (esigenze espresse dai giovani). Due sono gli ambiti, in particolare, in cui l’intervento degli Enti locali e regionali puo` rivestire un’importanza notevole: quello delle politiche mirate ai giovani e quello per i disoccupati di lunga durata. I giovani devono essere messi in condizione, attraverso azioni formative, informazioni accurate e interventi culturali, di individuare un proprio percorso di carriera lavoro autonomo o dipendente coerente con le nel opportunità locali, ma anche tendente a valorizzarne le attitudini e i curricula educativi. Per i disoccupati di lunga durata, accanto ad un uso non assistenziale degli strumenti esistenti in alcuni paesi (come i lavori socialmente utili), gli Enti locali e regionali possono agire per favorire una migliore conoscenza delle opportunità e per recuperare, ove possibile, capacità e attitudini al sistema produttivo. Per quanto riguarda la formazione, in particolare, è soltanto puntando sugli Enti locali e regionali che possono essere realizzate politiche formative decentrate e, quindi, molto mirate ai fabbisogni territoriali. A partire da una formazione di base généraliste indispensa- bile, gli Enti locali e regionali, in collaborazione con imprese e istituzioni formative possono studiare percorsi di ri/qualificazione molto puntuali, rispondenti alle esigenze immediate del tessuto produttivo più che alle mode del momento. Infine, e sempre coordinandosi con gli altri soggetti attivi sul territorio, gli Enti locali e regionali possono elaborare una serie di interventi sul piano culturale tendenti a incrementare la scarsa mobilità dei giovani sul mercato del lavoro europeo. Di particolare interesse potrebbero essere accordi di partenariato fra Enti locali e regionali di paesi diversi, che dovrebbero essere sostenuti da appositi programmi dell’UE. Promuovere lo spirito di 3. 2. 2. impresa: questo riguarda sia programmi per favorire la nascita di nuove attività imprenditoriali, sia servizi per favorire la sopravvivenza e la crescita delle nuove imprese. Soprattutto per le imprese piccole e piccolissime, la promozione dello spirito di impresa va appoggiata sugli Enti locali e regionali, che soli possono agire in modo capillare sul territorio. Inoltre, sono da adottare misure specifiche per incentiva- re l’imprenditoria femminile, agendo cioè a favore della componente dell’offerta di lavoro che presenta i livelli più elevati di disoccupazione (o di non presenza sul mercato del lavoro). Un discorso particolare interessa il lavoro autonomo parasubordinato: in generale, bisogna creare reti assicu- rative esterne all’impresa che ne riequilibrino lo status rispetto al lavoro dipendente (in questo ambito esistono interessanti esperienze in Finlandia); in alcuni casi, vanno studiati strumenti per favorirne la trasformazione in vere e proprie imprese, sı` da evidenziare la specificità delle cooperative e dell’economia sociale in generale. 3. 2. 3. Promuovere la capacità di adattamento delle imprese e dei loro dipendenti: sono tutti i programmi per il miglioramento dell’ambiente operativo delle imprese, facilitare la conoscenza dell’offerta di servizi ecc. in cui gli Enti locali e regionali devono assumere un ruolo di coordinamento e animazione del territorio. A essi si è già fatto riferimento al punto 3. 1. 3. 2. 4. Rafforzare le politiche per le pari opportunità: il documento deve essere più esplicito anche perché i programmi che possono essere realizzati su scala locale e regionale, coerentemente con le politiche strutturali 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/67 hanno spettro ben più ampio delle politiche del lavoro (forme più flessibili di servizi alle famiglie, incentivi alla formazione tecnica e scientifica, «politiche del tempo», ecc. ). In effetti, tanto nel caso del lavoro dipendente quanto soprattutto in quello della imprenditoria femminile le azioni sul piano locale e regionale rivestono una importanza particolare. Da un lato, è su questo piano che possono essere individuate soluzioni ai problemi legati alla famiglia e ai figli piccoli; dall’altro, occorre tutelare la donna da rapporti lavorativi (a domicilio, telelavoro, part-time) che quando sono affidati unicamente alla contrattazione privata nascondono sovente lavori meno qualificati e meno pagati. Fra i fattori importanti per garantire pari opportunità di lavoro fra uomini e donne bisogna citare anche la disponibilità di servizi per l’infanzia. 3. 3. Per quanto concerne il contenimento dei salari, l’ipotesi di uno sventagliamento verso il basso dei salari è in generale inaccettabile in Europa; fanno eccezione aree dove vi sia un costo della vita inferiore, ma a condizione che cio` faccia parte di un progetto consensua- le di sviluppo o rilancio dell’area stessa (come nel caso dello strumento italiano dei Contratti d’area). In ogni caso il minimo salariale non deve essere fissato artificialmente, bensı` deve essere basato sul mercato e riflettere le differenze di produttività legate ai livelli di qualificazione, ai settori e alle regioni. Inoltre, sarebbe necessario considerare caso per caso se sia utile e corretto un controllo dei salari che vada a detrimento esclusivo delle fasce deboli. 3. 4. Di fronte a questi compiti i funzionari degli Enti locali e regionali europei scontano ancora una situazione Bruxelles, 19 novembre 1998. di inadeguatezza professionale, presi come sono fra i compiti lavorativi abituali e le nuove esigenze europee. È parere del Comitato delle Regioni che nel prossimo futuro il ruolo di questi funzionari sarà cruciale per raccordare e armonizzare le politiche strutturali dell’UE con la loro applicazione su scala locale in funzione dello sviluppo e dell’occupazione. Pertanto i funzionari degli Enti locali e regionali europei dovrebbero poter usufruire di appositi programmi di formazione, stage e scambi conoscitivi. Si considera positivamente il programma «Eurotraining» e se ne auspica l’allargamento alle tematiche di politica econo- mica e per l’impiego. Occorre garantire ai funzionari degli enti locali e regionali la possibilità di partecipare ai nuovi programmi del Fondo sociale europeo, in modo che possano migliorare le loro qualifiche professionali e quindi l’amministrazione locale. Va tuttavia considerato il fatto che gli impegni lavorativi abituali limitano in genere la loro disponibilità oggettiva a partecipare a programmi formativi troppo lunghi e/o complessi. È dunque opportuno studiare un percorso formativo, analogo a quello auspicato per i funzionari locali e regionali, ma che sia destinato ai giovani e che consenta la creazione di una nuova figura professionale «euro- pea», in grado di consigliare i funzionari stessi e di accompagnare sia la partecipazione ai programmi dell’UE, sia i processi di diffusione delle buone prassi amministrative, di partenariato e di cooperazione fra Enti locali e regionali di paesi diversi. Si auspica che queste raccomandazioni del Comitato delle regioni siano accolte dalla Commissione e si traducano in una misura specifica dell’UE. Il Presidente del Comitato delle regioni Manfred DAMMEYER


title: Alueiden komitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle kansanterveyspolitiikan kehittämisestä Euroopan yhteisössä"

eurovoc_concepts:
European Union
disease prevention
exchange of information
health policy
public health

text: 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/53 Alueiden komitean lausunto aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parla- mentille, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle kansanterveyspolitiikan kehittä- misestä Euroopan yhteisössä” (1999/C 51/09) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon komission tiedonannon kansanterveyspolitiikan kehittämisestä Euroopan yhteisössä KOM(98) 230 lopull. , ottaa huomioon komission 17. huhtikuuta 1998 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 129 artiklan ja 198 c artiklan ensimmäisen alakohdan nojalla tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto, ottaa huomioon työvaliokuntansa 13. toukokuuta 1998 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 5:n ”Sosiaalipolitiikka – Kansanterveys – Kuluttajansuoja – Tutkimus – Matkailu” tehtäväksi, ottaa huomioon komitean lausunnon aiheesta ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi syöväntorjunnan toimintasuunnitelman hyväksymisestä vuosiksi 1995–1999 kan- santerveyden toimintakehyksessä” (CdR 183/94)(1), komitean lausunnon komission tiedonan- nosta ja ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi aiheesta ”Kansantervey- teen liittyvä edistämistyö, tiedottaminen, koulutus ja harjoittelu kansanterveyden toimintake- hyksessä” (CdR 246/96 fin) (2), komitean lausunnon aiheesta ”Yhteisön toimintaohjelma AIDSin ja tiettyjen muiden tartuntatautien ennaltaehkäisemisestä kansanterveyden toimintake- hyksessä” (CdR 144/95) (3), komitean lausunnon aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle ja Euroopan parlamentille Euroopan unionin huumeidenvastaisesta toimintasuunnitelmasta vuosiksi 1995–1999” (CdR 147/95)(4), komitean lausunnon aiheesta ”Komission tiedonanto terveystilanteen seurantaa koskevasta yhteisön toimintaohjelmasta kansanterveyden toiminta- kehyksen yhteydessä” ja ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi terveysti- lanteen seurantaa koskevan yhteisön toimintaohjelman hyväksymisestä kansanterveyden toimintakehyksen yhteydessä” (CdR 25/96 fin)(5), komitean lausunnon komission tiedonannos- ta ja ehdotuksesta Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi aiheesta ”Euroopan yhteisön tartuntatautien epidemiologisen seurannan ja valvonnan verkoston luominen” (CdR 157/96 fin) (6), komitean lausunnon aiheesta ”Komission tiedonanto sekä ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston päätökseksi saasteperäisten sairauksien vastaisen yhteisön toiminta- ohjelman 1999–2003 hyväksymisestä osana kansanterveyden alalla toteutettavia toimia” (CdR 287/97 fin)(7), ottaa huomioon valiokunta 5:n syyskuun 29. päivänä 1998 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 156/98 rev. 2, jonka esittelijä oli Ian Hudghton, hyväksyi 18. –19. marraskuuta 1998 pitämässään 26. täysistunnossa (19. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. 1. Johdanto 1. 1. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti tiedo- nantoon, joka tarjoaa katsauksen kansanterveyspolitiik- kaan Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 129 artik- lassa määritetyn kansanterveysalan toimivallan laajen- tamisen jälkeen saatujen kokemusten valossa. AK:n mielestä EY:n kansanterveyspolitiikan tarkastelu on (1) EYVL C 210, 14. 8. 1995, s. 55. (2) EYVL C 210, 14. 8. 1995, s. 81. (3) EYVL C 100, 2. 4. 1996, s. 28. (4) EYVL C 100, 2. 4. 1996, s. 38. (5) EYVL C 129, 2. 5. 1996, s. 50. (6) EYVL C 337, 11. 11. 1996, s. 67. (7) EYVL C 64, 27. 2. 1998, s. 91. tarpeen myös Amsterdamin sopimusluonnoksessa ehdo- tetun uuden toimivaltalaajennuksen näkökulmasta. 1. 2. Perustamissopimuksen 129 artiklan nojalla on luotu kahdeksan uutta kansanterveysohjelmaa, joista monet päättyvät vuoteen 2000 mennessä. AK:n mielestä nykyisten ohjelmien arviointi on tästä syystä tarpeen. Lisäksi AK ilmaisee huolestumisensa siitä, että kolmea ohjelmaa ei ole vielä hyväksytty. Euroopan komissio ehdottaa tiedonannossaan 1. 3. kolmea toimintalinjaa: – kansanterveyden kehitystä tukevan tiedon lisääminen; – nopea reagoiminen terveyttä vaarantaviin tekijöihin; C 51/54 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 – terveyttä määrittäviin tekijöihin vaikuttaminen ter- veyden edistämisen ja sairauksien ennaltaehkäisyn kautta. – tapaturmien ennaltaehkäisy; – harvinaiset sairaudet. Huomattavaa tiedonannossa on, että yhteisön laajentu- miseen liittyvät kysymykset sekä terveysvaatimusten sisällyttäminen kaikkeen yhteisön politiikkaan otetaan huomioon kaikissa kolmessa toimintalinjassa. 2. 3. Neuvoston ja parlamentin on vielä hyväksyttävä saasteperäisiin sairauksiin, tapaturmien ennaltaehkäi- syyn ja harvinaisiin sairauksiin liittyvät ohjelmat. AK:n mielestä on tärkeää, että kyseiset toimielimet hyväksyvät ohjelmat mahdollisimman pian. 1. 4. Vaikka alueiden komitea kannattaa ehdotettua toimintaa yleisesti, sen mielestä EY:n tulee noudattaa läheisyysperiaatetta ja toimia ainoastaan silloin, kun yhteisön toiminta on selvästi tarpeen. Esimerkkihank- keiden, verkostojen ja hyvien käytänteiden vaihtamisen lisäarvoa tulisi korostaa. AK:n mielestä EY:n osallistu- mista kunkin toimintalinjan puitteissa on harkittava tarkkaan, jotta EY täydentää jäsenvaltioiden toimia eikä toista niitä. Toimintalinjojen välillä on yhteys, joka tulee pitää mielessä laajennettaessa EY:n toimivaltaa kansanterveyden alalla. 2. EU:n nykytoimet kansanterveyspolitiikan saralla 2. 1. Maastrichtin sopimuksen 129 artikla koskee kansanterveysalan toimivaltaa ja sen pääsisältö on seuraava: – Yhteisö myötävaikuttaa ihmisten terveyden korkeata- soisen suojelun toteuttamiseen rohkaisemalla jäsen- valtioiden välistä yhteistyötä sekä tarvittaessa tuke- malla niiden toimintaa. – Yhteisön terveydensuojelutoiminta suuntautuu tau- tien ehkäisemiseen. – Yhteisön kansanterveystoiminta suuntautuu erityi- sesti laajalle levinneiden vaarallisten sairauksien sekä huumausaineiden väärinkäytön ehkäisemiseen. Tällä hetkellä on käynnissä kahdeksan kansan- 2. 2. terveyteen liittyvää ohjelmaa: – AIDS ja muut tartuntataudit; – syöpä; – huumeriippuvuus (johon liittyen on käynnistetty toi- mia ja luotu mm. Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskus. Jäsenvaltioiden kesken on sovittu myös yhtenäisestä huumeiden vastaisesta toimintasuunnitelmasta. ); – terveyden edistäminen; – terveystilanteen seuranta; – saasteperäiset sairaudet; Euroopan yhteisö on ryhtynyt toimiin myös 2. 4. monilla muilla alueilla: – syövän seulontatutkimuksiin, osteoporoosiin, terveel- liseen ruokavalioon ja nuorten alkoholinkäyttöön liittyvät suuntaviivat ja käytännön suositukset; – tupakankulutuksen ja tupakkamainosten vähentä- minen; – verituotteiden turvallisuutta ja omavaraisuutta koske- va strategia; – laaja katsaus ionisoimattomaan säteilyyn. Alueiden komitea suhtautuu myönteisesti myös 2. 5. asiakirjaan ”Tutkimuksen ja teknologisen kehittämisen viides puiteohjelma (1998–2002)”, jossa puututaan mer- kittävällä tavalla kansanterveyteen. Asiakirjassa käsi- tellään mm. terveyden, ympäristön ja ravinnon välistä suhdetta sekä virusten aiheuttamien sairauksien valvon- taa ja ikääntyvän väestön ongelmia. 3. Kansanterveysalan toimivallan laajentaminen pe- rustamissopimuksessa ja nykyisen lähestymistavan ongelmat Alueiden komitea on yhtä mieltä tiedonannossa 3. 1. mainituista nykyisiin kahdeksaan ohjelmaan liittyvistä hallinnollisista ongelmista. Kullakin ohjelmalla on oma pieni talousarvionsa, riippumaton strategiansa, työsuun- nitelmansa sekä oma komitearakenteensa monimutkai- sine sääntöineen. Tämä lisää huomattavasti hallinnollis- ta taakkaa ja vaikeuttaa EY:n mahdollisuutta luoda yhtenäinen kansanterveysalan strategia. Komitea on samaa mieltä siitä, että nykyistä 3. 2. lähestymistapaa on virtaviivaistettava supistamalla oh- jelmien lukumäärää ja sovittamalla ohjelmat paremmin yhteen. 3. 3. Tiedonannossa todetaan, että ”suurempia vaiku- tuksia olisi saatettu saavuttaa, jos olisi tuettu harvempi- lukuisia, laajempia ja kestävämpiä toimia” ja että ”riippuvuus järjestöistä, jotka esittävät omia pyrkimyk- siään heijastelevia hankkeita, hankaloittaa mahdolli- suuksia varmistaa, että ohjelmien ja kansallisten strate- gioiden tavoitteet tulevat saavutettua”. Vaikka siirtymi- nen nykyistä laajempiin hankkeisiin vaikuttaakin hallin- ratkaisulta, AK:n mielestä nollisesti innovatiiviset ja kokeiluhankkeet ovat tärkeä osa näitä sopivalta 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/55 ohjelmia ja tämäntyyppiset hankkeet ovat erittäin tehok- kaita alue- tai paikallistasolla. Vastaavasti kokemusten- vaihtohankkeita voidaan kehittää tehokkaasti valikoi- malla suppea määrä sellaisia kansainvälisiä yhteistyö- kumppaneita, jotka ovat harjaantuneita innovatiivisen tekniikan käyttäjiä. 3. 4. Tiedonannossa todetaan, että kansanterveyspo- litiikan, terveyden edistämisen ja sairauksien ennaltaeh- käisyn haasteet ovat muuttuneet yhteisön vuonna 1993 julkaiseman ensimmäisen strategian jälkeen, ja siinä kuvaillaan tiettyjä muutoksia. Ne koskevat mm. demo- grafisia tekijöitä ja ikääntyvää väestöä sekä uutta teknologiaa, uusia tekniikoita ja ihmisten entistä suu- rempia terveydellisiä odotuksia. Myös työn organisaa- tiomuotojen sekä terveydenhuoltojärjestelmien muutok- siin kiinnitetään huomiota. 3. 5. Tiedonannossa korostetaan elintarvikkeiden tur- vallisuutta erityisenä huolenaiheena. Esimerkkeinä mai- nitaan kansanterveysalalla laajalti huolta herättäneet hullun lehmän tauti (BSE) sekä kolibakteeri (Escherichia coli). Tiedonannossa todetaan, että EY:n kansanterveys- politiikassa on otettava huomioon uudenaikaisten ravin- toteollisuus- ja viljelymenetelmien seuraukset. Alueiden komitea jakaa täysin tämän näkemyksen ja korostaa tarvetta luoda yhteyksiä EY:n kansanterveyspolitiikan ja muiden eurooppalaisten politiikkojen kuten yhteisen maatalouspolitiikan ja elintarviketurvallisuuspolitiikan välille. Alueiden komitea korostaa myös, että BSE-tauti ja kolibakteeri ovat aiheuttaneet huolta useilla hallinnon tasoilla ja että kaikkien hallintotasojen on tehtävä yhteistyötä näiden tautien kitkemiseksi. Eläinten hoi- don, ruokinnan sekä eläinravinnon antibioottipitoisuuk- sien välisen kytköksen huomioonotto on myös tärkeää. 3. 6. Edellä mainitut muutokset ovat vaikuttaneet merkittävästi kansanterveyspolitiikkaan ja tulevat työl- listämään Euroopan yhteisöä; Euroopan unionin toimi- valtaa kansanterveyden alalla lisättiinkin Amsterdamin sopimuksella. 3. 7. Amsterdamin sopimuksen 152 artikla koskee kansanterveyttä, ja siihen on tehty oleellisia muutoksia edelliseen perussopimukseen nähden: – Yhteisön muiden politiikkojen terveysvaikutuksia koskevassa kohdassa korostetaan, että kaikkien yh- teisön politiikkojen ja toimintojen määrittelyssä ja toteuttamisessa varmistetaan ihmisten terveyden kor- keatasoinen suojelu. – Perustamissopimuksen aiemmin sisältämät toimet ”ihmisten sairauksien ehkäisemiseksi” ja ”ihmisten terveyttä vaarantavien tekijöiden torjumiseksi” ulote- taan ”kansanterveyden parantamiseen”. – Huumeiden vastaisissa toimissa keskitytään vastedes terveyshaittojen ”huumausaineiden aiheuttamien vähentämiseen”. – Yhteisö voi vastedes hyväksyä ”toimenpiteitä, joilla asetetaan ihmisistä peräisin oleville elimille ja aineille sekä verelle ja verituotteille korkeat laatu- ja turvalli- suusvaatimukset”. Nämä toimenpiteet ”eivät vaikuta lääketieteellistä elinten ja veren luovuttamista tai käyttöä ja säännöksiin määräyksiin”. kansallisiin koskeviin 3. 8. Laajentumisen vaikutukset ja kansainvälisten organisaatioiden (esim. Maailman terveysjärjestön) kan- nanotot on otettava huomioon kansanterveyspolitiikkaa kehitettäessä. Alueiden komitea on samaa mieltä siitä, että kansainvälisten organisaatioiden toiminta on otetta- va huomioon EY:n kansanterveyspolitiikkaa kehitet- täessä. Tämän lisäksi on tärkeää, että EY:n toimet täydentävät Maailman terveysjärjestön toimia niiden toistamisen sijaan. Laajentumisen yhteydessä on huo- mattava, että hakijamaissa kansanterveyteen käytetään yhteisöön verrattuna vähemmän varoja kutakin kansa- laista kohti, elinajanodote on lyhyempi sekä terveystilan- neindikaattorit matalammat. Myös tuotteiden ja tava- roiden (etenkin lääkkeiden, verituotteiden ja lääkintä- laitteiden) vapaa liikkuvuus herättävät turvallisuuteen sekä laadunvalvontaan liittyviä kysymyksiä. Kansainvä- lisen ulottuvuuden yhteydessä on syytä ottaa huomioon maailmanlaajuiset terveysuhat, etenkin tartuntataudit. 4. Yhteisön tuleva kansanterveyspolitiikka 4. 1. Euroopan komissio ehdottaa edellä mainittujen muutosten valossa yhteisön kansanterveyspolitiikkaan kolmea toimintalinjaa: – kansanterveyden kehitystä tukevan tiedon lisääminen; – nopea reagoiminen terveyttä vaarantaviin tekijöihin; – terveyttä määrittäviin tekijöihin vaikuttaminen ter- veyden edistämisen ja sairauksien ennaltaehkäisyn avulla. Toimintalinja 1: Kansanterveyden kehitystä tukevan tiedon lisääminen 4. 2. Tiedonannossa korostetaan asianmukaisen ter- veyttä koskevan tietojärjestelmän tarvetta, jotta politii- kan kehittämiseen saataisiin tietoa ja jotta yhteisö voisi näin ollen toteuttaa entistä tehokkaampia toimia kansanterveyden alalla. Alueiden komitea on samaa mieltä siitä, että tietojärjestelmien kehittäminen on kansanterveyspolitiikan kehittämisen kannalta äärim- mäisen tärkeää. Komissio luettelee kuitenkin tiedonan- nossaan aloja, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden eivätkä C 51/56 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 yhteisön toimivallan piiriin. Esimerkiksi 47 kohdassa mainitaan ”terveydenhuoltojärjestelmien kustannuk- sissa ja rahoituksessa tapahtuva kehitys, valtion ja yksityisten sairausvakuutusten osuus mukaan lukien” sekä ”terveydenhuollon painopistealueet, joihin sisäl- tyvät tärkeysjärjestyksen määrittämisessä käytettävät mekanismit, sekä kansalaisten terveyttä ja terveyden- huoltojärjestelmien tehokkuutta koskevat asenteet ja huolenaiheet. ” Tämä saattaa johtaa Euroopan komis- sion alueille, joita ei ole täsmennetty Amsterdamin sopimusluonnoksen 152 artiklassa. 4. 3. Vaikka tieto ja vertailukelpoinen materiaali tällaisilla politiikan aloilla olisi hyödyllistä jäsenvaltioil- le, Euroopan komission ei pitäisi antaa suosituksia tai tehdä sitovia päätöksiä. Euroopan komissiolla tulee olla etuoikeus tiedonkeruuseen ainoastaan sen toimivallan piiriin kuuluvissa asioissa. Tämä on erittäin tärkeää, kun otamme huomioon budjettiolosuhteet, joissa EY:n kansanterveyspolitiikkaa kehitetään. EY:n tulee ainoas- taan täydentää jäsenvaltioiden ja Maailman terveysjär- jestön ja OECD:n kaltaisten kansainvälisten organisaa- tioiden tiedonkeruuta. 4. 4. Tiedon levittäminen EY:n toimeksiantamasta tutkimustoiminnasta ja muusta tiedonkeruusta on erit- täin tärkeää. Tiedonlevitystapoja on mietittävä perus- teellisesti, ja Euroopan yhteisöjen tulee toimia yhteis- työssä jäsenvaltioiden sekä alue- ja paikallishallintojen kanssa. EY:n kansanterveysalan tutkimusja tiedotusoh- jelmasta on käytävä kaikkien edellä mainittujen hallinto- tasojen välistä keskustelua. 4. 5. Kansanterveyden eri aloilla tehdyn tutkimuksen ja kerätyn tiedon tulee antaa panoksensa keskusteluun, mutta päätöksenteko kuuluu jäsenvaltioille ellei perus- sopimuksissa toisin määrätä. Toimintalinja 2: nopea reagoiminen terveyttä vaaranta- viin tekijöihin 4. 6. Tässä toimintalinjassa korostetaan tarvetta no- peisiin reaktioihin tartuntatautien ja harvinaisten sai- rauksien tapauksissa, joista esimerkkeinä mainitaan rutto, verenvuototaudit ja lintuinfluenssa. Euroopan komissio lisäisi tähän mielellään elintarviketurvallisuu- teen liittyvät terveysvaatimukset, kasvien ja eläinten terveyteen liittyvät asiat, zoonoosit, veren ja elinten luovutusturvallisuuden, ympäristöstä ja kemiallisista terveysriskit, myrkytykset aineista aiheutuvat sekä lääketuotteiden ja lääkintälaitteiden haittavaikutukset. AK on tyytyväinen tehtyihin ehdotuksiin, koska jäsen- valtioiden välinen yhteistyö on tärkeä tekijä pyrittäessä ehkäisemään tartuntatautien aiheuttamaa uhkaa kan- santerveydelle. Tartuntatautien leviämisuhka kasvaa, koska liikematkat ja matkailu yleensä ovat lisänneet liikkuvuutta Euroopan unionissa. Euroopan yhteisöllä on tärkeä tehtävä asiaan liittyvän tiedon ja parhaiden käytänteiden vaihdossa. Elintarvike- ja tuoteturvallisuu- den alalla on jo olemassa varoitus- ja tiedotusjärjestelmä, jossa kaikki jäsenvaltiot ja komissio ovat mukana. Kansanterveyden alalla sovellettavien mahdollisten uu- sien tietojärjestelmien tulee sopia mahdollisimman hyvin yhteen tämän järjestelmän kanssa. 4. 7. Yhteisön toimiin sisältyisi Eurooppa-tason yh- teensovittamismekanismeja, pika-analyysejä, valvon- taa, itse paikalla suoritettavia tarkistuskäyntejä sekä erityisongelmien tai -kysymysten nopeaa analysointia. Alueiden komitea kannattaa periaatteessa tämäntyyp- pistä toimintaa, koska sen mielestä on tärkeää, että EY tukee jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä. Toimintalinja 3: terveyttä määrittäviin tekijöihin vai- kuttaminen terveyden edistämisen ja sairauksien ennal- taehkäisyn kautta 4. 8. Tähän toimintalinjaan liittyy yksilöiden kykyjen ja valmiuksien vahvistaminen kansanterveyden edistä- misen ja terveydensuojelun alalla. Toimilla pyritään muuttamaan sosiaalisia, taloudellisia ja ympäristöteki- jöitä siten, että ne vaikuttaisivat yksilöihin ja kansanter- veyteen myönteisellä tavalla. Toimintalinjaan kuuluu kuusi nykyisen strategian kahdeksasta ohjelmasta, koska niissä käsitellään sairauksien ehkäisemistä ja terveyson- gelmien kitkemistä. AK suhtautuu ehdotuksiin myöntei- sesti. 4. 9. Tiedonannossa todetaan, että toimet voisivat käsittää rokotuksia, turvallisuutta koskevia ohjeita ja sääntöjä sekä kohderyhmien seulontaa ja testaamista. AK mielestä nämä toimet tulisi kuitenkin jättää jäsenval- tioille, ja EY:n antama rahoitus tulisi suunnata verkosto- jen luomiseen, laatustandardien määrittämiseen sekä parhaiden käytänteiden vaihtamiseen siten, että asete- taan etusijalle hankkeet, joilla voidaan parantaa sosiaali- sia, taloudellisia ja ympäristöolosuhteita sekä inhimil- listää terveysalan toimia. 4. 10. Euroopan komissio odottaa neuvoja tämän toimintalinjan piiriin kuuluvien toimien tärkeysjärjes- tyksen määrittämistä varten. Komissio pohtii, pitäisikö sen keskittyä entistä enemmän ikääntymiseen liittyviin sairauksiin (esim. Alzheimerin tautiin), tehostaa toimia 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/57 ravitsemuksen ja liikalihavuuden alalla, kiinnittää ny- kyistä enemmän huomiota sydän- ja verisuonitauteihin, laatia toimia huumeperäisten terveyshaittojen vähentä- miseksi, keskittyä enemmän tiettyjen väestöryhmien (esim. sosiaalisesti syrjäytyneiden, yksin elävien henki- löiden, lasten tai naisten) terveyteen, taata yhteisön kansalaisille terveyttä koskevan tiedon ja terveysneuvon- nan saatavuus heidän siirtyessään jäsenvaltiosta toiseen työhön, opiskelemaan tai vapaa-ajan viettoon, ja muut- taa strategioita, jotta niissä otettaisiin huomioon unio- niin liittyvien maiden erityisongelmat. 4. 16. Alueiden komitean mielestä terveyttä koskevien edistämis- ja ehkäisyohjelmien eriyttämisestä ei ole juurikaan hyötyä ja virtaviivaisempi lähestymistapa on tarpeen. Määrärahat käytettäisiin tehokkaammin, mikäli tällä toimintalinjalla olisi yhtenäinen kehys. 5. Tästä eteenpäin AK:n mielestä Euroopan komission esittämä 4. 11. ja rajallisen talousarvion toimintaluettelo on pitkä, vuoksi toimet on asetettava tarkkaan harkittuun tärkeysjärjestykseen väestön todellisten terveystarpei- den perusteella. Siksi on tärkeää kiinnittää enemmän huomiota terveyttä edistäviin toimiin, jotka tulee suun- nata erityisesti terveydeltään heikoimpien kohderyh- miin. 5. 1. Euroopan komissiolla on eräitä alustavia ehdo- tuksia tulevaa kansanterveyspolitiikkaa varten. Komis- sion mielestä olisi keskusteltava sekä tulevan politiikan sisällöstä että sen toteuttamisesta. Keskeinen kysymys on, millaisia oikeudellisia mekanismeja tulisi käyttää, jotta politiikassa yhdistyisivät tehokkaasti uudessa pe- russopimuksessa määrätyt kannustin- ja lainsäädäntö- toimet. Ehdotetulla tartuntatautien valvonta- ja tarkkai- luverkostolla tulee olemaan oma oikeusperustansa. 4. 12. AK:n mielestä Euroopan komission on määri- tettävä aihe-alat, joilla Eurooppa-tason toiminta syn- nyttää todellista lisäarvoa ja joilla verkostojen luominen ja kokemustenvaihto on tehokasta. 4. 13. Tiedonannon 4. 1 kohdassa hahmotellaan laa- jentumisen kansanterveydelle asettamia haasteita. Siinä todetaan, että hakijamailla on ”mahdollisesti vakavia tartuntatauteihin liittyviä ongelmia” ja että ”tuotteiden, nimenomaan tiettyjen lääke- ja verituotteiden ja lääkint- älaitteiden, vapaa liikkuvuus aiheuttaa turvallisuuteen ja laadunvalvontaan sekä hinnoitteluun liittyviä seu- rauksia”. Tämän lisäksi tiettyjen hakijamaiden huu- meongelma ja EU:n jäsenvaltioissa lisääntyvä huumei- denkäyttö nostavat huumeperäisten terveyshaittojen vähentämisen tärkeysjärjestyksen kärkeen. EY:n on tarkistettava strategiansa pikaisesti edellä mainittuja ongelmia ja Euroopan unionin laajentumista silmällä pitäen. 4. 14. Edellä mainitun lisäksi terveyttä koskevan tie- don ja terveysneuvontapalveluiden saatavuus EU:n alu- eella muussa kuin kotimaassaan työskenteleville ja asuville EU-kansalaisille on tärkeä asia Euroopan yhtei- sölle. 4. 15. Vaikka ohjelmia tullaan yhdistelemään tämän toimintalinjan puitteissa, näyttää siltä, että merkittäviä määrärahoja ei saada käyttöön. Tästä syystä AK ehdot- taakin, että toimet olisi suunnattava pikemmin tietyille kohderyhmille ja terveydenhuollon ammattilaisille kuin suurelle yleisölle. Tämän ajattelutavan mukaisesti hank- keet olisi luotava avoimien ehdotuspyyntöjen kautta ja tavoitteeksi olisi asetettava alue- ja paikkakuntakohtai- set innovatiiviset toimet. Uuden politiikan viralliseen muotoiluun on kaksi 5. 2. mahdollisuutta. Yksi mahdollisuus olisi ottaa käyttöön yhtenäinen ”puiteasiakirja”, jossa määrättäisiin erillis- ten säännösten hyväksymisestä myöhemmin kutakin toimintalinjaa varten. Etuna olisi yhtenäinen rahoituske- hys ja rahoituksen jakamisen helpottuminen toimintalin- jojen kesken, haittana kaksikerroksinen päätöksenteko- ja hallintorakenne. Toinen vaihtoehto olisi hyväksyä erilliset säädökset kutakin toimintalinjaa varten ilman kokonaissäädöstä. Tämä edellyttäisi sanatonta sopimus- ta kuhunkin toimintalinjaan suunnattavista varoista. AK:n mielestä näiden kolmen toimintalinjan välillä on yhteys. Lisäksi yhtenäisen kehyksen luomisen puolesta on olemassa vahvoja argumentteja, mikäli EU:n toimie- linten väliset neuvottelut kehyksestä sujuvat nopeasti ja tehokkaasti. Kansanterveyden edistämisohjelma olisi hyödyl- 5. 3. linen, mikäli kullakin alalla (esim. tupakka-ala) asetet- taisiin selvä tärkeysjärjestys. Ohjelman tavoitteena tulisi olla terveysalan erojen kaventaminen, ja ohjelma tulisi näin ollen suunnata tiettyihin sosiaaliryhmiin ja kansan- terveyspolitiikkaan. 5. 4. EY:n roolin mahdollinen laajentaminen ”tosi- laadunvalvon- asioihin perustuvaan” lääketieteeseen, taan, toimeenpanoon osallistumiseen, terveysteknolo- gian arvioimiseen sekä tulosten levittämiseen on luonnol- lista ja oleellista kansanterveysohjelmien alalla, jolla on syytä edistää yhteistyötä ja hyviä käytänteitä jäsenval- tioiden kesken. Tutkimustyö ja tiedon kerääminen on hyödyl- 5. 5. listä monilla kansanterveyden osa-alueilla, joilla jäsen- C 51/58 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 valtioilla on vastuutehtäviä. Muistutettakoon kuitenkin, että tutkimusta ja tietoa käytetään asiantuntevan keskus- telun aineksina. Terveydenhoitojärjestelmien kehittä- misvastuu (kustannusten seuranta ja rahoitusjärjestelyt mukaan luettuina) pysyy jäsenvaltioilla. 5. 6. Maailmanpankin ”Investing in Health” -aloit- jonka mukaan teessa kiteytyvään lähestymistapaan, kansanterveystekijät ovat yhteiskunnan tuotantoteki- jöitä, voidaan olla tyytyväisiä. Kansanterveysalan paino- pistealueet on määritettävä ottaen erityisesti huomioon kokonaisvaltainen tavoite eri ryhmien, alueiden ja mai- den välillä esiintyvien terveysalan erojen kaventamisesta. 6. Keskeiset päätelmät Tiedonantoon voidaan olla tyytyväisiä, koska se 6. 1. sisältää kattavan arvion EY:n kansanterveyspolitiikan kehittämisen osa-alueista. Koska EY:n toimivaltaa kan- santerveyden alalla lisättiin Maastrichtin ja Amsterda- min sopimuksilla, kansanterveysohjelmien arviointi on tervetullut. 6. 2. Vaikka alueiden komitea kannattaakin yleisesti tiedonannossa hahmoteltuja kolmea toimintalinjaa, komitean mielestä EY:n tulisi noudattaa läheisyysperiaa- tetta ja osoittaa tapaukset, joissa yhteisön toiminta on selvästi tarpeen. 6. 3. Nykyisten kahdeksan kansanterveysohjelman toteuttaminen melko rajallisin varoin sisältää paljon tarpeetonta hallinnointia. AK on tyytyväinen Euroopan komission pyrkimyksiin virtaviivaistaa ohjelmia. AK painottaa kansanterveyspolitiikan ja muiden 6. 4. EY-politiikkojen kuten yhteisen maatalouspolitiikan ja elintarviketurvallisuuspolitiikan välistä yhteyttä. 6. 5. Virtaviivaistamispyrkimyksistä huolimatta ny- kyisillä määrärahoilla ei voida toteuttaa laaja-alaisia toimia. Esittelijän mielestä ohjelmissa pitäisi keskittyä Bryssel 19. marraskuuta 1998. monilla aloilla innovatiivisiin alue- ja paikallistason hankkeisiin sekä kokemusten vaihtoon. 6. 6. On myös tärkeää, että neuvosto ja parlamentti hyväksyvät vielä vakinaistamatta olevat kolme kansan- terveysohjelmaa mahdollisimman nopeasti. AK on toimintalinjan 1 osalta samaa mieltä 6. 7. Euroopan komission kanssa siitä, että komission on kerättävä tietoa EY:n kansanterveyspolitiikan muotoi- lua varten. Komitea huomauttaa kuitenkin, että komis- sio ehdottaa tiedonkeruuta jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluvilla politiikan aloilla. EY:n on myös otettava huomioon esim. Maailman terveysjärjestöjen ja OECD:n sekä muiden kansainvälisten organisaatioiden keräämä tieto. AK:n mielestä asiassa on oltava hyvin varovaisia eikä tällä alalla pitäisi antaa suosituksia tai tehdä sitovia päätöksiä. 6. 8. AK on tyytyväinen toimintalinjan 2 sisältämiin toimiin, koska kyseinen toimintalinja on tärkeä osa Euroopan komission työtä. Komitea korostaa myös EY:n koordinointitehtävää tämän toimintalinjan puit- teissa jäsenvaltioiden välisen yhteistyön edistämiseksi. 6. 9. AK on tyytyväinen siitä, että kuusi nykyisistä kahdeksasta kansanterveysohjelmasta on sisällytetty tähän toimintalinjaan entistä virtaviivaisemman ja te- hokkaamman lähestymistavan luomiseksi. Talousar- vion asettamien rajoitusten vuoksi uuden tai laajennetun toiminnan määrittämistä on kuitenkin harkittava tark- kaan. AK korostaa, että yhteisön laajentuminen ja huumeperäisten sairauksien lisääntyminen EU:ssa edel- lyttävät strategioiden muuttamista. 6. 10. Budjettivarojen rajallisuuden vuoksi AK muis- tuttaa komissiota innovatiivisten alue- ja paikallistason hankkeiden tärkeydestä ja tehokkuudesta. Verkostojen luominen sekä kokemusten vaihto synnyttävät lisäarvoa myös yhteisön tasolla. 6. 11. koska kolmen toimintalinjan välillä on tiivis yhteys. AK on yhtenäisen oikeuskehyksen kannalla, Alueiden komitean puheenjohtaja Manfred DAMMEYER