title: Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa- Parlamentet - EF's strategi for udvikling af den private sektor i AVS-landene

eurovoc_concepts:
ACP countries
EDF
development aid
foreign investment
private sector

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 20. 11. 1998 KOM(1998) 667 endelig udg. MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET EF's strategi for udvikling af den private sektor i A VS-landene INDHOLDSFORTEGNELSE 1. INDLEDNING: FORMALET MED OG BEGRUNDELSEN FOR MEDDELELSEN 2. UDFORDRINGERNE OG EF'S HIDTIDIGE INDSATS 2. 1. EU's bidrag 2. 2. Behovet for en samordnet strategi 3. ER11VERVSM1LJØET1 AVS-LANDENE 3. 1. Konklusionerne af tidligere forskning og undersøgelser 3. 2. Offentlige institutioner 3. 3. Den private sektors repræsentative organisationer 3. 4. Produktionsfaktorer: kapital, arbejdskraft og kundskaber 3. 5. Økonomiske reformer 4. EF'S STRATEGI: INDSATSOMRÅDER OG IMPLEMENTERING 4. 1. Grundprincipper og målsætninger 4. 2. Hovedelementerne i en integreret strategi 5. IMPLEMENTERING AF STRATI-GIEN I DE ENKELTE LANDE OG PÀ R E G I O N A LT P L A N: K O M P L E M E N T A R I T ET OG SAMORDNING 5. 1. En landestrategi baseret på en indgående undersøgelse 5. 2. Prioritering af landene 5. 3. Indsatsområder 5. 4. Krav til effektivitet, ressourceudnyttelse og bæredygtighed 5. 5. Samordning og konsultation 6. DEN PRAKTISKE GENNEMFØRELSE - ORDNINGER OG INSTITUTIONER 6. 1. Kommissionen * 6. 2. Den Europæiske Investeringsbank 6. 3. Centret for Industriel Udvikling / Erhvervsudvikling 7. KONKLUSION BILAG 2 3 7 7 9 10 11 11 11 12 12 15 17 18 19 21 24 25 25 27 29 30 32 EF's strategi for udvikling af den private sektor iAVS-landene 1. INDLEDNING: FORMÅLET MÈD OG BEGRUNDELSEN FOR MEDDELELSEN EF betragter den private sektor som en af drivkræfterne i udviklingsprocessen og dermed som en vigtig partner i udviklingssamarbejdet. I den foreliggende meddelelse ser man på, hvordan partnerskabet med den private sektor bedst kan udformes. Det anbefales i meddelelsen, at alle de forskellige ordninger, der i dag - hver med egne målsætninger og egne metoder - danner grundlaget for EF's støtte til udvikling af den private sektor, samles i et fælles overordnet system, og at man inden for dette foretager en prioritering af indsatsområderne. Det er tanken, at systemet skal fungere som en helhedsramme omkring udnyttelsen af de voksende ressourcer, der fremover vil blive afsat til udvikling af den private sektor under 8. EUF - både inden for de nationale og regionale vejledende programmer og via Den Europæiske Investeringsbank-finansiering - samt under den næste EU/AVS- konvention om udviklingssamarbejdet. Sigtet med den her foreslåede strategi er at yde et kraftigt bidrag til fattigdomsbekæmpelse og til integrering af AVS-landene i verdensøkonomien, som hurtigt bliver stadigt mere global. De centrale elementer i strategien er: a) samarbejde med AVS-regeringerne med det formål at forbedre investeringsklimaet og fremme private aktiviteter af ethvert omfang, b) samarbejde med den private sektors egne organisationer med det formål at sætte dem bedre i stand til at levere tjenesteydelser til deres medlemmer og indgå i en dialog med myndighederne, c) forøgelse af den private sektors produktivitet og forbedring af dens internationale konkurrenceevne ved etablering af finansielle, faglige og erhvervsmæssige støttetjenester, d) til erhvervsformål, og e) inddragelse af EU's private sektor i bestræbelserne på at udvikle EVS-landenes private sektor, bl. a. gennem et udbygget erhvervssamarbejde mellem EU og AVS. Kommissionen vil ikke selv søge at støtte AVS-virksomheder direkte, men vil give dem en håndsrækning via kvalificerede og kompetente tj enesteleverandører. finansieringsmidler fremskaffelse af flere private Den foreliggende meddelelse er resultatet af omfattende interne drøftelser og overvejelser i Kommissionen1 og høringer af eksperter fra medlemsstaterne og den private sektor. Meddelelsen afspejler også den store interesse, der har været omkring grønbogen om EU/AVS-forbindelserne2 - hos statslige og ikke-statslige organisationer, og i medlemsstaterne og AVS-landene selv - og for støtte til udviklingen af den private sektor i det samarbejde, der kommer til at afløse Fjerde Processen indledtes med, at eksperter fra medlemsstaterne drøftede et udkast til strategidokument om overordnede principper for udviklingen af den private sektor i AVS-landene (marts 1996). Der har været afholdt workshops om udvikling af den private sektor i afrikanske lande syd for Sahara med deltagelse af de stedlige myndigheder, lokale formidlende organisationer og donorer. Der har også været ført drøftelser med medarbejdere fra Verdensbanken om udviklingen af den private sektor som led i et mere omfattende program for et tættere samarbejde mellem Kommissionen og Verdensbanken. "Grønbog om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-landene på tærsklen til det 21. århundrede - Udfordringer og muligheder for et nyt partnerskab", Europa-Kommissionen, 1997. \ Lomé-konvention. I meddelelsen redegøres der mere detaljeret for Kommissionens forslag til et fremtidigt samarbejde med AVS-landene3 og forslagene i det mandat, som medlemsstaterne har givet Kommissionen til at forhandle om ordninger til afløsning for Fjerde Lomé-konvention. Meddelelsen er også i tråd med de henstillinger, som medlemmerne af OECD's Komité for Udviklingsbistand4 har vedtaget vedrørende udviklingsbistandens betydning for fremme af den private sektor, og harmonerer således med de fleste medlemsstaters synspunkter. retsstatens principper, menneskerettigheder Denne meddelse er en uddybelse af andre redegørelser for EF's samarbejdspolitik, såsom meddelelserne om den menneskelige og samfundsmæssige udvikling5; demokratiets og samt god forvaltningsskik6; regional økonomisk integration7; informationssamfundet og udviklingen8; videnskabeligt og teknologisk samarbejde med udviklingslandene9; finansiering af meget små projekter10; turisme11 og infrastrukturer. Meddelelsen omhandler foranstaltninger til støtte for private virksomheder, finansielle og ikke- finansielle tjenesteydelser til virksomheder og reform af erhvervspolitikken og af erhvervslivets institutioner. Fordelene for den private sektor ved bistand til udvikling af menneskelige ressourcer og infrastruktur, er behandlet i andre meddelelser, og behandles derfor ikke i denne. "Hovedlinjer for forhandlingerne om nye samarbejdsaftaler med landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet", meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet, KOM(97) 537 af 29. oktober 1997. DAC - Orientations for Development Cooperation in Support of Private Sector Development", OECD - DAC, 1995 "Den menneskelige og samfundsmæssige udvikling og Den Europæiske Unions samarbejde", SEK (96) 1827, oktober 1996, især kapitel C. " Udfordringer i partnerskabet mellem Den Europæiske Union og AVS-staterne: demokratiets og retsstatens principper og god regeringsførelse" KOM(98) 146, marts 1998. Det Europæiske Fællesskabs støtte til regional økonomisk integration mellem udviklingslandene indbyrdes, KOM(95)219 af 16. 6. 1995 Informationssamfundet og udviklingslandene, KOM(97)351 endelig udgave juli 1997. Videnskabelig og teknisk forskning: Et strategisk element i Den Europæiske Unions samarbejde med udviklingslandene, KOM(97)174 af 25. 4. 1997 Udkast til meddelelse om mikrofinansiering og bekæmpelse af fattigdommen. Udkast til meddelelse om udvikling af turismen. 10 1 ' «t Sammendrag af konklusioner og forslag Forholdene i dag - kapitel 2 EF fremmer udviklingen af den private sektor i AVS-landene med det formål at mindske fattigdommen i disse lande, forbedre deres konkurrenceevne og give dem mulighed for at deltage i verdensøkonomien. EF-støtten til udvikling af den private sektor i AVS-landene bør fokuseres bedre i strategisk henseende og gives en bedre helhedsorientering. Erhvervsmiljøet i AVS-landene - kapitel 3 • Udviklingen af den private sektor i mange AVS-lande hæmmes af, at erhvervslivet ikke har større tiltro til fremtiden, at den offentlige politik, de offentlige institutioner og infrastrukturer udviser store mangler, og den private sektors egne organisationer, de finansielle og ikke-finansielle tjenesteydelser til virksomhederne og virksomhedernes egen ledelseskapacitet er for svage. Strategi - kapitel 4 Kommissionens strategi går ud på: • • at styrke tendensen i samarbejdet med AVS-landene i retning af at anvende flere ressourcer på udvikling af den private sektor og følge en integreret løsningsmodel, at yde støtte til andengenerationsreformer, til dialogen mellem den private sektor og myndighederne i AVS-landene, til forbedring af finansielle og ikke- finansielle tjenesteydelser til erhvervslivet, til tilvejebringelse af mere privat finansiering og til oprettelse af meget små virksomheder, samt til udvikling af erhvervssamarbejdet mellem EU og AVS-landene. Implementering af strategien - kapitel 5 Det er Kommissionens hensigt: • at sikre, at foranstaltningerne baseres på en klar afdækning af, hvilke problemer der hæmmer udviklingen af den private sektor at udarbejde en plan for, hvordan EF-institutionernes indsats skal udformes; denne plan tager udgangspunkt i en analyse, der gennemføres sammen med repræsentanter for den private sektor og i dialog med myndighederne i partnerlandene at tage særligt hensyn til behovene i de AVS-lande, som er indstillet på at forbedre deres erhvervsklima, men som endnu ikke har vundet den fornødne tillid hos investorerne • ved udformningen af strategien på lande- og regionsplan at fokusere specifikt på mulighederne for at medtage støtte til små og mellemstore virksomheder, støtte til nedbringelse af erhvervslivets transaktions-, transport- og kommunikationsomkostninger både på nationalt og regionalt plan, og støtte 6 til privatisering, investeringsbeskyttelse og handelsinfrastrukturer samt handelsfremmende foranstaltninger at sikre, at EF-støttede foranstaltninger er bæredygtige og effektive både med hensyn til resultater og ressourceudnyttelse og har klart definerede opfølgningsstrategier hvad angår levering af subsidierede serviceydelser at sikre tæt samordning og samråd med medlemsstaterne, andre vigtige donorer og den private sektor i Europa at sørge for involvering af EU's private sektor. • • • Ordninger - institutionernes rolle - kapitel 6 • • • Kommissionen kommer til at bære ansvaret for koordineringen af strategien og varetagelsen af reformbestræbelserne, dialogen mellem den private og den offentlige sektor, styrkelsen af kapaciteten i den private sektors organisationer og udviklingen af erhvervsstøttetjenester og investeringsbeskyttelse. Kommissionen går sammen med Den Europæiske Investeringsbank og CIU om støtten til udvikling af små og mellemstore virksomheder. Kommissionen overvejer muligheden for at etablere a) en hurtigt fungerende ordning for bistand til potentielle europæiske investorer, og b) et investeringsgarantiagentur. Den Europæiske Investeringsbank får til opgave at støtte investeringen i levedygtige virksomheder ved at stille lån, aktiekapital og garantier til rådighed og søger med disse midler at tilvejebringe en større privat investering i erhvervslivet. Når Lomé-konventionen er udløbet, er det planen, at Den Europæiske Investeringsbank med dette formål for øje skal oprette, forvalte og føre tilsyn med en revolverende investeringsordning. CIU skal fortsat levere faglig bistand til virksomhederne. Centret skal ikke længere begrænse sig til kun at yde bistand til industrien, men skal også hjælpe Kommissionen med at udvikle kapaciteten hos landenes egne leverandører af faglig bistand. 2. UDFORDRINGERNE OG EF's HIDTIDIGE INDSATS på kapital private hænder, overvejende Den private sektor er drivkraften i økonomisk vækst og den vigtigste beskæftigelseskilde i langt de fleste udviklingslande. Ved "privat sektor" forstås i denne sammenhæng den del af den økonomiske aktivitet, hvor den fysiske og finansielle hvor er forretningsbeslutninger træffes på grundlag af det private initiativ inden for et marked, som er overvejende konkurrencebaseret12. Begrebet omfatter således store dele af den uofficielle sektor, som ofte beskæftiger op til 80% af befolkningen. Denne sektor bidrager med op til 65-75% af BNP. Strukturen og dynamikken i den private sektor varierer imidlertid ganske betydeligt fra land til land. Udfordringen for de politiske beslutningstagere og for donorlandene består for det første i at skaffe sig indblik i, hvilke forhold der bidrager til en vedvarende høj vækst i den private sektor og dermed til generelle positive virkninger i form aflønnet arbejde og selvstændig beskæftigelse, og for det andet i at hjælpe med til at tilvejebringe sådanne forhold13. Udfordringen er særlig stor i de lande, hvor levestandarden stadig ligger meget lavt. og 2. 1. EU's bidrag EU er langt den største udenlandske investor i AVS-landene, ikke mindst i landene syd for Sahara. Det påhviler derfor EU at sørge for, at AVS-landene får den hjælp, de har brug for til at kunne bryde ud af den onde cirkel - lave investeringer og lav vækst i produktiviteten, manglende tilpasnings- og innovationsevne med deraf følgende marginalisering - der forhindrer dem i at udnytte de muligheder, som en stadigt mere globaliseret verden fører med sig. Den store udfordring for Kommissionen og medlemsstaterne består i - sammen med erhvervslivet og andre private organisationer og institutioner i EU - at hjælpe AVS-partnerne med at overvinde deres handicap og opnå den økonomiske spredning og den evne til at reagere på markedssignaler, som er en nødvendig forudsætning for disse landes videre integration i verdensøkonomien. EU's private investeringer i AVS-landene voksede i løbet af 1990'erne (fra ca. 1 milliard USD i 1990 til tæt ved 3 milliarder USD i 1996) med særlig vægt på direkte investeringer i olie, mineraler og turisme. EU's finansieringsinstitutioner tegner sig for halvdelen af medlemsstaternes kapitalmarkedsinvestering i Afrika, hvorigennem porteføljer formidles fra verdens kapitalmarkeder ind på de nye børser, der er under opbygning i landene syd for Sahara. De direkte EU- investeringer i eksportorienteret fremstillingsindustri og eksportorienteret landbrug med høj værditilvækst (f. eks. grøntsags- og blomstergartnerier), som har haft stor fremgang i nogle afrikanske lande, har dog kun været begrænsede. I EF's udviklingssamarbejde i den private sektor under Fjerde Lomé-konvention har man fokuseret på tre målsætninger: a) at øge beskæftigelse ved hjælp af støtte til små og mellemstore virksomheder, b) at bekæmpe fattigdommen i den uofficielle 12 13 Definitionen er med visse tilpasninger hentet fra " Support of Private Sector Development", OECD Development Guidelines Series, 1995. Nogle af de seneste udviklinger i verdensøkonomien og AVS-landenes rolle heri gennemgås ganske kort i bilag 1. > sektor ved hjælp af støtte til etablering af meget små virksomheder og c) at øge eksporten ved udvikling af samhandelen. Der er ydet støtte på tre niveauer: a. Støtte på virksomhedsniveau. Den overvejende del af støtten formidles på dette niveau. Der gennemføres programmer for finansiering, garantiordninger og faglig støtte til individuelle (små og mellemstore) virksomheder, og der kommer stadigt flere programmer for støtte til meget små virksomheder. Bistanden ydes gennem mange forskellige kanaler. Kommissionen støtter små og mellemstore virksomheder og meget små virksomheder gennem de nationale vejledende programmer. Via de regionale vejledende programmer ydes der støtte til politiske tiltag med sigte på udvikling af den private sektor og samhandelen, til institutionsreform på regionalt plan samt til det arbejde, der udføres af private organisationer med regionssigte. Der gives også støtte til investeringsfremmende foranstaltninger via erhvervssammenslutninger14 i samarbejde med CIU. Den Europæiske Investeringsbank kombinerer egne ressourcer med risikovillig kapital og rentegodtgørelser fra EUF til finansiering både af større investeringer og af små og mellemstore virksomheder. Banken finansierer større infrastruktur- og industriprojekter og støtter små og mellemstore virksomheder med globallån. CIU, som er en fælles EU/AVS-organisation, formidler teknologioverførsel, yder faglig bistand til markedsundersøgelser og markedsudvikling og rådgiver om finansiel og juridisk strukturering og implementering i forbindelse med AVS-virksomheders projekter både efter anmodning fra klientvirksomheder, og på eget initiativ. CIU arbejder desuden med at lette og fremme erhvervspartnerskaber mellem virksomheder i EU og i AVS-landene. Centret er begyndt at yde støtte til opbygningen af lokal kapacitet inden for erhvervsmæssig og faglig rådgivning til AVS-virksomheder. b. Støtte til mellemstore økonomiske enheder. Kommissionen yder i et vist omfang kapacitetsforbedringsstøtte til virksomheder, der formidler finansielle, faglige, erhvervsmæssige eller uddannelsesmæssige tjenesteydelser, samt til repræsentative organisationer og sammenslutninger i den private sektor. Den Europæiske Investeringsbank investerer i nogle af de institutioner, der beskæftiger sig med udviklingsfinansiering og finansiering af risikovillig kapital, og som forvalter bankens globallån. Kommissionens nationale og regionale15 programmer omfatter også støtte til formidling af kendskab til eksportmarkeder, herunder information om tekniske regler, standarder og miljøkrav samt teknologioverførsel med henblik på opfyldelse af disse krav. Stabex- og Sysmin-ordningerne kan også anvendes til at styrke sektorer, der mister eksportindtægter. 14 15 Erhvervsfora har givet virksomhedsledere fra EU og AVS-landene mulighed for at mødes, normalt på regional basis og primært inden for sektorerne for minedrift, byggematerialer og forarbejdning af landbrugsprodukter. Der er i Lomé-konventionen (artikel 138) afsat særskilte ressourcer til udvikling af samhandelen, som forvaltes af Kommissionen uden for de nationale vejledende programmer. % institutionelle rammer. Kommissionen yder c. Støtte til politiske og strukturtilpasningsstøtte16 med det formål at give erhvervslivet et bedre politisk, lovgivningsmæssigt og institutionelt grundlag. Der ydes således støtte til a) makroøkonomisk stabilisering, b) strukturreformer, som bidrager liberalisering af priser, samhandel, investeringer og renteniveau samt omstrukturering af den offentlige sektor, c) handelsfremmende foranstaltninger til forøgelse af eksporten og d) regionalt samarbejde og integrationsinitiativer, som tager sigte på koordinering af de lovgivningsmæssige og administrative rammer for erhvervslivet, beskyttelse af investeringer og fremme af regional samhandel, transit og betalinger. Medlemsstaternes udviklingssamarbejde inden for den private sektor antager ofte en innoverende form og fokuserer primært på opbygning af kapacitet og finansiering af erhvervsudvikling, faglig uddannelse og udvikling af samhandelen17. Mange medlemsstaters støtte tager form af lån på lempelige vilkår, der koncentreres på små og mellemstore virksomheder og i stigende grad på endog meget små virksomheder, også udviklingsfinansieringsselskaber, som investerer i operationer i større målestok og i finansinstitutioner. medlemsstater sponsorerer flere men 2. 2. Behovet for en samordnet strategi Mange af de nationale og regionale vejledende programmer, hvorom der blev forhandlet med AVS-landene i forbindelse med 8. EUF, tager sigte på at styrke den private sektors rolle i udviklingsprocessen18. Desuden foreslår både Kommissionen og AVS-landene, at støtte til den private sektor gøres til et endnu vigtigere element i samarbejdet, nu hvor det 21. århundrede19 står for døren. De forskellige aspekter af EF's nuværende støtte til udvikling af den private sektor, som er omtalt i det foregående afsnit, supplerer hinanden. Det er Kommissionens erklærede mål at integrere dem i en helhedspolitik. I praksis er de forskellige elementer dog endnu ikke blevet tilstrækkeligt koordineret med direkte sigte på de enkelte partnerlandes specifikke problemer. Tiden er nu inde til at afstikke strategien nøjere og gøre sig helt klart, hvad en konsekvent, integreret og effektiv indsats for udviklingen af den private sektor indebærer i praksis. 16 17 Lomé-konventionen (artikel 243) indeholder bestemmelse om strukturtilpasningsstøtte som supplement til de nationale vejledende programmer. Medlemsstaternes programmer er kort beskrevet i "Private Sector Development - a Guide to Donor Support", OECD - DAC, 1995. I forbindelse med 8. EUF har 7 lande udpeget den private sektor og handel som "prioriterede sektorer" for EF-bistanden i deres nationale vejledende programmer, og yderligere 9 har valgt den private sektor, handel og turisme som " ikke-prioriterede sektorer". Udvikling af handelen alene er et prioriteret indsatsområde i 13 lande og et ikke-prioriteret indsatsområde i yderligere 7 lande. Desuden indeholder 18 andre landeprogrammer sektorforanstaltninger, hvori udvikling af den private sektor indgår. Alle seks regionale vejledende programmer (for det vestlige, det østlige og det centrale og sydlige Afrika, Det Indiske Ocean, Vestindien og Stillehavsområdet) indeholder projekter for fremme af handel, investeringer, turisme og finansielle tjenesteydelser, som vil være til gavn for den private sektor. 19 Kommissionens forslag er indeholdt i meddelelsen KOM(97) 537 (se fodnote 3), og AVS-landenes forslag er indeholdt i Libreville-erklæringen, som blev vedtaget af AVS-landenes stats- og regeringschefer den 7. november 1997. 3 3. ERHVERVSMILJØET I AVS-LANDENE 3. 1. Konklusionerne af tidligere forskning og undersøgelser Den fremtidige støtte til den private sektor må afspejle de resultater, man allerede tidligere er kommet frem til i forskningen og undersøgelserne af, hvilke faktorer der er bestemmende for, hvor hurtigt økonomien vokser og den private sektor udvikles i de forskellige lande, og hvilke elementer der gør bistand effektiv. Der findes ikke nogen universalløsning, som kan garantere, at bestræbelserne på at fremme investeringer og vækst i den private sektor giver de ønskede resultater. Nogle af de vigtigste medvirkende faktorer er skitseret i bilag 2. Der er bl. a. tale om faktorer, der bidrager til at skabe: et gunstigt tillidvækkende erhvervsklima med gennemskuelige, stabile og forudsigelige fornødne lovfæstede beskyttelse love og administrative bestemmelser og den politiske rammer, der virker fremmende på konkurrencen, sikrer en hensigtsmæssig allokering af ressourcerne og giver markederne mulighed for at fungere effektivt større en kvalifikationer, knowhow samt jord - til den private sektor af produktionsfaktorer tilførsel - kapital, arbejdskraft, offentlige institutioner og serviceydelser af tilfredsstillende kvalitet. Disse forudsætninger behøver ikke altid være opfyldt, men er heller ikke altid tilstrækkelige til at opnå en hurtig vækst med den private sektor som drivkraft. Lande, der rummer meget lovende investeringsmuligheder, f. eks. fordi de råder over rige naturressourcer, vil tiltrække investorer, også selv om den nationale politik og de offentlige institutioner langtfra er ideelle. Fattige lande med begrænsede lokale markeder, få anvendelige ressourcer og ukvalificeret arbejdskraft får vanskeligt ved at tiltrække investeringer, også selv om de fører en fornuftig politik og råder over effektive institutioner. Der er dog langt større sandsynlighed for, at det lykkes at skabe udvikling i den private sektor, hvis erhvervsklimaet er kendt for at være retskaffent og investeringsvenligt. 3. 2. Offentlige institutioner I de to årtier op til 1980'erne havde mange AVS-lande ført en politik over for den private sektor, som var præget af mistillid, som fordrejede den private sektors beslutningstagning, eller som ligefrem prøvede på at modvirke privat initiativ. Disse lande har siden iværksat reformer for at rette op på denne politik, men reformerne er i visse tilfælde blevet gennemført noget tøvende og under vanskelige vilkår med det resultat, at der har hersket tvivl om, hvorvidt de kan tages for gode varer, og hvor længe de vil vare. Der er således lang vej endnu, inden der er genskabt et positivt erhvervsmiljø til gavn for den private sektor og et gunstigt investeringsklima. Selv om problemstillingen varierer ganske meget fra land til land, må der ofte træffes vanskelige politiske valg, hvis der skal skabes en bedre virksomhedsstyring og institutionerne skal ændres. Undersøgelser i de enkelte lande viser, at den almindelige opfattelse er, at det er forbundet med stor risiko og store omkostninger at drive forretninger. Baggrunden herfor er: 1o a. frygt for ustabile politiske og økonomiske forhold b. c. usikre lovgivningsmæssige rammer, som kan gøre det vanskeligt at håndhæve kontrakter en lovgivningsmæssig og administrativ praksis, der opfattes som vilkårlig og uigennemskuelig. Der er mangler og svagheder i retsvæsenet, jurist- og bogføringsbranchen, domstolene, ejendoms- og selskabsretten, finanssektoren og finanstilsynet, skattevæsenet og forvaltningen heraf, og i de administrative bestemmelser; hertil kommer, at offentligt ansattes til tider udviser en obstruerende adfærd over for det private erhvervsliv. Myndighederne er endnu ikke vant til at involvere den private sektor og til at konsultere den på forhånd vedrørende politiske ændringer og reformer. Flere AVS- lande har ganske vist indledt privatiseringsprogrammer, men i mange tilfælde har de endnu ikke iværksat de nødvendige politiske ledsageforanstaltninger, der er nødvendig for at fremme konkurrencen, beskytte forbrugerne, regulere private monopoler og indgå kontrakter med den private sektor om levering af offentlige tjenester. 3. 3. Den private sektors repræsentative organisationer Den officielle private sektor, der via handelskamre, erhvervsorganisationer og regionale kontaktnet er ved at blive bedre organiseret, giver nu tydeligere udtryk for sine behov og interesser; den indgår i dialog med myndighederne og søger at løse nogle af problemerne i forbindelse med ringe kundskaber, dårlige kvalifikationer og manglende knowhow ved hjælp af forskellige uddannelses- og oplysningstilbud, som organisationerne stiller til rådighed for deres medlemmer. Der er dog mange steder behov for en langt større indsats, inden virksomhederne bliver internationalt konkurrencedygtige. Også den uofficielle sektor har mange traditionelle kontaktnet og sammenslutninger, som yder gensidig finansiel og faglig støtte; de er i flere tilfælde dannet for at sikre medlemmernes overlevelse i modgangstider. 3. 4. Produktionsfaktorer: kapital, arbejdskraft og kundskaber i mange AVS-lande, de Udviklingen af den private sektor hæmmes af den yderst begrænsede indenlandske indenlandske finansinstitutioners og opsparing kapitalmarkeders beskedne kapacitet, arbejdskraftens forholdsvis lave uddannelses- og kvalifikationsniveau og mange lokale erhvervsfolks manglende teknisk knowhow, ringe kendskab til markederne og dårlige finansielle, forretningsmæssige og ledelsesmæssige færdigheder. De knappe ressourcer med hensyn til kapital, færdigheder og kundskaber afføder kun ringe produktivitet, ofte fordi der mangler supplerende faktorer, og faktormarkedeme fungerer ineffektivt. I de senere år er der i mange AVS-lande opstået private virksomheder, der tilbyder erhvervsmæssige, ledelsesmæssige og tekniske støttetjenester; der er tale om specialiserede konsulenter, revisorer, advokater og markedsføringseksperter. Desuden er private virksomheder begyndt at tilbyde specialiserede finansielle tjenesteydelser såsom leasingfaciliteter, risikovillig kapital og forsikring samt arbejdskapital og kortfristede lån. Disse tjenester er dog kun i begrænset omfang trængt igennem på markedet, og de er langtfra alment tilgængelige. 11 3. 5. Økonomiske reformer led som dette arbejde i mere gennemføres I de senere år er der gjort en stor indsats for at løse disse problemer, og mange steder omfattende strukturtilpasningsprogrammer. I alt 24 AVS-lande i Afrika syd for Sahara har gjort brug af IMF's udvidede strukturtilpasningsprogram, og de største AVS-økonomier i Vestindien er også begyndt at gennemføre en strukturtilpasningspolitik. Herved tilstræbes bl. a. en makroøkonomisk stabilisering og etablering af solide offentlige finanser, liberalisering af udenrigshandelen og de indenlandske markeder for varer, tjenesteydelser, kapital og arbejdskraft og ofte også privatisering af offentlige virksomheder. I nogle lande ledsages strukturpolitikken af reformer i finanssektoren med det formål at fremskaffe flere opsparingsmidler, sikre sundere finansielle formidlingsinstitutioner og et bedre tilsyn med disse, skabe større spredning i udbuddet af finansielle serviceydelser og gøre dem mere tilgængelige, samt gøre betalingssystemerne mere pålidelige. og for investorer hindringer for at stimulere Man har gjort store fremskridt med hensyn til at liberalisere markederne, afskaffe private lovgivningsmæssige tilpasse beskatningssystemerne investeringerne. Det er dog gået langsommere med at finde frem til, hvilke institutionsændringer der kan fremme det private initiativ, og hvordan de skal gennemføres. Privatiseringen begyndte meget langsomt, især i landene syd for Sahara, men er nu så småt ved at tage fart. Det er også gået langsomt med at få gennemført reform af lovgivningssystemet, administrationsmetoder og retsvæsenet og med at styrke myndighedernes evne til at føre tilsyn med markedet og lægge varetagelsen af offentlige tjenester ud til private virksomheder. Disse såkaldte "andengenerationsreformer" er per definition vanskelige at tilrettelægge og langsomme at gennemføre. De forudsætter en ganske omfattende forbedring af kapaciteten. 4. EF's STRATEGI: INDSATSOMRÅDER OG IMPLEMENTERING 4. 1. Grundprincipper og målsætninger Støtte til den private sektor og udvikling af handelen er blevet et stadigt vigtigere element i samarbejdet med AVS-landene, siden man i Første Lomé-konvention fastslog, at en af målsætningerne var at yde støtte til små og mellemstore virksomheder som led i de pågældende landes industrielle udvikling. I Fjerde Lomé-konvention lægges der mindre vægt på integreret udvikling i landdistrikter, og i stedet opererer man med en lang række forskellige støtteprogrammer, hvorigennem den fattige landbefolkning, meget små virksomheder samt små virksomheder i byområder får tilbud om lån, hjælp til markedsføring og faglig bistand. Ganske mange af de nationale og regionale programmer under 8. EUF opererer med en eller anden form for direkte eller indirekte støtte til den private sektor20. EF's støtte til udviklingen af den private sektor bygger på de målsætninger for udviklingssamarbejdet, der er fastsat i artikel 130 U i Maastricht-traktaten vedrørende bekæmpelse af fattigdommen, fremme af en bæredygtig økonomisk og social udvikling og integration af udviklingslandene i verdensøkonomien. Det 20 Se fodnote 15. forudsættes helt klart i støtten i dag, at a) AVS-landene overvejende tager udgangspunkt i markedsøkonomien, og at b) deres fremtidige udvikling afhænger både en effektiv udnyttelse af mulighederne for vækst i eksporten, af flere får en bedre investeringer og af, om deres virksomheder indenlandske konkurrenceevne, og herunder om de formår at integrere innovation og fremskaffe de kundskaber og den knowhow, dette kræver. EF-støtten tager også udgangspunkt i det standpunkt, at en bæredygtig udvikling i den private sektor både lettes af og bidrager til en styrkelse af demokratiets og retsstatens principper og menneskerettighederne, samt af ejendomsretten, som stadfæstet i verdensklæringen om menneskerettigheder og Afrikas, Amerikas og i Lomé- Europas konventioner om menneskerettigheder, samt artikel 5 konventionen. Formålet med den foreslåede strategi er både at fremme AVS-landenes internationale konkurrenceevne og deres muligheder for selv at medvirke til at afhjælpe fattigdommen21 gennem vækst på et bredt grundlag og en øget beskæftigelse. Endnu et formål er at styrke kvindernes stilling på arbejdsmarkedet og at støtte kvindelige erhvervsdrivende. Strategien forventes også at medvirke til at mindske fattigdommen, idet der som led i politiske tiltag skal skabes øgede muligheder for lønnet arbejde og selvstændig beskæftigelse med det formål at give de fattigste befolkningsgrupper bedre potentiale og større muligheder for at indpasse sig i det sociale og økonomiske liv. Fællesskabet vil gennem sit samarbejde med AVS-landene give sådanne politiske tiltag fuld opbakning og arbejde på at fremme vækstmønstre, der sikrer en bred indkomstfordeling via flere jobmuligheder og muligheder for indtægtsgivende selvstændig beskæftigelse for de fattige på landet og i byerne, og for kvinder såvel som mænd. Strategien skal også sikre, at AVS-landene sørger for, at arbejdspladserne opfylder visse minimumskrav med hensyn til arbejdsforhold, først og fremmest arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Et andet vigtigt princip i EF's strategi for udviklingen af den private sektor er, at støtte forudsætter en erkendelse af markedet og staten hver især har en - indbyrdes supplerende - rolle at spille i en konkurrencebaseret markedsøkonomi. Statsindgreb er kun berettigede, hvor markedsmekanismerne svigter, eller ville svigte uden et passende tilsyn, eller hvor de endnu ikke er tilstede. Staten bør aldrig træde i stedet for et velfungerende marked, eller søge at modvirke bæredygtige markedsbaserede aktiviteter ved hjælp af malplacerede tilskud. Staten bør derimod understøtte markedet ved at skabe forhold, der kan sikre, at der hersker klarhed, konkurrence og effektivitet på markedet, og at konkurrencedygtige og livskraftige private virksomheder på denne måde får mulighed for at blomstre op. Sidst, men ikke mindst, gælder det, at Fællesskabet i sin politik over for den private sektor bør lægge stor vægt på den hjælp, som EU's egen private sektor kan yde til (investering, AVS-landenes sektor, bl. a. gennem erhverv ssamarbejdsaftaler partnerskaber, indgåelse af licensaftaler vedrørende produkter og teknologi osv. ). Virksomhederne i AVS-landene får på denne måde - især hvis der også er tale om 21 I Kommissionens meddelelse om hovedlinjer for forhandlingerne om EU-AVS-samarbejdsaftaler efter Lomé-konventionen (KOM(97) 537) fremhæves den centrale rolle, som målsætningen om bekæmpelse af fattigdommen bør have i EF's fremtidige samarbejde med AVS-landene. /S innovation - mulighed op på højde med det for at bringe deres design- og teknologisk anerkendte internationalt produktionsmetoder sig behovene på EU's marked og konkurrenceniveau og at tilpasse stort at erhvervssamarbejdet har et verdensmarkedet. Betydningen af, teknologielement, er særlig stor hvad angår idet informationssamfundet, informations- og kommunikationsteknologi spiller en meget stor rolle inden for erhvervslivets management-, organisations- og produktionsmetoder. AVS-landene bliver nødt til at tilpasse sig til denne udvikling, hvis det skal lykkes dem at integrere sig i verdensøkonomien. /(f 4. 2. Hovedelementerne i en integreret strategi tager idet der primært og helt specifikt i dag Siden Fjerde Lomé-konvention trådte i kraft, er der sket en udvikling i EF's politik for den private sektor, hen imod den strategi, der er skitseret i den foreliggende meddelelse. Med 8. EUF indføres der en ny model for udviklingen af den private lægges vægt på at sektor, forbedre ikke blot sigte på at yde erhvervsmiljøet. EF-bistanden virksomhedsstøtte, men lægger også den allerstørste vægt på at afhjælpe erhvervslivets vanskeligheder i forbindelse med virksomhedsledelse, retlige spørgsmål og finanssektoren og de underliggende kapacitetsproblemer i den private sektor og at yde virksomhederne en bæredygtig finansiel og faglig støtte (normalt gennem mellemled). Kommissionen foreslår nu, at man i endnu højere grad lægger disse principper til grund i prognoseperioden for at opnå den størst mulige virkning i form af vedvarende vækst i den private sektor, større konkurrenceevne, øget beskæftigelse og bedre bekæmpelse af fattigdommen. På denne måde kan der ydes effektiv bistand til lande, hvor erhvervslivets foretagsomhed hæmmes af ikke- forretningsrelaterede for myndighedernes hensigter, og hvor direkte støtte til igangsættervirksomhed kun giver begrænsede resultater. risici, og hvor erhvervslivet er mistroisk over Den foreslåede integrerede løsningsmodel omfatter følgende hovedelementer: til myndighederne til udarbejdelse og og gennemførelse selskabsretten, a. Støtte implementering af "andengenerationsreformer", som vil mindske de ikke-forretningsrelaterede omkostninger og risici for erhvervslivet. Der kan blive tale om faglig bistand til af af privatiseringsstrategier, fastlæggelse skatteforvaltningen, realkreditlovgivningen, erhvervsretten og licensprocedurer samt faglig bistand til markedsovervågning, konkurrencepolitik og forbrugerbeskyttelse, privatisering og offentlige indkøb, forvaltning af civil- og strafferetten, miljøbeskyttelse og bekæmpelse af svig og korruption. Støtte til udarbejdelse og vedtagelse af passende lovgivning på områder, der i fremtiden vil blive afgørende for, hvor god en konkurrenceevne AVS-landenes private sektor får, for eksempel inden for telesektoren. reformer b. Støtte til dialogen mellem den private sektor og myndighederne, således at repræsentanter for de vigtigste segmenter af den private sektor får lejlighed til frit og åbent at udveksle informationer og synspunkter med repræsentanter for myndighederne og mulighed for at stille forslag til politiske ændringer og institutionelle reformer. En sådan dialog spiller en afgørende rolle, hvis det skal lykkes at give den private sektor tillid til myndighedernes planer og hensigter, at udforme en passende politik og prioritere reformopgaverne, sørge for at de lokale virksomheder tager reformerne til sig. Hvis dialogen mellem det offentlige og den private sektor skal være fuldt effektiv, må repræsentanterne fra den private sektor have adgang både til den fornødne information og rådgivning - for eksempel gennem ajourførte, pålidelige økonomiske statistikker og data om virksomhedernes forhold og forventninger - og til professionel bistand til at tale sin sag på overbevisende måde og med større vægt. c. Foranstaltninger til sikring af, at private virksomheder og sparerne i AVS-Iandene får bedre adgang til finansielle tjenesteydelser, og at disse får en tf højere kvalitet. Målet med denne bistand skal ikke blot være at skaffe finansiering til specifikke projekter og yde gavebistand til etablering af særlige låneprogrammer, men også at bidrage til en vedvarende styrkelse af den lokale finanssektor. Foranstaltningerne bør derfor omfatte ikke blot lån og kapitaltilførsel i forbindelse med individuelle projekter og "globallån", der videreformidles gennem lokale finansinstitutioner, men også medvirken til at fremme innovative lokale finansielle tjenesteydelser og kapitalmarkeder, tegningsgaranti for lokale obligations- og aktieemissioner og garantier for lokal og udenlandsk låntagning og lokal finansiering. d. Foranstaltninger til sikring af, at lokale leverandører af erhvervsmæssige, tekniske, ledelsesmæssige og forretningsmæssige støttetjenester får bedre kapacitet, og at virksomhederne tilskyndes til at gøre brug af disse tjenester. EF vil fortsætte sin støtte til virksomheder, især gennem CIU, til udvælgelse, bedømmelse, forberedelse og implementering af projekter og til løsning af de procesrelaterede og afsætningsmæssige problemer, virksomhederne slås med. Kommissionen vil også aktivt fremme lokale private og markedsbaserede tjenesteydelser, så lokale virksomheder får lettere adgang hertil. e. Kommissionen vil fortsat enten gennem CIU eller gennem ad hoc-programmer støtte initiativer, der tager sigte på udvikling og overførsel af teknologi og knowhow og udbredelse af de mest hensigtsmæssige metoder i forbindelse med alle aspekter af virksomhedsledelse. Kommissionen agter, overalt hvor noget sådant er muligt og relevant, at fremme samarbejdet (inden for politiske anliggender, kapacitetsforbedring mv. ) mellem EU og AVS-landene om arbejde i forbindelse med videnskab, i teknologi og Kommissionens seneste strategipapir22. innovation, foreslået som f. Bestræbelser på at fremskaffe stadigt flere midler fra privat opsparing, både indenlandsk og udenlandsk, til finansiering af private virksomheder i AVS- landcnc. EF vil a) støtte lokale finansinstitutioner og tjenester, som mobiliserer lokal opsparing og anvender den til finansiering af investeringer, b) samfinansiere udenlandske investeringer og stille garantier og tilbyde andre risikodelings- og risikoreduktionsarrangementer for at fremme tilgangen af direkte investeringer og porteføljeinvesteringer, c) hjælpe AVS-landene til at blive mere attraktive som modtagere af investeringer udefra og d) styrke dialogen med EF's private sektor og formidle information om EF-støttede initiativer. g. Støtte til meget små virksomheder og producenter i den uofficielle sektor ved at give mikro-finansieringsinstitutioner den fornødne opbakning og yde ikke-fmansiel bistand, der er skræddersyet til de fattige befolkningsgruppers - især kvindernes - behov23. 22 23 Videnskabelig og teknisk forskning: Et strategisk element i Den Europæiske Unions samarbejde med udviklingslandene, KOM(97)174 af 25. 4. 1997 Se udkast til meddelelser fra 1998 om (1) mikrofinansiering og bekæmpelse af fattigdom, (2) mikrofmansiering og metodemæssige retningslinjer og (3) integrering af kønsaspektet i mikrofinansiering i AVS-landene. I disse dokumenter, der er baseret på en evaluering af EF's låneprogrammer og en grundig gennemgang af litteratur om emnet, peges der på, at støtte til mikrofinansieringsinstitutioner er et effektivt og bæredygtigt middel til at nå ud til de fattige, især kvinderne. /t h. Foranstaltninger for at tilskynde EU's private sektor til at yde specifik bistand til AVS-landenes private sektor som led i erhvervssamarbejdspartnerskaber baseret på fælles interesse. Den praktiske gennemførelse af en integreret strategi forudsætter, at EF tager følgende to spørgsmål op til overvejelse: a. Hvilke typer foranstaltninger skal der iværksættes, når der også skal tages hensyn til nærhedsprincippet og mulighederne for at opnå en værditilvækst på EF- plan? b. Hvilke beslutninger skal der træffes omkring kombinationen af mulige foranstaltninger på baggrund af forholdene i de enkelte lande og regioner, så man sikrer, at programmerne er indbyrdes afstemte og effektive? Disse spørgsmål er behandlet nærmere i kapitel 5 og 6. 5. IMPLEMENTERING AF STRATEGIEN I DE ENKELTE LANDE OG PÅ REGIONALT PLAN: KOMPLEMENTARITET OG SAMORDNING 5. 1. En landestrategi baseret på en indgående undersøgelse En forudsætning for en integreret strategi er større viden om og forståelse af de eksisterende svagheder og problemer og årsagerne til den utilstrækkelige tillid i erhvervslivet. Kommissionen foreslår derfor, at man i tæt samråd med medlemsstaterne afsætter flere ressourcer til at afklare de forhold inden for politik, institutioner, retshåndhævelse, der danner baggrund for den private sektors aktiviteter, med det formål at indkredse de vigtigste reformopgaver. Det kan resultere i, at der udarbejdes fælles ordninger på EF-plan24. Undersøgelser, der allerede er iværksat af Kommissionen og andre donorer samt af konsulenter og forskere, vil være et nyttigt grundlag for dette arbejde. administration, finansiering, lovgivning, retsvæsen og Den strategi for støtten til den private sektor, som er nærmere beskrevet i kapitel 4, består af en lang række forskellige elementer, og det vil rent administrativt være vanskeligt for EF at realisere samtlige målsætninger på én gang i hvert enkelt land. I praksis bør implementeringen af strategien på landeplan og regionalt plan derfor forløbe efter følgende retningslinjer: indgående undersøgelse med deltagelse af a. der foretages en landets myndigheder, dets private sektor og den private sektor i Europa samt andre involverede donorer; det undersøges, hvad der er de største svagheder og mangler, hvordan de hænger sammen indbyrdes, og hvad der er de mest akutte problemer25, der må løses; en sådan undersøgelse kan suppleres med en analyse af den faktiske og forventede effektivitet af de former for donorstøtte, der kan blive tale om 24 25 Som foreslået af visse deltagere på mødet mellem medlemsstaternes eksperter den 27. februar 1998. Herunder også problemer i relation til handelspolitik og handelsfremme b. det er tanken, at donorerne, myndighederne og de vigtigste parter i den private sektor på grundlag af undersøgelsen skal søge at nå til enighed om hovedlinjerne i landestrategien, den regionale strategi og de vigtigste indsatsområder c. derefter udvælger og forbereder EF sine egne foranstaltninger med udgangspunkt i denne strategi, de grundlæggende mål og målsætninger (artikel 130 U i Maastricht-traktaten) og de principper for donorindsatsen, der er skitseret i det foregående kapitel. Den politik og de foranstaltninger, der skal gennemføres i de enkelte lande eller på regionsplan, og begrundelsen for dem, formuleres i strategidokumenter for støtte til den private sektor, i hvert fald for de lande og regioner, hvor der bliver tale om koncentreret støtte til den private sektor. Disse dokumenter vil indgå som led i mere omfattende landestrategier og regionale strategier og udarbejdes i nært samråd med Den Europæiske Investeringsbank og OU, som ligeledes kan anvende dem som grundlag for deres egne transaktioner. Den høring og samordning mellem Kommissionen, Den Europæiske Investeringsbank og CIU, der er fastsat i artikel 89, stk. 3, i den reviderede Fjerde Lomé-konvention, bør formaliseres, udbygges og gøres mere målrettet. Selve mangfoldigheden i den private sektor gør det nødvendigt og ønskeligt, at også donorindsatsen bliver alsidig. EF-støttede aktioner vil normalt indeholde en kombination af foranstaltninger, som kan a) medvirke til at fa gennemført reformer inden for offentlige politikker og institutioner og styrke disse politikker og institutioner, b) fremme dialogen mellem den private sektors organisationer og de offentlige myndigheder og c) støtte virksomhederne via formidlere af relevante tjenesteydelser. Hvis disse forskellige foranstaltninger skal give de ønskede resultater og være bæredygtige, må de imidlertid planlægges med henblik på at sikre den overordnede strategiske sammenhæng. Bistandens og samarbejdets form skal afhænge af resultaterne af førnævnte undersøgelse og samspillet og samordningen mellem EF-institutionerne, medlemsstaterne, andre donorer og den private sektor i de enkelte berørte lande og regioner. 5. 2. Prioritering af landene Kommissionen foreslår, at EF-støtten til den private sektor i AVS-landene bør gøres selektivt målrettet, dvs. selektiv både med hensyn til lande og med hensyn til målgrupper i de enkelte lande - men altid på grundlag af en individuel vurdering. I lande, der bestræber sig på at iværksætte den politik og tilvejebringe de forudsætninger, som er nødvendige for at udvikle erhvervslivet, men hvor der endnu ikke er skabt tilstrækkelig tillid i erhvervslivet, eller hvor der fortsat er problemer og svagheder på det politiske og institutionelle område, der skal afhjælpes, vil det formentlig være oplagt at yde alsidig støtte både på makroplan, til mellemstore økonomiske enheder og til individuelle virksomheder. I lande, som har tilfredsstillende indenlandske finansielle systemer, er internationalt kreditværdige og har et erhvervsmiljø, der er attraktivt for udenlandske investorer26 26 Det udelukker ikke nødvendigvis en vis bistand til investeringsfremmende formål til lande, hvor investeringsmulighederne endnu ikke er gået op for de udenlandske investorer. vil EF-støtte formentlig kunne mobilisere mere privat opsparing til finansiering af investeringer og etablering af partnerskaber mellem den private sektor i EU og i AVS-landene (erhvervssamarbejde). Man bidrager herved til at give AVS-landenes virksomheder en bedre konkurrenceevne, idet innovation og ny teknologi på denne måde kan vinde ledelse, produktionsprocesser, produkter og i deres markedsførings- og distributionsstrategi. inden for virksomhedernes organisation, indpas I lande, hvor klimaet er ugunstigt for den private sektor, og hvor der ikke er vilje til og interesse for at forbedre det, vil EF's engagement formentlig blive af begrænset omfang. I disse lande kan de mest effektive foranstaltninger bestå i forberedelse af fremtidige politiske reformer og bistand på de områder, som er mindst berørt af det ugunstige politiske klima, f. eks. støtte til meget små virksomheder. M i kro finansieringstransaktioner, f. eks. gennem formidlingsinstitutioner, der har specialiseret sig i mikrofinansiering, kan med donorstøtte i nogen tid fungere som isolerede systemer i en større økonomi. På længere sigt vil meget små virksomhederne imidlertid komme til at lide under den lave økonomiske vækst, som påvirker markederne for deres produkter, og selve mikroudlånstransaktionerne vil blive vanskeliggjort af vedvarende strukturbetingede problemer i den officielle finansielle sektor. Når EF giver støtte til meget små virksomheder, vil man derfor altid presse på for at få skabt et mere gunstigt erhvervsmiljø, især med hensyn til renteniveau, beskatning og mikrofinansieringsinstitutionernes juridiske status. Det er naturligt, at der er en vis bekymring for, at udvælgelse baseret på støttens forventede effektivitet vil udelukke de mindst udviklede lande fra enhver form for bistand til udvikling af den private sektor. Frygten for, at de mindst udviklede i en stadigt mere globaliseret lande for altid vil forblive marginaliseret verdensøkonomi, er ubegrundet. Det er lykkedes for nogle af de mindst udviklede AVS-lande at opnå god vækst takket være det private erhvervsliv. Ikke desto mindre er det en kendsgerning, at mange af de mindst udviklede lande starter ud med et vist handicap i relation til geografisk placering og menneskelige og naturlige ressourcer, som gør dem lidet attraktive for investorer. Disse lande må arbejde endnu hårdere end de øvrige for at skabe et gunstigt erhvervsklima. Hvis de er besluttet på at gøre det, fortjener de al mulig støtte fra EF i disse bestræbelserne. 5. 3. Indsatsområder I forbindelse med formuleringen af landestrategierne og de regionale strategier vil EF være særligt opmærksom på behovene og mulighederne for bistand inden for følgende prioriterede sektorer og aktivitetsområder: a. Lokale mellemstore, små virksomheder og meget små virksomheder bør fortsat være den vigtigste målgruppe for EF's, Den Europæiske Investeringsbanks og CIU's samarbejdsprogrammer og for decentraliserede samarbejdsprogrammer. Der bør også fortsat lægges vægt på bekæmpelse af fattigdommen gennem udvikling af den private sektor, og denne indsats bør styrkes yderligere, hvilket forudsætter en dialog med partnerlandene om politikken på relevante områder og administrative metoder samt målrettede programmer for direkte bistand. Initiativer, til der tager sigte på mindrebemidlede og meget fattige målgrupper bør udformes således, at de med levering af finansielle og tekniske tjenesteydelser n tiden kan blive selvfinansierende. Man bør søge at maksimere programmernes effekt ved at benytte stabile, pålidelige og motiverede formidlingsinstitutioner. b. Dialogen om forbedring af erhvervsmiljøet på regionalt og subregionalt plan bør videreføres og udbygges, idet man først og fremmest søger gøre en kraftig og vedvarende indsats både for at lette handel på tværs af grænserne, transit, levering af tjenesteydelser, betalinger og kapitalbevægelser og for at afskaffe erhvervsfjendtlig administrationspraksis. Det er afgørende for disse initiativers succes, at der ydes støtte med det formål at mobilisere private interesser omkring opbakningen heraf. EF yder allerede nu faglig og finansiel bistand til regionalt samarbejde og integrationsinitiativer, som planlægges sammen med den private sektor27. EF yder også støtte til regionalt baserede sammenslutninger, der arbejder på at fremme den private sektors interesser. Der bør søges efter yderligere muligheder for at yde støtte til disse formål, især i forbindelse med den nye form for økonomiske samarbejdsaftaler, som Kommissionen foreslår som led i de fremtidige EU/AVS-forbindelser28. c. Nedbringelse af de ekstremt høje omkostninger i forbindelse med transport, kommunikation og administrative krav, som belaster den private sektor i Afrika, og som i praksis er en væsentlig hindring for investering (og et incitament til korruption og uproduktive profitsøgende aktiviteter), bør være et vigtigt mål for bistanden til "andengenerationsreformer". Det vil formentlig indebære, at man må forsøge at håndhæve højere etiske og disciplinære standarder i den offentlige sektor og udforske muligheder for privatisering eller privat drift af infrastrukturer, der virker afskrækkende på den private sektor, hvis ikke de drives korrekt. Hvad angår udviklingen af visse sektorer - såsom transportindustrien - med hjælp fra den private sektor, vil Fællesskabet kræve, at der anvendes internationale standarder, og herunder visse FN-konventioner, ikke blot på det teknologiske område, men også hvad angår forholdene på arbejdspladsen. Specifikt hvad angår sidstnævnte punkt vil der blive lagt særlig vægt på overholdelsen af de fundamentale arbejdsstandarder, der er udarbejdet af ILO. tjenester, hvor noget sådant giver mulighed d. Privatisering af statsejede produktive virksomheder og udlicitering af visse offentlige for større effektivitetsforbedringer og for at højne kvaliteten af de offentlige tjenester og gøre dem tilgængelige for en større del af befolkningen. Der bør ydes støtte til at styrke kapaciteten i de lande, der søger at modernisere og omdefinere statens funktioner ved at overdrage ejendomsretten til og/eller driften af visse offentlige værker til den private sektor. Samtidig bør man dog søge at undgå at skabe private monopoler, eller man bør sørge for en effektiv regulering, hvor det ikke er muligt at undgå at skabe monopoler29. 27 28 29 De bedste eksempler er det grænseoverskridende initiativ i det østlige Afrika og Det Indiske Ocean, hvor de deltagende lande forpligter sig til at søge at lette handel, betalinger og transit ved at gennemføre foranstaltninger, som er fastlagt sammen med repræsentanter for den private sektor. Andre eksempler er initiativer i UEMOA's regi i Vestafrika, der går ud på at harmonisere erhvervs- og selskabsret, bestemmelser om investeringsbeskyttelse og investeringsfremmende foranstaltninger. Som foreslået i KOM(97) 537, kapitel 5. Et godt eksempel på en sektor, der har et sådant potentiale, er telesektoren. Udviklingen af netmfrastrukrurer bør fremmes ved hjælp af privat finansiering og ved modernisering af teknologien. På samme måde kan en allerede etableret indenlandsk operatør søge at forbedre sin forvaltningskapacitet ved at indgå i et strategisk partnerskab med en internationalt anerkendt operatør. Fordelene ved en sådan udvikling vil også vise sig uden for sektoren, idet effektiv og billig i e. Fælles standarder for investeringsbeskyttelse. EF vil overtale sine AVS- partnere til at vedtage, anvende og håndhæve internationalt anerkendte standarder, som også kan vedtages på regionalt eller subregionalt grundlag30 i forbindelse med øget regionalt fokus på økonomisk samarbejde. Beskyttelse af investorer mod diskriminerende eller vilkårlig behandling er en vigtig forudsætning, hvis man skal genskabe tilliden hos investorerne, og det gælder især de udenlandske investorer, som har brug for sikkerhed for deres ejendom, beskyttelse af deres intellektuelle ejendomsrettigheder og frihed til at kunne udvikle deres virksomheder i takt med udviklingen på markederne. f. Udvikling af handels- og servicesektoren. I den reviderede Fjerde Lomé- konvention er der i artikel 138 afsat midler til udvikling af samhandelen til gavn for alle AVS-lande31. Disse midler supplerer de nationale vejledende programmer og har hjulpet virksomheder til at skaffe sig markedskundskab og viden om markedsføring, annoncere deres produkter og finde tekniske partnere og kunder. EF's nye strategi går ud på at lægge større vægt på institutionelle reformer, handelsfremmende af til virksomheder og brancheforeninger32. handelsinfrastrukturen og bistand Virksomhederne vil få tilbudt faglig bistand på samfinansieringsbasis, således at de kan planlægge og iværksætte en eksportudviklingsstrategi. Der vil også blive lagt særlig vægt på at lette samhandelen og styrke handelssamarbejdet mellem landene på regionalt plan med henblik på en tættere regional integration. foranstaltninger, kvalitetssikring, forbedring g. Fortsat tilskyndelse til oprettelse af partnerskaber mellem erhvervslivet i EU og AVS-Iandene, og herunder også mellem andre beslutningstagere i den private sektor, såsom industrisammenslutninger, handelskamre, teknologicentre. Partnerskaber af denne art kan fungere som et nyttigt redskab i bestræbelserne på at forbedre AVS-virksomhedernes konkurrenceevne, idet de kan give AVS- virksomhederne mulighed for at indføre innovative elementer og ny teknologi i deres ledelse, organisation, og produktionsmetoder samt mulighed for at tilpasse deres arbejdsstyrke til de nye forhold, og på denne måde lette disse landes integrering i den globale økonomi. Specifikt hvad angår virksomhedssamarbejdet er det tanken, at man i denne foranstaltning kan lægge fokus på forskellige former for partnerskaber, såsom joint ventures, licens- og franchiseordninger, videreleje mv. 5. 4. Krav til effektivitet, ressourceudnyttelse og bæredygtighed kommunikation har direkte indflydelse på erhvervslivets og økonomiens konkurrenceevne. Hertil kommer, at informationsinfrastrukturerne er nøglen til adgang til informationssamfundet, og forudsætningen for, at AVS-landene integreres i den øvrige verdens udveksling af varer og tjenesteydelser. Det er værd at mærke sig, at flere lande allerede er gået i gang med at privatisere deres telesektor. Der mangler imidlertid stadig meget at gøre hensyn til etablering afpassende lovgivning, ikke mindst hvad angår regional harmonisering, etablering af et konkurrencebaseret marked, og inddragelse af AVS-landene i WTO's multilaterale aftale om basale teletjenester på dette felt. Som foreslået i KOM(97) 536, kapitel 5. 70 mio. ECU fra 7. EUF og 85 mio. ECU fra 8. EUF ud over midlerne i de nationale og regionale vejledende programmer til handelsfremmende aktiviteter. Jf. arbejdsdokumentet om en handelsudviklingsstrategi for AVS-lande og styrkelse af disse landes konkurrenceevne, udarbejdet af Europa-Kommissionens GD VIII i juni 1997. 30 31 32 % EF sikrer, at støtten til den private sektor opfylder visse krav med hensyn til effektivitet, ressourceudnyttelse og bæredygtighed. Foranstaltningerne skal have veldefinerede målsætninger, som kan opfyldes med målelige og tilstrækkelige resultater. Resultaterne skal normalt være bæredygtige (for så vidt angår virksomhedsstøtte) og reproducerbare, og de hermed forbundne omkostninger skal være så små som muligt, set i forhold til eksisterende alternativer. Eller med andre ord, de løsninger vil blive foretrukket, som maksimerer bistandens virkninger i forhold til et givet udlæg. Med henblik på overholdelsen af disse krav til støtten går EF ind for følgende: a. EF fungerer normalt kun som "engrosleverandør" af tjenesteydelser til den private sektor, medens "detailleddet" overlades til lokale formidlere, som har et bedre lokalkendskab og lavere omkostninger, end hvad Kommissionen kan præstere, eller til virksomheder i EU's private sektor. Kravene med hensyn til effektivitet og ressourceudnyttelse forudsætter, at disse formidlere udvælges efter en omhyggelig vurdering af deres strategi, medarbejderstab, tekniske kompetence, motivering og finansielle situation, og at tilskud til den private sektor, i det omfang sådanne er berettiget, primært anvendes lokale tjenesteleverandørers kapacitet. forbedre disse til at b. Der ydes kun støtte til aktiviteter, der har udsigt til at blive bæredygtige på længere sigt, dvs. som kan fungere uden tilskud. Det forventes, at private virksomheder før eller siden selv bærer de fulde omkostninger i forbindelse med de lånefaciliteter og andre serviceydelser, de benytter. Finansinstitutioner og leverandører af andre løbende tjenesteydelser bør søge deres fulde omkostninger dækket af kunderne. EF-finansierede tilskud bør - i den udstrækning de overhovedet er nødvendige - centreres omkring omstrukturering af investeringer. De bør aldrig gøre det mindre attraktivt at mobilisere opsparingsmidler eller at foretage effektivitetsforbedringer, og de må ikke fordreje eller underminere markeder for tjenesteydelser til erhvervslivet, eller forhindre sådanne i at opstå. Alle tilskud skal være solidt og udtrykkeligt begrundet med, at et givet marked enten ikke eksisterer eller ikke kan fungere uden tilskud; dette gælder både tilskud i form af lavrentesatser, kapitaltilførsler og faglig bistand. Rentesatsen sættes således, at markedsomkostningerne ved de finansielle midler, der tilvejebringes, samt omkostninger ved administration og udlånstab dækkes. Tilskud skal primært have til formål at opbygge den fornødne kapacitet hos modtagerne. Princippet om omkostningsægthed bør anvendes generelt (men fleksibelt) i programmer for virksomhedsstøtte, og herunder også i programmer for faglig bistand33. c. Det bør sikres, at samtlige støttetransaktioner med henblik på virksomheder eller finanssektoren omfatter en "afslutningsstrategi". Der bør fastsættes en tidsfrist for, hvornår støtten ophører med at kunne anses for nødvendig, eftersom det pågældende foretagende skulle være blevet finansielt levedygtigt og i stand til at ekspandere uden yderligere tilskud. Kravet om, at EF-støttede foranstaltninger skal opfylde visse effektivitetskriterier, understreger, hvor vigtigt det er at yde bistand til reform af institutioner og til 33 Hvor det drejer sig om faglig bistand fra ikke-AVS-kilder, forlanges omkostningerne normalt kun delvist dækket (som det er tilfældet med CIU's omkostningsdelingsarrangementer) i erkendelse af, at eksterne rådgivningsydelser koster mere end den AVS-baserede erhvervsrådgivning og faglige rådgivning, som AVS-virksomhederne i stigende grad vil være henvist til 2 i kapacitetsforbedring både i den private og den offentlige sektor, samt på alle de niveauer af statsforvaltningen, der kommer i kontakt med den private sektor. Institutionsreform og kapacitetsforbedring behøver ikke være særlig bekostelig, men kan gavne mange virksomheder ved at mindske usikkerhed, forsinkelser og transaktionsomkostninger. 11 5. 5. Samordning og konsultation Kommissionen vil styrke konsultation og samordning omkring støtten til udvikling af den private sektor med a) medlemsstaterne, b) andre donorer og c) den private sektor i Europa. strategier regionale Der foregår allerede nu en politisk samordning inden for EU på højeste niveau mellem Kommissionen og medlemsstaterne vedrørende støtten til små og mellemstore virksomheder og lån til meget små virksomheder. Medlemsstaterne drøfter og godkender for landestrategierne og de udviklingssamarbejdet, hvoraf stadigt flere tager sigte på at styrke den private sektor og udvide dens rolle. EF er klar til at iværksætte fælles foranstaltninger med Verdensbanken og UNDP omkring udvikling af den private sektor. EF har også tilsluttet sig det grundlag for handelsrelateret faglig bistand, der blev besluttet på det møde, der blev afholdt på højt niveau i oktober 1997 om de mindst udviklede lande. Der foregår også en samordning af politikken for støtte til meget små virksomheder i Verdensbankens regi i den rådgivende gruppe for bistand til de fattigste (CGAP) og der findes forskellige mindre officielle aktive kontaktnet blandt donorer, der beskæftiger sig med spørgsmål i relation til små virksomheder og meget små virksomheder. Den Europæiske Investeringsbank har løbende tæt kontakt til de øvrige europæiske udviklingsfinansieringsinstitutioner (EDFI- organisationerne), hvoraf nogle optager lån hos Den Europæiske Investeringsbank. Også CIU medvirker i forundersøgelser og implementering af EDFI-finansierede investeringer. Det betyder, at der er bred enighed omkring de foretrukne strategimetoder. Kommissionen vil forsøge at udvide denne samordning til også at omfatte undersøgelselsesfasen og fastlæggelsen af fælles strategier og arbejdsopgaver. Verdensbanken, UNDP, WTO og Kommissionen har foretaget undersøgelser af udviklingen af den private sektor og samhandelen i visse lande, og de kan danne grundlag for samordnede landestrategier. Nogle af disse undersøgelser skal dog opdateres, og de dækker ikke alle AVS-lande. Kommissionen kan, hvor de foreliggende informationer, som skal danne grundlag for udarbejdelsen af strategien, er utilstrækkelige, gå foran med ajourføringen af disse undersøgelser og indlede en dialog med de parter, der lokalt er involveret, såvel statslige som ikke- statslige, om prioriteringen af donoropgaverne. EF vil fremover føre en tættere dialog med repræsentanter for den private sektor i både EU og AVS-landene. Nogle af disse har allerede ydet værdifulde bidrag til formuleringen af forslag og tiltag i forbindelse med debatten omkring grønbogen. Dialogen kommer først og fremmest til at dreje sig om, hvordan man forbedrer erhvervsklimaet, den private sektors dialog med AVS-landenes regeringer, prioriteringen af reformerne, Fællesskabets og den private sektors bidrag til skabelse af en kapacitet i AVS-landenes private sektor, overholdelsen af sociale og miljømæssige foranstaltninger, og erhvervspartnerskaberne mellem EU og AVS-landene. investeringsfremmende standarder, de •T 6. DEN PRAKTISKE GENNEMFØRELSE - ORDNINGER OG INSTITUTIONER Strategien skal gennemføres ved hjælp af finansielle og faglige bistandsordninger. Finansiel støtte i form af gavebistand kan finde anvendelse, når man søger at opnå lokal accept af politiske og forvaltningsmæssige reformer, støtte dialogen mellem lokale involverede parter og etablere formidlende institutioner og tjenesteydere. Der bliver også brug for finansiering i form af investeringskapital til virksomheder og kapitalmarkedsinstitutioner. Faglig bistand til rådgivningsopgaver af kortere varighed og som støtte af længere varighed til opbygningen af den lokale kapacitet. Faglig bistand bør altid anvendes på en sådan måde, at den supplerer og styrker den lokale ejendomsret. bliver nødvendig både De vigtigste institutioner i EF-samarbejdet omkring støtte til udvikling af den private sektor i AVS-landene bør fortsat være: Kommissionen, der står som koordinator af strategien og forvalter af de nationale og regionale vejledende programmer og andre finansielle ressourcer34 Den Europæiske Investeringsbank CIU. Dette overordnede mønster kommer til at forsætte, selv med den forenkling af ordningerne, der er foreslået af Kommissionen og godkendt af Den Europæiske Union i forhandlingsmandatet for de fremtidige EU/AVS-forbindelser. Udvikling af meget små virksomheder bør fremover indgå i disse rammer; i henhold til de gældende bestemmelser i den reviderede Fjerde Lomé-konvention kan der dog også ydes støtte til dette formål med ikke-programmérbare midler. 6. 1. Kommissionen Kommissionens vigtigste rolle bliver at koordinere EF's strategi, herunder også hvad angår de særlige forhold og målsætninger i de enkelte lande, de forskellige EF-institutioners respektive roller og dialogen med partnerlandene og donorerne og mellem disse, samt at sikre, at foranstaltningerne er gennemførlige og effektive, og at de er afstemt efter hinanden, er tilstrækkeligt indbyrdes koordinerede samt supplerer hinanden. Kommissionen vil også fortsat yde støtte til styrkelse af den lokale kapacitet og til reformer samt til meget små virksomheder, små virksomheder og investeringsfremmende foranstaltninger. a. Strategi. Kommissionen planlægger i nært samarbejde med de øvrige berørte EF-institutioner, medlemsstaterne og andre større donorer at afholde systematiske drøftelser med regeringerne, de regionale institutioner og den private sektors organisationer i partnerlandene samt med fremtrædende repræsentanter for den private sektor i Europa, der tidligere har medvirket ved udarbejdelse af landestrategier og regionale strategier. b. Reformer. Kommissionen varetager støtten - der tager form af faglig og finansiel bistand - til "andengenerationsreformer" i partnerlandene og etablerer en 34 Jf. artikel 138 og bilag XX i den reviderede Lomé IV (udvikling af handel og tjenesteydelser). 2-5- dialog mellem regeringerne og repræsentanter for den private sektor vedrørende den økonomisk politik og reformen af institutioner og administration. Den vil opfordre til, at der afholdes møder og etableres partnerskaber mellem erhvervslivet i EU og i AVS-landene35, og tilskynde til forbedring af det lokale og det regionale erhvervsklima, bl. a. hvad angår beskatning, lovgivning, transit, foranstaltninger til at fremme handelen og lette betalinger, investeringer og beskyttelse af intellektuel ejendomsret, teknologioverførsel, erhvervsuddannelse og innovation. c. Styrkelse af den lokale kapacitet. Kommissionen varetager støtten til styrkelse af den lokale kapacitet hos offentlige myndigheder og i den private sektors organisationer, samt programmer, som tager sigte på at styrke lokale virksomheder, der formidler tjenesteydelser, herunder virksomheder, der bistår med udvikling af samhandelen, og programmer, som tager sigte på tilskynde virksomhederne til at gøre brug af sådanne tjenesteydelser. d. Små virksomheder og meget små virksomheder. Kommissionen fortsætter med at finansiere låneprogrammer og programmer for faglig støtte til små virksomheder og meget små virksomheder, som Den Europæiske Investeringsbank ikke varetager gennem sine globallånsordninger. Det kommer til at omfatte programmer for mindre lån til slutbrugere samt brug af formidlende institutioner, der må forventes fortsat at være afhængige af gavebistand i en periode. Kommissionen søger også at fremme samarbejdet mellem AVS-landene og EU, dvs. mellem private operatører, forsknings- og uddannelsescentre inden for videnskab, teknologi og innovation. Dette involverer ad-hoc initiativer og eksisterende ordninger under fjerde og femte rammeprogram for forskning og udvikling. Investeringsfremmende foranstaltninger. Kommissionen vil styrke sine e. investeringsfremmende foranstaltninger ved etablering af regionale erhvervsfora og ved hjælp af anden form for støtte til virksomhedskontakter, som kan bidrage til at skabe varig tillid hos investorerne og sætte skub i private investeringer, både lokale og udenlandske. f. Opmærksomhedsskabende foranstaltninger rettet mod EU's private sektor. Kommissionen får en vigtig rolle at spille med hensyn til mobilisere EU's private sektor som led i bestræbelserne på at etablere et erhvervssamarbejde af fælles interesser med sigte på modernisering af AVS-virksomheder og forbedring af deres konkurrenceevne. g. Andre tværgående programmer. Kommissionen vil iværksætte yderligere programmer for virksomhedsstøtte (også inden for handel og tjenesteydelser), som henvender sig til virksomheder i alle AVS-landene. Kommissionen foreslår også, at der overvejes to nye ordninger til fremme af direkte EU-investering i AVS-landene. a. Som et supplement til andre ordninger, der primært tager sigte på AVS- virksomheder, vil Kommissionen forsøge at etablere en genvejsordning for 35 Dette kan eventuelt tage form af en EU/AVS-erhvervsdialog med udgangspunkt i de erfaringer, man har indhøstet i forbindelse med afholdelsen af tilsvarende møder mellem den offentlige og den private sektor i EU og andre udviklingslande (som f. eks. Latinamerika, Syd- og Sydøstasien, Middelhavsområdet osv. ) IL europæiske virksomheder, der overvejer at investere i AVS-landene. Denne ordning vil give dem mulighed for at få støtte til dækning af omkostninger i forbindelse undersøgelser af forholdene, herunder forundersøgelser. Kommissionen vil nu overveje, hvilket sigte ordningen skal have, og hvordan den skal fungere, med udgangspunkt tilsvarende ordninger og metoder, som Kommissionen benytter i andre udviklingsøkonomier og overgangsøkonomier. i erfaringerne fra b. Kommissionen vil i samordning med medlemsstaterne undersøge, om der kan opnås en værditilvækst ved at oprette et europæisk investerings garantiagentur, der kan tilskynde europæiske virksomheder (især små og mellemstore) til at investere i AVS-landene ved at tilbyde forsikring mod politisk betingede risici (f. eks. ekspropriation). 6. 2. Den Europæiske Investeringsbank Den Europæiske Investeringsbank-finansiering er blevet mere orienteret mod den private sektor og mere involveret i jobskabelse og forbedring af kapaciteten hos institutioner i finanssektoren, og dette er helt i tråd med den foreslåede strategi. I henhold til den anden finansprotokol i Fjerde Lomé-konvention (artikel 284, stk. 2) skal mindst 50% af den risikovillige kapital gå til den private sektor, og det mål kan meget vel blive overskredet. Den Europæiske Investeringsbank er ved at nedtrappe rentegodtgørelserne til slutbrugerne. Banken investerer i aktiekapital til lokale risikovillig kapital og finansielle leasingselskaber. Siden 1990 har 65% af den risikovillige kapital og næsten 60% af de samlede ressourcer, der er anvendt til den private sektor, været "globallån", der forvaltes af lokale formidlingsinstitutioner, som er udvalgt på grundlag af deres pålidelighed, og som betjener lokale små og mellemstore virksomheder. formidlingsinstitutioner, herunder også Kommissionen foreslår, at Den Europæiske Investeringsbank får en større og mere systematisk rolle, og at den inddrages i udformningen EF-strategien, idet den kan bidrage med viden om erhvervsmiljøet og finanssektorens problemer i AVS- landene og udvælge egnede indsatsområder og interventionsformer. Det betyder, at Banken må inddrages mere aktivt i udformningen af finansielle ordninger og forbedringen af de finansinstitutioners kapacitet og aktionsradius, og at den må deltage i arbejdet med at analysere og formulere politikken for finanssektoren. Den Europæiske Investeringsbank vil på næsten konvention blive opfordret til at tage ansvaret for en revolverende investeringsfinansieringsordning36. Denne ordning omfatter dels nye bidrag fra EUF, dels indtægter fra og udbytte af Bankens investeringsportefølje. Ordningen, som skal kunne benyttes af finansielle formidlingsinstitutioner fra i EU og AVS-landene, forsigtighedsprincipper og i henhold til overordnede retningslinjer, hvorom Kommissionen og medlemsstaterne træffer beslutning sammen. Retningslinjerne vedrører prioriteringen af lande og sektorer, brug af formidlingsinstitutioner og finansieringsordninger og den forventede forrentning af investeringerne. Dette forstærker Den Europæiske Investeringsbanks katalysatoreffekt på andre private investorer, såvel lokale som udenlandske, uanset om de foretager direkte investeringer eller porteføljeinvesteringer. Det forventes, at den nye ordning bliver forvaltes ud skal 36 Som foreslået i KOM(97) 537, kapitel 6, og i kapitel 4 i forhandlingsmandatet om indgåelse af en partnerskabsaftale med AVS-landene (juni 1998). o t til stor gavn for lokale små og mellemstore virksomheder* at den vil fremme privatiseringsprojekter gennem midlertidige opkøb af aktier, og at den vil bidrage til mobiliseringen af lokal opsparingsmidler via kapitalmarkeder og finansiel formidling. 1M 6. 3. Centret for Industriel Udvikling / Erhvervsudvikling37 CIU's rolle har hidtil været at hjælpe virksomheder i AVS-landene med at planlægge og iværksætte nye projekter, udbygge igangværende aktiviteter og løse tekniske og afsætningsmæssige problemer. Ca. to tredjedele af centrets kundekreds udgøres af lokale firmaer. Centrets arbejdsområde bør udvides, således at det udover industrianliggende også omfatter de dermed forbundne tjenesteydelser. Dette er en konsekvens af, at tjenesteydelser får stadig større betydning i nutidens økonomi, og at det traditionelle skel mellem forarbejdningsindustrien og servicesektoren efterhånden udviskes. Centret bør således omdøbes til Erhvervsudviklingscentret. Dets evne til at fungere mere alsidigt kommer til at afhænge af dets ressourcer og dets prioritering af opgaverne i arbejdsplanerne for anvendelsen af disse ressourcer. CIU er for nylig begyndt at yde støtte til projekter, der bl. a. tager sigte på at styrke kapaciteten hos lokale konsulenter og tilskynde lokale erhvervsfolk, der ønsker at oprette eller udvide virksomheder, til i højere grad at gøre brug af denne form for lokal rådgivning. Det markerer starten til en ny tendens, idet man går væk fra at arbejde i "detailleddet" og fra at yde faglig bistand til individuelle virksomheder. Denne tendens vil blive yderligere forstærket fremover, selv om der fortsat er kraftig efterspørgsel efter tjenesteydelser til støtte for individuelle firmaer. CIU får også en vigtig rolle at spille i forbindelse med mobiliseringen af EU's private sektor i samråd med Kommissionen. i led implementeringen af Kommissionen foreslår, at centret som landestrategierne i stigende grad fungerer som rådgiver og samarbejdspartner for Kommissionen i forbindelse med udvælgelsen af konsulenter i A VS-landene inden for teknisk, ledelsesmæssig og forretningsmæssig rådgivning og forberedelse af projekter for den lokale private sektor og udarbejdelse af programmer, der kan styrke disse konsulenters kapacitet. Centrets styrke er dets kendskab til den private sektor i AVS-landene, de private organisationer, der findes til støtte for den private sektor, og de aktuelle problemer med tilvejebringelsen af tjenesteydelser til erhvervslivet. Centret er også godt placeret til at medvirke til at opbygge lokal kapacitet og formidle information til lokale virksomheder om den produktkvalitet og de standarder, der kræves på udenlandske markeder. CIU kan på tilsvarende måde påtage sig en større rolle som leverandør af information til EU-virksomheder og organisationer i den private sektor, om hvilke forretningsmuligheder AVS-landene byder på, og hvordan disse udnyttes bedst muligt. 37 De aktiviteter, der varetages af Centret for Industriel Udvikling, er i Lomé IV det vigtigste element i det regionale vejledende program for støtte til den private sektor, der omfatter samtlige AVS-lande. 23 7. KONKLUSION Der er i denne meddelelse argumenteret for en helhedsstrategi for planlægningen af, hvordan EF kan støtte udvikling af den private sektor i AVS-landene, og for en strategi, der let lader sig indarbejde i programmer for samarbejde med enkelte lande og hele regioner. Der er brug for en helhedsstrategi, fordi der i mange af disse lande er flere forskellige årsager til de skuffende resultater, og fordi enkle løsninger ikke slår til. Endnu en grund til at en helhedsstrategi er nødvendig, er at det bliver stadigt tydeligere, at politiske og institutionelle faktorer ofte er af afgørende betydning for, om det lykkes for et land at skabe vækst og udvikling. Der lægges i meddelelsen også stor vægt på alsidige og effektive løsningsmodeller og ordninger inden for en strategisk helhedsramme. Der findes visse "recepter" på succes, som måske ikke virker overalt, men som dog er brugbare i mange tilfælde - såsom politisk og makroøkonomisk stabilitet, interesse for samarbejde og partnerskaber, høring af de relevante parter, forudsigelighed og åbenhed i relationerne mellem det offentlige og den private sektor og bestræbelser på at gøre produkt- og faktormarkeder mere effektive. Der findes imidlertid ikke nogen "standardmodel" for EF's støtte til udvikling af den private sektor i AVS-landene. De faktiske lokale forhold er alt for komplicerede og forskelligartede, og der er et alt for stort opbud af potentielle indsatsområder. EF har ikke mulighed for på samme tid at forsøge at afhjælpe alle problemer i alle lande. Implementeringen af strategien for støtte til udvikling af den private sektor bør derfor være selektiv, dvs. tage udgangspunkt i behov, engagement og sektorens egen indsats og hidtidige resultater. Implementeringen bør også bygge på en dybtgående undersøgelse af problemerne sammen med landet selv og en dialog med de vigtigste berørte parter inden for det offentlige, den private sektor og civilsamfundet. Disse principper og denne strategi gælder ikke blot for specifikke programmer for den private sektor. De gælder for alle foranstaltninger, der finansieres af EUF, og som involverer den private sektor, eller hvor den private sektor kunne tænkes at deltage, herunder landbrug, offentlig transport, vedligeholdelse af vejnettet, offentlige forsyningsselskaber og endog sundhedsvæsen og undervisning. På disse områder vil Kommissionen altid stille det spørgsmål, om der i den private sektor findes et realistisk alternativ til, at aktiviteterne gennemføres i offentligt regi, og om dette alternativ vil være effektivt og bæredygtigt. Den vil også se på, om samarbejde mellem den private sektor i EU og i AVS-landene kan være en løsning. Enhver form for støtte til indgreb i den offentlige sektor på disse områder vil blive udformet, så det hverken modvirker konkurrence, skaber barrierer for adgangen til markeder eller kvæler legitime aktiviteter i den private sektor. Endelig vil der i de fleste tilfælde være et uomgængeligt behov for fortsat donorsamordning - ikke blot mellem EF og medlemsstaterne, men også i bredere forstand - både om, hvilken politik der generelt skal føres, og om hvilke politiske indsatsområder og prioriterede opgaver der skal tages op i de enkelte lande. Ingen steder vil kravet om, at donorernes indsats bør være indbyrdes samordnet og i overensstemmelse med den fastlagte politik, være vigtigere end i den vanskelige og langvarige proces, som formidlingen af støtte til "andengenerationsreformer" inden for ledelse, retsstat og offentlig forvaltning udgør. EF må med sine langvarige z<? partnerskabsrelationer med AVS-landene formodes at være godt placeret til at påtage sig en ledende rolle i arbejdet med koordineringen af denne indsats. 2( BILAG BILAG BILAG BILAG 1 UDVIKLING AF DEN PRIVATE SEKTOR I AVS-LANDENE OG ANDRE UDVIKLINGSLANDE Som baggrundsmateriale for de forslag, der fremsættes i denne meddelelse, forelægges der her forskellige grundoplysninger om AVS-landene og deres stilling i verdensøkonomien, og om hvordan deres resultater forholder sig til andre landes. Disse data viser, hvor store udfordringer AVS-landene står over for i deres bestræbelser på at blive bedre integreret i verdensøkonomien ved hjælp af samhandel og kapitalstrømme, og dermed hvor vigtigt det er at skabe et miljø, hvori en konkurrencebaseret privat sektor kan udvikles og trives. Verdenshandelen er i de seneste to årtier vokset med 4% om året (over dobbelt så meget som væksten i verdens samlede BNP) i takt med, at markederne gradvis er blevet åbnet for import. De internationale strømme af private investeringer er vokset massivt i det seneste årti, og strømmen går i dag i vidt omfang mod udviklingslandene. og vækstøkonomier er vokset fra 42 milliarder USD i 1990 til 256 milliarder USD i 199738. 30% af de internationale porteføljestrømme i 1996 gik til udviklingslandene sammenholdt med blot 2% i 1990, og deres andel af de direkte internationale investeringer er vokset fra 15% i 1990 til 40% i 1996 med en forøgelse fra 25 milliarder USD til 110 milliarder USD i den pågældende periode39. udviklingslande Internationale investeringer i Det er - med nogle få bemærkelsesværdige undtagelser - ikke lykkedes for AVS- landene at få det fulde udbytte af de muligheder, som den stigende samhandel og de voksende kapitalstrømme fører med sig. AVS-landenes andel af den internationale investering i udviklingslandene er sunket, og det meste af den indgående investering, der har været, er blevet koncentreret i de mineralrige lande, der kan byde på investeringsmuligheder i udvindingsindustrien. AVS-landene modtog i 1997 under 6 milliarder USD i indgående direkte investering og i værdipapirinvesteringer, hvoraf 5,1 milliard USD gik til landene syd for Sahara (kun 2,5 milliarder, hvis man ser bort fra Sydafrika). Landene syd for Sahara repræsenterer mere end 90% af AVS-landenes BNP og eksport. Det meste af den udenlandske direkte investering i landene syd for Sahara er gået til olie- og mineralsektoren. Nigeria, Angola og Ghana har modtaget størsteparten af den indgående investering, der har været i 1990'erne. Den udenlandske direkte investering har således haft en beskedent omfang, men den har ligget på linje med strømmene til andre udviklingslande, betragtet som andel af BNP. Den udenlandske direkte investering i landene syd for Sahara. Den udenlandske investering i landene syd for Sahara i 1996 androg ca. 3,8% af BNP, hvor dette tal for Latinamerika og Vestindien40 lå på 4,7%. Skema 1 viser, at det har været et brat fald, fra 18% til kun 2%, i andelen af den indgående direkte investering og i den værdipapirinvestering i udviklingslandene, 38 39 40 " Global Development Finance 1998", Verdensbankens oversigt. "Global Development Finance 1997", Verdensbankens oversigt, bind 1, kapitel 3. Sammesteds. 22, der er gået til landene syd for Sahara mellem 1970 og 1997. Sydafrika indgår ikke i disse tal. Skema 1 D EN A N D EL AF DE S A M L E DE D E R G AR I N V E S T E R I N G ER T IL L A N D E NE S YD F OR S A H A RA I U N D V K L I N G S L A N D E N E, mam i^*1 * * * * " ****** "\18&&$M &->-. -&. ,. &'* , ». ,i,T. „>i. i. a|,y„„,j^^jffi ' »«KHffltø'jraBB ^f"4|3å; 0 , 0 45 0 , 04 0 , 0 35 0 , 03 0 , 0 25 0. 02 0 ,0 15 0. 0 1 0 , 0 05 De fleste lande har ikke været i stand til at mobilisere de ressourcer i form af kapital, kvalifikationer, viden og privat initiativ eller opnå de produktivitetsforøgelser, som er nødvendige for en hurtig økonomisk ekspansion. Den indenlandske opsparing er normalt meget begrænset. Det lokale erhvervsliv består hovedsagelig af familieforetagender eller meget små virksomheder i den uofficielle sektor, hvor produktiviteten, produktpriserne og indkomsterne er lave. Det er kun de færreste virksomheder i den officielle sektor, der når op på en størrelse, hvor de har mulighed for at skaffe sig de ressourcer, der er nødvendige for al være på forkant med udviklingen og kunne konkurrere effektivt og vedvarende på verdensmarkederne. Kendskabet til udenlandske markeder, teknologi og virksomhedsledelse er begrænset. Deres arbejdsstyrke er fortsat relativt ringe uddannet og ukvalificeret og deres infrastrukturer er svage. Sammenholdt med de hurtige vækstlande er deres økonomi således fortsat usmidig og ude afstand til at reagere på ændringer i efterspørgslen på markedet. AVS-landene er fortsat overvejende afhængige af råvarer. Da råvarepriserne faldt i 1980'erne, blev de derfor hårdt ramt af forringede bytteforhold og lave internationale investeringer i råvareproduktion. For nogle af dem faldt det sammen med og forværrede en krise, der var forårsaget af en stor gældsbyrde og dårlig økonomisk styring. De forholdsvis skuffende resultater af AVS-landenes eksport kan således forklares med en kombination af forskellige årsager: at der har været for ringe en mobilisering af de indenlandske ressourcer, at den indgående investering har været lille, at den det meste er blevet koncentreret om udvindingssektoren, at landets egen foretagsomhed er af beskedent omfang og uofficiel art, og sidst men ikke mindst, at miljøet har været præget af den økonomiske krise og af usikkerhed. 3<t Skema 2 viser, at den andel af udviklingslandenes eksport, som landene syd for Sahara tegner sig for, er faldet fra 14% i 1970 til 7% i 1997. Skema 2 DEN ANDEL AUF UDVIKLINGSLANDENES SAMLEDE EKSPORT SOM LANDENE SYD FOR SAHARA TEGNER SIG FOR 0,16 "'•! ' i '" g MT""*1*"' 1970 1990 1997 Kriserne i 1980'erne overbeviste AVS-landenes regeringer om, at det var nødvendigt at gennemføre foranstaltninger for at få en økonomisk stabilisering og at iværksætte strukturreformer. Disse foranstaltninger havde den positive virkning, at de styrkede grundlaget for indførelse af markedsøkonomi i lande, som tidligere havde haft en omfattende økonomisk kontrol. Men investorernes tillid blev undermineret, og det er gået meget trægt med at genskabe den i væsentligt omfang, bortset fra i nogle ganske få lande med et sundt politisk miljø og/eller gode naturressourcer. I nogle lande har en stor udlandsgæld og manglende solvens i store dele af banksektoren gjort investorerne endnu mere tilbageholdende. AVS-landenes regeringer erkender i dag, at en større privat investering spiller en afgørende rolle i udviklingsprocessen, og de forsøger såldes at fremme både etableret udenlandske investeringsfremmende centre og andre strukturer, der skal tilskynde til øgede investeringer. De har forenklet og fremskyndet deres godkendelsesprocedurer og indført fiskale incitamenter for investeringer. investeringer. Nogle indenlandske har og 25 FAKTORER, DER FREMMER UDVIKLINGEN AF DEN PRIVATE SEKTOR BILAG 2 1. TILVEJEBRINGELSE AF ET GUNSTIGT ERHVERVSMILJØ 1. 1. Politisk troværdighed og opbygning af den fornødne tillid Der er brug for et politisk og institutionelt miljø, der kan skabe tillid hos investorerne, og som er forankret i et fast politisk engagement og politisk, social og makroøkonomisk stabilitet, med let adgang til udenlandsk valuta til løbende transaktioner, entydige og forudsigelige rammer for selskabsret, aftaleret, konkurrenceret og ejendomsret, love, administrative bestemmelser og skatteregler, som er gennemskuelige og retfærdige, og som anvendes uden nogen form for korruption, samt en redelig og effektiv håndhævelse af lovgivningen, afgørelse af tvister, korrekte og ajourførte statistikker både for den officielle og den uofficielle sektor af erhvervslivet. Makroøkonomisk stabilitet. Virksomheder i den officielle sektor har de største muligheder for at trives og ekspandere, og de vil også have lettest adgang til kapital fra banker og kapitalmarkeder, hvis der hersker stabilitet og forudsigelighed omkring den økonomiske politik. Tilliden i erhvervslivet øges, hvis inflationen er lav og forudsigelig, budgetunderskuddene er under kontrol, vekselkurserne er stabile, valutaen er konvertibel og renteniveauet lavt. Dette kræver en finans- og pengepolitik, der garanterer en stabil udvikling, og at det offentliges låntagning på de indenlandske kapitalmarkeder til at finansiere budgetunderskud er beskeden. Regeringer, der tager initiativ til en sådan politik, og således klart ses at gå ind for den, indgyder investorerne størst tillid. Økonomisk åbenhed. Der kræves en åben og konkurrencebaseret politik for handel og investering, samt tilskyndelse til større indgående investeringer og overførsel af teknologi, beskyttelse af de rettigheder, som investorer, indehavere af intellektuel ejendomsret og patentindehavere normalt har, gradvis liberalisering af handelen med varer og tjenesteydelser og afskaffelse af eksporthæmmende foranstaltninger i handelspolitikken. Etablering af en effektiv og konkurrencedygtig privat sektor forudsætter gunstige handelspolitiske rammer. Erfaringerne viser, hvor vigtigt det er at forenkle og reducere toldbeskyttelsen og fjerne kvantitative restriktioner og dermed afskaffe toldordningernes eksporthæmmende virkninger41. Dette bør suppleres med handelsfremmende foranstaltninger, som kan nedbringe omkostningerne ved toldbehandling og forsendelse, og som gennem oplysning og certificering fra myndighedernes side sikrer, at produktkvaliteten er i orden, og at de normer og standarder, der kræves på markederne, og herunder eksportmarkederne, overholdes. Administrative forsinkelser og korruption er med til at øge omkostningerne og 41 Toldordninger kan betegnes som eksporthæmmende, hvis den eksport, der er behov for til fremstillingen af eksportvarer og tjenesteydelser til eksport, beskattes eller er undergivet kvantitative restriktioner. 34 usikkerhedsmomenterne ved transport inden for de enkelte landes grænser og ved havneklarering og bør derfor afskaffes. Beskyttelse af investeringer og ejendomsret. Investorer, og det gælder især udenlandske investorer, kræver nye garantier for, at lovgivningen sikrer dem en retfærdig behandling, samt sikkerhed for, at myndighederne ikke udsætter dem for en vilkårlig og diskriminerende behandling, som underminerer deres forretningsmæssige udsigter. Et redeligt og klart gennemskueligt juridisk grundlag er et effektivt redskab til at fremme både lokal investering og investering udefra. Mange AVS-lande har, tilskyndet af Lomé-konventionen42, indgået aftaler med medlemsstaterne om investeringsbeskyttelse og investeringsfremme, som stadfæster princippet om ikke-diskrimination; formålet er at overbevise investorerne om, at de vil kunne operere i et forudsigeligt og sikkert erhvervsmiljø. Bilaterale aftaler har imidlertid ikke givet helt de forventede resultater med hensyn til at bortvejre investorernes mistillid. EF har derfor forsøgt at overbevise sine AVS-partnere om, at det vil være til deres egen fordel at vedtage og håndhæve internationalt anerkendte standarder for investeringsbeskyttelse og at lade tvister afgøre ved voldgift43. I forbindelse med OECD-forhandlingerne har EU været en af de varmeste fortalere for en multilateral aftale om investering, og EU støtter også det igangværende initiativ i WTO, der går ud på at undersøge mulighederne for at fastsætte en standard, som kan vedtages og anvendes over det meste af verden44. Der foregår kun forretningstransaktioner i meget begrænset omfang, hvis der ikke findes officielle eller uofficielle rammer for lov og orden, og tillid ikke er tilstede. I AVS-landene findes der normalt officielle lovgivningsmæssige rammer, og herunder også love om arbejdsmarkedsvilkår og miljøstandarder, men i nogle tilfælde er de forældede, og mange steder er de ikke relevante for almindelige løbende forretningstransaktioner, fordi de enten ikke håndhæves eller ikke kan håndhæves af politi og domstole. Hvor lov og orden trænges til side af udbredt svindel, kan markederne ikke fungere, og forretningstransaktioner bliver enten ikke gennemført, eller de gennemføres med ekstremt høje omkostninger. 1. 2. God forvaltningsskik i partnerskabet mellem det offentlige og den private sektor En løbende dialog mellem myndighederne og den private sektor (på alle niveauer) og inddragelse af den private sektor i formuleringen af politikken er en af de bedste måder, hvorpå man kan afklare de største svagheder og mangler ved erhvervsmiljøet og afdække de områder, hvor der er størst behov for forbedringer og reformer. Udenlandske donororganisationer og eksperter er sjældent i stand til at sætte sig ind i alle de til tider meget abstrakte faktorer, som underminerer investorernes tillid og forhindrer virksomheder i at ekspandere. 42 43 44 Artikel 261 i den reviderede Lomé IV. Forslagene blev forelagt AVS-regeringerae i 1992. Jf. " Ensartede regler for direkte investeringer på internationalt plan", KOM(95) 42 fra februar 1995, hvori er fastsat principperne for EU's politiske linje på WTO-ministermødet i Singapore i december 1996. 3»? En ineffektiv og dårligt fungerende offentlig forvaltning er en væsentlig medvirkende årsag til, at de private investeringer er så små. Det fremgår klart af en række undersøgelser af holdninger i erhvervslivet og erhvervsfolks erfaringer. Det anbefales i disse undersøgelser, at lovfæstede krav ikke bør gøres alt for besværlige og bekostelige, og at administrative tilladelser og godkendelser bør udstedes på en gennemskuelig måde efter klare og faste regler og med mulighed for at anke afgørelser. Myndighederne bør være meddelsomme og villige til at høre de berørte parters synspunkter og være åbne over for forslag fra den private sektor og for debat med denne. De bør være upartiske og respektere retsstatens principper, når de har at gøre med private borgere og erhvervsfolk, især mindre erhvervsledere, og ikke lade sig lede af politiske hensyn eller henfalde til forskelsbehandling og korruption. En helhedsstrategi for udvikling af den private sektor kræver et klart og entydigt syn på statens rolle. På det politiske plan bør staten skabe de fornødne rammer for overholdelse af demokratiske principper, god forvaltningsskik, menneskerettigheder og retssikkerhed, dvs. skabe forhold, som indgyder tillid til de offentlige institutioner og sikrer social stabilitet. På det økonomiske område bør staten normalt ikke betragte sig selv primært som producent af varer og tjenesteydelser. Ud over at sikre makroøkonomisk og finansiel stabilitet består statens vigtigste økonomiske opgave i a) at sørge for, at der udvikles markeder, som kan levere de varer og tjenesteydelser, der er efterspørgsel efter, og at disse markeder fungerer så effektivt som muligt, b) at afhjælpe de problemer, der forhindrer markeder i at fungere efter hensigten, og c) at føre en social politik, der beskytter de mest udsatte befolkningsgrupper og giver befolkningen bedre mulighed for at udfolde sig i en markedsøkonomi ved udvikling af de menneskelige ressourcer. 1. 3. Befordrende rammer for effektive markeder - tilsyn med disse markeder at til forsøge sig på disse markeder. Den Markeder for varer, tjenesteydelser, arbejdskraft og kapital bør i videst muligt omfang være konkurrencebaserede, åbne og integrerede og med priser, der afspejler knaphedssituationer og offeromkostninger, og nye virksomheder skal have fri tilsynsførende, adgang lovgivningsmæssige og formidlende funktion omfatter håndhævelse af love, der kræver gennemskuelighed og redelighed forretningstransaktioner, virker fremmende på konkurrencen og beskytter både producenter og forbrugere mod svindel og misbrug af markedsposition. Producenter, forbrugere og finansielle formidlingsinstitutioner skal være beskyttet mod bedrageri. Effektive markeder kan kun fungere inden for relevant og klare lovgivningsmæssige rammer, hvor kontrakter kan håndhæves, og hvor der er adgang til et retsvæsen, der sikrer en korrekt retspleje. i I mange tilfælde er myndigheder og andre tilsynsførende organer kun i begrænset omfang i stand til at varetage disse funktioner på en retfærdig, effektiv og objektiv måde. Det betyder, at der i en strategi for støtte til udviklingen af den private sektor nødvendigvis må indgå et væsentligt element af støtte til reformer af det offentliges politik og praksis. Offentlige virksomheders monopol er i mange tilfælde en hindring for en effektiv allokering af ressourcerne og afholder private virksomheder fra at forsøge sig på de pågældende markeder. Villighed til at åbne halvstatslige virksomheder for konkurrence og privatisere dem udsender et kraftigt positivt signal til den private 2S sektor. Privatiserede virksomheder kan indebære attraktive muligheder for lokale og udenlandske investorer. Offentlige indkøb på alle niveauer i statsapparatet bør være gennemskuelige og konkurrencebaserede, og de bør forvaltes med den fornødne ekspertise. Forsinkelser og nøleri medfører omkostninger for tilbudsgiverne, som resulterer i begrænsning af konkurrencen og højere omkostninger for det offentlige. 1. 4. Afhjælpning af forhold, der forhindrer markeder i at fungere effektivt Staten bør kun intervenere på markedet (og kun hvis den kan gøre det effektivt og ansvarligt) for at afhjælpe forhold, der forhindrer det i at fungere effektivt45, f. eks. 45 Dvs. tilfælde, hvor de frie markedskræfter ikke maksimerer indkomst og forbrugervelfærd, fordi markederne ikke giver tilstrækkeligt incitament til at producere nødvendige varer eller " offentlige goder" (såsom offentlig information og lov og orden) eller på grund af positive (f. eks. uddannelsesmæssige) eller negative (f. eks. miljømæssige) eksterne forhold og for låne- og forsikringsmarkeders vedkommende på grund af ringe (skæv) information, utilbøjelighed til at løbe risici, moralske risici og uheldig 2>3 for at tilvejebringe offentlige goder såsom lov og orden og information, beskytte det finansielle systems integritet, koordinere private virksomheder, der er involveret i større projekter (og dermed reducere deres risici og usikkerhedsmomenter) og levere tjenesteydelser eller lade den private sektor levere de pågældende tjenesteydelser på kontrakt på områder som undervisning, folkesundhed og sikkerhed, grundlæggende sundhedstjenester og offentlige infrastrukturer. Det bør også understreges, at det er statens opgave at sikre, at alle har adgang til grundlæggende undervisning, og dermed bidrage til at højne kvindernes status og give dem øgede muligheder. Staten bør være aktiv inden for miljøbeskyttelse og håndhævelse af grundlæggende standarder og krav på arbejdsmarkedsområdet, f. eks. i relation til børnearbejde og sikkerhed på arbejdspladsen. Ødelæggelse af miljøet er et klassisk eksempel på et område, hvor markedskræfterne ikke selv kan løse problemerne, og hvor der således er behov for offentlige indgreb for at fastsætte acceptable normer og standarder og indføre incitamenter og regler, der tilskynder til opfyldelse af disse normer og standarder. 2. TILVEJEBRINGELSE INFRASTRUKTURTJENESTER AF PRODUKTIONSFAKTORER OG 2. 1. Udvikling af menneskelige ressourcer og beskyttelse af udsatte grupper Arbejdsstyrkens kvalitet - med hensyn til uddannelse, færdigheder, tilpasningsevne og optræningsmuligheder - er af afgørende betydning for bestræbelserne på at skabe øget aktivitet i den private sektor, sætte arbejdssøgende i stand til at udføre det arbejde, der tilbydes, og sikre, at investeringerne resulterer i øgede indkomster og mindre fattigdom. Af mange årsager, og herunder også økonomiske, kan hverken de enkelte arbejdstagere eller arbejdsgiverne forventes selv at skaffe al den undervisning og erhvervsuddannelse, de kunne have fordel af. Enkeltpersoner træffer heller ikke de foranstaltninger med hensyn til folkesundheden, der er nødvendige for at sikre sundhedstilstanden i samfundet eller i arbejdsstyrken. Det er derfor det offentliges opgave at sørge for disse sociale serviceydelser, uden hvilke erhvervslivet ikke kan trives. Desuden indebærer kravet om social retfærdighed og stabilitet, at de mest udsatte grupper beskyttes ved en effektiv kollektiv indsats, og det gælder både ofre for naturkatastrofer og alle dem, der er hårdt ramt af økonomisk omstilling og strukturti lpasninger. 2. 2. Indenlandsk opsparing: Mobilisering og formidling Den private sektor udvikler sig særligt godt, når den indenlandske opsparing er stor, og når denne opsparing mobiliseres effektivt til at finansiere virksomhedernes ekspansion. Tilbøjeligheden til at spare op er til dels kulturelt betinget, men det er muligt ad politisk vej at tilskynde til en højere opsparingskvote. Makroøkonomisk stabilitet og en retfærdig og effektiv finanspolitik er med til at sikre, at en større del af den indenlandske opsparing mobiliseres gennem institutionerne i finanssektoren, og at en mindre del af den opsparing, der mobiliseres på denne måde, kanaliseres til staten og den offentlige sektor. En større q-< del af den indenlandske opsparing bliver således stillet til rådighed gennem finanssektoren til støtte for det private erhvervsliv. Tillid til, at ejendom og kapital er sikret mod vilkårlig ekspropriation og inflationsudhuling, er også med til at tilskynde til øget opsparing. Pengeopsparing stimuleres af tillid til bankers og andre pengeinstitutters soliditet og forventningen om en rimelig forrentning af de finansielle aktiver. Pengeinstitutter og kapitalmarkedsinstitutioner må reguleres meget omhyggeligt og overvåges, så man kan undgå uforsigtige udlån og andre kilder til uro, som er meget udbredte i udviklings- og vækstøkonomier. Erhvervslivet forlanger ikke blot, at finanssektoren er sund, men også at den er konkurrencedygtig og tilbyder en bred vifte af nyttige finansielle produkter og tjenester. Dette omfatter ikke blot forretnings- og udviklingsbankernes traditionelle udlånsvirksomhed, men også finansiering ved leasing og med risikovillig kapital samt pålidelige og prismæssigt overkommelige systemer til at gennemføre indenlandske og udenlandske betalinger. 2. 3. Økonomiske infrastrukturer Det er vigtigt for erhvervslivet, at der findes effektive og pålidelige fysiske infrastrukturer i form af bl. a. veje, jernbaner, telekommunikation og el- og vandforsyning. Svigtende infrastrukturer øger produktionsomkostningerne og gør det mere usikkert at drive forretning, hvilket underminerer konkurrenceevnen og svækker interessen for at investere. Man bør derfor etablere de strukturer og anlæg, der er nødvendige for at imødekomme den faktiske efterspørgsel, og sikre, at de funktionsdygtige gennem korrekt vedligeholdelse og drift. Drift, forbliver vedligeholdelse og udvidelse af kapaciteten for at holde trit med efterspørgslen bør finansieres ved hjælp af omkostningsægte takster, og det stilles som et krav, at kunderne betaler deres regninger til tiden. Hvor det er muligt, bør der være konkurrence mellem forskellige leverandører af infrastrukturydelser, idet dette vil anspore til større effektivitet og bedre kundebetjening. Disse opgaver har vist sig at være en vanskelig udfordring for nogle AVS-lande, infrastrukturer bærer en stor del af skylden for, at hvor utidssvarende konkurrenceevnen af er infrastrukturmarkederae og mobiliseringen af privat finansiering og driftsmæssig knowhow stiller imidlertid en bedre servicekvalitet i udsigt. Liberaliseringen undermineret. blevet <ff ISSN 0254-1459 KOM(98) 667 endelig udg. DOKUMENTER DA 11 01 Katalognummer : CB-CO-98-671-DA-C Kontoret for De Europæiske Fællesskabers Officielle Publikationer L-2985 Luxembourg M