title: Parere del Comitato delle regioni in merito alla «Proposta di decisione del Consiglio relativa all'adozione della terza fase del programma di cooperazione transeuropea per l'istruzione superiore Tempus III (2000-2006)»

eurovoc_concepts:
Central and Eastern Europe
EU programme
cooperation policy
cross-border cooperation
higher education

text: C 51/86 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 Parere del Comitato delle regioni in merito alla «Proposta di decisione del Consiglio relativa all’adozione della terza fase del programma di cooperazione transeuropea per l’istruzione superiore Tempus III (2000-2006)» (1999/C 51/14) IL COMITATO DELLE REGIONI, vista la «Proposta di decisione del Consiglio relativa all’adozione della terza fase del programma di cooperazione transeuropea per l’istruzione superiore Tempus III (2000-2006)» (COM(1998) 454 def. - 98/0246 CNS) (1); vista la decisione del Consiglio del 1o ottobre 1998 di consultare il Comitato delle regioni su tale argomento, conformemente al disposto dell’articolo 198 C, primo paragrafo, del Trattato che istituisce la Comunità europea; vista la decisione del proprio Ufficio di presidenza del 13 maggio 1998 di assegnare la preparazione del parere alla Commissione 7 «Istruzione, formazione professionale, cultura, gioventù, sport, diritti dei cittadini»; visto il progetto di parere (CdR 301/98 riv. ) formulato dalla Commissione 7 il 1o ottobre 1998 (relatrice: Morsblech), ha adottato all’unanimità il 19 novembre 1998, nel corso della 26a sessione plenaria, il seguente parere. 1. Introduzione 1. 1. Il presente parere verte sulla proposta di decisione del Consiglio relativa all’adozione della terza fase del programma di cooperazione transeuropea per l’istruzio- ne superiore Tempus III (2000-2006). La proposta è finalizzata al varo di una terza fase del programma di istruzione superiore Tempus III per il periodo 2000-2006. 1. 2. Il programma di istruzione superiore Tempus risale ad una decisione del Consiglio del 7 maggio 1990 (Decisione 90/233/CEE del Consiglio). Con questa decisione Tempus è stato adottato come programma per la promozione dello sviluppo e della ristrutturazione dei sistemi di istruzione superiore nei paesi inclusi nel programma come beneficiari per una prima fase di tre anni, a partire dal 1o luglio 1990. La prima fase è stata prolungata fino alla fine di giugno 1994 con una successiva decisione (Decisione 92/240/CEE del Consi- glio). 1. 3. Il 29 aprile 1993 il Consiglio ha adottato la (Decisione seconda fase del programma Tempus 93/246/CEE del Consiglio), per un periodo di quattro anni a decorrere dal 1o luglio 1994. Questa seconda fase di Tempus è stata prolungata di due anni, per il periodo 1998-2000, con decisione del Consiglio del 21 novembre 1996 (Decisione 96/663/CE del Consiglio). 1. 4. Nel corso della sessione plenaria del 19 settembre 1996 il Comitato ha adottato un parere in merito alla «Proposta di decisione del Consiglio che modifica la Decisione 93/246/CEE del 29 aprile 1993 recante adozione della seconda fase del programma transeuro- peo di cooperazione per l’insegnamento superiore (Tem- pus II) (1994-1998)» (2), nel quale si esprime in termini positivi in merito al programma Tempus, accogliendo con favore i nuovi obiettivi di Tempus II definiti nella proposta di decisione del Consiglio alla base del parere e appoggiando il progetto inteso a garantire una sinergia con altre azioni finanziate da Tacis e Phare. Il parere del Comitato accoglie con favore gli obiettivi generali esposti nella proposta di decisione del Consiglio, lo sviluppo e il riassetto dei programmi di insegnamento nei settori prioritari, la riforma di sistemi e istituti di istruzione superiore e della loro gestione, nonché lo sviluppo di corsi di formazione professionale, in partico- lare attraverso migliori e più estesi contatti con l’indu- stria, per ovviare all’insufficienza dei diplomi superiori che si manifesta nel processo di riforma economica. Il parere appoggia, in linea di principio, le finalità di Tempus, soprattutto quando riguardano riforme econo- miche e sociali, e in esso il Comitato si dichiara favorevole ad aiutare quegli Stati che si preparano all’integrazione nel mercato unico nel quadro di una strategia di preadesione a passare, nell’ambito di Tem- pus, dai programmi di aiuto ai programmi di coopera- zione. 1. 5. Nel corso della plenaria del 20 settembre 1995, inoltre, il Comitato ha adottato un parere sul tema «Il ruolo degli enti locali e regionali nel quadro dei programmi dell’Unione europea per l’istruzione e la formazione nell’Europa centrale ed orientale» (3). In tale strutture esso sottolinea l’importanza di parere (1) GU C 270 del 29. 8. 1998, pag. 9. (2) CdR 193/96 fin — GU C 34 del 3. 2. 1997, pag. 49. (3) CdR 298/95 — GU C 100 del 2. 4. 1996, pag. 98. 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/87 decentrate e pluralistiche, nel cui ambito un ruolo decisivo nello sviluppo economico e sociale dell’Europa centrale e orientale spetta agli enti locali e regionali che funzionano secondo principi democratici, ponendo inoltre l’accento sul grande valore della cooperazione locale e regionale tra UE ed i PECO, soprattutto in materia di istruzione e formazione. In questo parere il Comitato riconosce espressamente il successo del programma Tempus, affermando che esso dovrebbe essere ulteriormente sviluppato, in modo da dare alle università dei PECO un ruolo di maggior rilievo nei partenariati. Il 29 maggio 1998 la Commissione ha adottato 1. 6. il «Documento di lavoro della Commissione sulla cooperazione bilaterale e multilaterale tra gli Stati membri dell’Unione europea ed i paesi dell’Europa centrale ed orientale nel settore dell’istruzione superio- re»(1). In tale documento la Commissione constata una complementarità delle singole tipologie di azione, che deve più decisamente portare allo sviluppo di sinergie. La Commissione annuncia che, nel quadro di Tempus III e della nuova generazione di programmi per l’istruzione generale e professionale, si adopererà prima per consoli- dare e poi per ampliare la portata della cooperazione, in modo da aprire la strada ad un’autentica dimensione esterna, che consentirà il pieno sviluppo dello spazio europeo dell’istruzione. 2. Osservazioni generali 2. 1. Il programma Tempus ha origine dall’invito rivolto dal Consiglio alla Commissione nel 1989 di presentare proposte relative a misure in materia di istruzione superiore intese ad appoggiare il processo di riforma nei PECO. Il Comitato ritiene che tale finalità rimanga basilare, sebbene in alcuni dei paesi partner beneficiari del programma fin dal suo avvio l’obiettivo del ravvicinamento all’Unione europea e della prepara- zione dell’adesione abbia acquisito un’importanza supe- riore. 2. 2. Secondo il Comitato il programma per l’istruzio- ne superiore Tempus esprime l’impegno politico dell’U- nione europea in materia di cooperazione e di dialogo con i PECO, nonché con la Comunità di stati indipendenti e con la Mongolia. Il Comitato condivide la valutazione della Commissione secondo la quale, nel quadro di questa cooperazione, la priorità assoluta va attribuita ai settori dell’istruzione e della formazione e a quello dello sviluppo delle risorse umane. 2. 3. I settori dell’istruzione, dell’insegnamento supe- riore e della formazione si prestano inoltre ottimamente alla cooperazione, che puo` essere attuata a livello regionale ed è, per di più, atta a rafforzare la dimensione regionale. (1) SEC(1998) 909 def. 2. 4. In particolare per quanto riguarda la Comunità di stati indipendenti e la Mongolia, nonché i PECO non associati, il Comitato conviene sul fatto che all’UE spetti un ruolo fondamentale nel contribuire a promuovere la stabilità di questa regione e sottolinea che il sostegno nei campi dell’istruzione, dell’insegnamento superiore e della formazione, vale a dire l’oggetto del programma Tempus per l’istruzione superiore, si presta perfettamen- te a sviluppare questo effetto stabilizzante. 2. 5. Nel contempo, per i PECO associati il settore istruzione, insegnamento superiore e formazione puo` svolgere un ruolo chiave nella trasformazione dei sistemi di governo e delle strutture. L’importanza di Tempus si è ampliata, a seconda del livello di sviluppo dei paesi beneficiari nonché della durata della partecipazione al programma Tempus, dal sostegno alla ristrutturazione dei sistemi di insegnamento superiore, passando per il sostegno alla cooperazione in materia di istruzione fino all’appoggio delle attività di partecipazione ai programmi UE e infine alla preparazione all’adesione all’UE. Si è cosı` andata manifestando una specificazione crescente in relazione ai sistemi di istruzione superiore di ciascuno dei paesi partner, e cio` è divenuto evidente nel caso dei programmi d’insegnamento, delle strutture d’insegnamento superiore o nei corsi di formazione. 2. 6. L’attuazione del programma di istruzione supe- riore Tempus è in ultima analisi legata alla definizione di priorità nazionali nel sostegno ai singoli paesi partner e tale definizione dovrebbe essere sempre direttamente legata alla strategia dei singoli paesi in previsione dell’adesione all’UE. 2. 7. Come si era previsto, per i PECO, Tempus è sempre stato anche un idoneo strumento di cooperazione con le regioni degli Stati UE. 2. 8. Nella prima fase, cioè dal 1990 al 1994, Tempus è stato l’unico strumento che ha appoggiato la riforma dei sistemi nazionali di istruzione superiore, consentendo contemporaneamente agli istituti superiori dei PECO di accedere alla cooperazione internazionale. 2. 9. Nella seconda fase, cioè dal 1994 al 1998, Tempus è stato integrato dalla possibilità per i PECO associati di accedere ai programmi UE Leonardo e Socrates. Contemporaneamente Tempus ha sviluppato un sistema di definizione delle priorità nazionali che, differenziato a seconda dei singoli paesi, ne tiene in considerazione le peculiarità nazionali. 2. 10. A livello globale questa seconda fase è caratteriz- zata da un cambiamento della finalità, che passa dal sostegno alla cooperazione. Tale passaggio è legato alla crescente capacità dei paesi partner di cooperare con l’UE in materia di istruzione e di insegnamento superiore. in ultima analisi, rappresenta il Questa evoluzione, C 51/88 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 presupposto affinché il settore istruzione, formazione e istruzione superiore possa contribuire a preparare i PECO associati all’adesione all’UE. 3. Osservazioni specifiche 2. 11. All’inizio della seconda fase Tempus è stato esteso anche alla Comunità di stati indipendenti ed alla Mongolia. 2. 12. Nell’attuale prolungamento della seconda fase (1994-1998) il ruolo di Tempus nei PECO associati si è sempre più orientato a preparare l’adesione all’UE. Nel contempo il sostegno alla partecipazione ai programmi UE e il collegamento con tali programmi ha acquisito un crescente rilievo. 2. 13. Il Comitato condivide la valutazione della Commissione, secondo la quale le università dei PECO associati sono in grado di contribuire attivamente a preparare l’adesione all’UE dei loro paesi. Il Comitato rammenta tuttavia che non soltanto gli Stati associati, ma anche i loro istituti di istruzione superiore evidenzia- no forti divari dei rispettivi livelli di sviluppo. 3. 1. Il Comitato condivide la valutazione della Com- missione, secondo la quale Tempus si è dimostrato uno strumento efficace per la ristrutturazione e lo sviluppo in materia di istruzione superiore. 3. 2. Concorda inoltre sul fatto che l’effetto positivo di Tempus comprende anche i compiti generali degli istituti di istruzione superiore, di cui sono esempi il collegamento tra la formazione professionale e quella universitaria, nonché il contributo dato nel rendere possibile e incoraggiare le riforme necessarie dell’econo- mia e dello Stato. In definitiva Tempus puo` quindi rivendicare il suo contributo allo sviluppo della convi- venza democratica. 3. 3. Il Comitato condivide il parere secondo il quale Tempus hacontribuito in maniera essenziale ad avvicina- re il livello degli istituti superiori e dei programmi di studio tra gli Stati UE da una parte ed i PECO dall’altra. Il Comitato concorda sul fatto che dal 1994 il 2. 14. programma Tempus ha arrecato vantaggi anche al gruppo di Stati che partecipano al Programma Tacis, la Comunità di stati indipendenti e la Mongolia. 3. 4. Esso sottolinea lo stretto legame esistente tra lo sviluppo economico dei paesi beneficiari e gli investimen- ti nel settore dell’istruzione. Anche da questo punto di vista ritiene positiva la decisione di inserire il programma Tempus nel quadro di Phare, e, in particolare, di Tacis. 2. 15. Esso sottolinea che proprio nel gruppo dei paesi Tacis, i quali, dopo la dissoluzione dell’Unione sovietica, si trovano in una fase di transizione molto difficile, gli istituti superiori hanno un’importanza molto particolare per la costruzione di una cooperazione internazionale. Accanto al sostegno allo sviluppo dei sistemi di istruzione e di insegnamento superiore, in questi paesi, che partiva- no da situazioni molto simili dopo la fine dell’Unione sovietica, un’importanza particolare spetta allo scambio di esperienze ed alla cooperazione a livello di istituti superiori. 2. 16. Il Comitato ritiene positivo il fatto che i cosid- detti Progetti europei comuni (PEC) si siano dimostrati il fulcro degli interventi di Tempus. Nell’impostazione di fondo dei PEC, cioè la cooperazione tra un istituto superiore dei paesi beneficiari e due partner dell’UE, il Comitato ravvisa uno dei fondamenti alla base del positivo svolgimento del programma di istruzione supe- riore Tempus. 2. 17. Il Comitato ritiene inoltre che lo strumento rappresentato dalle borse di mobilità sia un elemento di Tempus decisamente importante e positivo, che finora si è dimostrato vincente. 3. 5. Il Comitato sottolinea infine che Tempus ha contribuito in modo determinante a mettere gli istituti superiori dei PECO in grado di collaborare con l’UE. In questo modo Tempus si è adoperato intensamente affinché il sistema dell’istruzione superiore dei PECO possa partecipare ai programmi Socrates e Leonardo. In particolare il Comitato ravvisa nell’apertura 3. 6. dei programmi Socrates e Leonardo ai PECO un interven- to di supporto coerente, in vista dell’adesione all’UE. Il Comitato prevede che la partecipazione a Socrates e a Leonardo porterà ad un ulteriore approfondimento della cooperazione tra i sistemi di istruzione superiore dei PECO e dell’UE. La cooperazione offre nel contempo la possibilità di mantenere e potenziare le strutture realizzate con l’aiuto di Tempus. 3. 7. Il Comitato ritiene che per Tempus il compito di contribuire alle necessarie trasformazioni a livello di Stato e di società si riscontri soprattutto per i paesi Tacis. Esso valuta positivamente l’articolazione delle funzioni finora applicata a livello di Tempus/Tacis, soprattutto l’appoggio allo sviluppo di sistemi di istru- zione superiore autonomi, decentrati e diversificati ed il sostegno agli istituti superiori con il suo contributo alla riforma economica e sociale nei rispettivi paesi. 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/89 3. 8. In particolare il Comitato rileva che, nell’ambito dei paesi Tacis, una delle finalità principali è il rafforza- mento della componente regionale dell’istruzione supe- riore universitaria e del suo sviluppo. Visti i buoni risultati finora dati da Tempus, il 3. 9. Comitato accoglie molto favorevolmente la presentazio- ne di una proposta di decisione del Consiglio relativa ad una terza fase di Tempus per il periodo 2000-2006. 3. 14. Il Comitato condivide la valutazione della Commissione, secondo la quale tra i paesi partecipanti a Phare che restano beneficiari di Tempus, è soprattutto l’Albania che continua a dipendere fortemente dagli aiuti. Riscontra inoltre una marcata necessità di assisten- za anche per gli Stati dell’ex Jugoslavia, la Bosnia Erzegovina e l’ex Repubblica jugoslava di Macedonia. Il Comitato ritiene assolutamente necessario portare avanti il programma Tempus per questi Stati. Auspica inoltre che in questo modo il necessario sviluppo di una società democratica e pluralistica riceva nuovi impulsi anche in questi paesi. 3. 10. Il Comitato rileva che il gruppo di paesi benefi- ciari di Tempus comprende i paesi che partecipano a Tacis, la Comunità di stati indipendenti e la Mongolia, nonché, nel quadro di Phare, i PECO non associati. In questa proposta, nella quale i PECO associati che appartengono a Phare vengono esclusi da Tempus, il Comitato ravvisa una svolta decisiva nell’impostazione di Tempus. 3. 15. Per quanto riguarda i PECO non associati che partecipano al programma Phare, il Comitato accoglie favorevolmente il fatto che Tempus si concentri su finalità quali la promozione della dimensione regionale, soprattutto negli Stati dell’ex Jugoslavia, la modernizza- zione delle amministrazioni nazionali e locali, la creazio- ne di un apparato amministrativo efficiente per l’istruzio- ne superiore e l’utilizzazione dei risultati dei progetti Tempus attuati nei paesi associati. Il Comitato condivide in linea di massima la 3. 11. valutazione della Commissione secondo la quale per i paesi beneficiari di Tempus III, in materia di politica di istruzione e d’istruzione superiore, valgono gli stessi obiettivi e le stesse priorità che valevano per i paesi partecipanti al programma Tempus iniziale. A suo parere è senz’altro possibile un raffronto tra la situazione in materia di istruzione e istruzione superiore nei PECO associati all’inizio degli anni ’90 e l’attuale situazione nei paesi non associati e in quelli che partecipano al programma Tacis. Esso condivide in pieno l’opinione della Com- 3. 12. missione, secondo la quale qualsiasi interruzione del programma Tempus comporterebbe un rallentamento o addirittura un arresto del processo di adeguamento del sistema di istruzione superiore. Nota inoltre che se Tempus non venisse prorogato, il gruppo dei paesi beneficiari di Tempus III non disporrebbe più di alcuno strumento di supporto allo sviluppo dell’istruzione superiore. In base alla proposta della Commissione in 3. 16. il Comitato ravvisa nella Comunità di stati esame, indipendenti e nella Mongolia il futuro fulcro dell’attività di Tempus, e appoggia le priorità proposte dalla Com- missione nella definizione degli obiettivi. Cio` vale in particolare per il sostegno alla diversificazione, al decentramento e all’autonomia dell’istruzione superiore e per il potenziamento della sua dimensione regionale, nonché per l’elaborazione dei piani di studio, per la formazione degli insegnanti, per l’introduzione di nuovi metodi di insegnamento e per la modernizzazione della struttura amministrativa degli istituti di istruzione superiore. Il Comitato auspica inoltre che questi ultimi vengano aiutati a fornire un contributo concreto alla trasformazione strutturale dell’economia e della società. 3. 17. Il Comitato si compiace del fatto che l’esperien- za fatta nei paesi Tacis con Tempus venga valutata in maniera generalmente positiva. Trova quindi conferma alla propria posizione, secondo la quale le finalità stabilite finora devono essere portate avanti con le modalità proposte. 4. Conclusioni 3. 13. Il Comitato ritiene che rendere accessibili ai PECO i programmi Socrates e Leonardo sia una buona iniziativa, in grado di rafforzare e incentivare l’ulteriore sviluppo del sistema scolastico e dell’istruzione superiore nei PECO nonché la loro cooperazione con l’UE al riguardo. Il Comitato prevede che la partecipazione dei PECO ai programmi Socrates e Leonardo continuerà a crescere, ma ritiene che per i PECO associati, i quali, secondo la proposta relativa a Tempus III, vengono esclusi dagli aiuti Tempus destinati all’istruzione supe- riore, l’inclusione in Socrates e Leonardo non possa sostituire il sostegno fornito da Tempus all’istruzione superiore. 4. 1. Il Comitato sottolinea come l’attuale difficile situazione politica e finanziaria in vari Stati dell’ex Unione sovietica, in particolare del più grande di essi, cioè la Federazione russa, richieda un appoggio duraturo, idoneo ad incoraggiare la difficile trasformazione strut- turale verso una società democratica e pluralistica. Essendo imprescindibile il contributo stabilizzante della politica dell’UE si rivela pertanto di incalcolabile impor- tanza. La validità del programma Tacis e, in questo contesto, del programma di istruzione superiore Tem- pus, resta quindi per il Comitato assolutamente indis- cussa. C 51/90 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 4. 2. Per quanto riguarda i PECO, il Comitato constata che, anche dopo un decennio di aiuti Tempus, rimane necessario mettere a disposizione risorse per l’ulteriore sviluppo dei sistemi d’istruzione superiore. Occorre in tal senso un attento esame differenziato per ogni singolo paese. Sulla base di il Comitato ritiene tutto cio` discutibile la proposta di porre fine al programma Tempus per l’intero gruppo dei paesi associati. prepararvisi. Proprio nel caso degli Stati creatisi dopo la dissoluzione dell’ex Unione sovietica rimane piuttosto un compito centrale dell’UE sostenerli nel processo di stabilizzazione. Il Comitato invita a riflettere se, in caso di esclusione di tutti i PECO associati dagli aiuti Tempus, il carattere di questo programma non muterebbe radical- mente, passando dalla preparazione dell’adesione all’UE alla promozione della stabilità nell’Europa orientale. Il Comitato ricorda le differenze non irrilevanti 4. 3. tra i livelli di sviluppo dei PECO e dei loro sistemi di istruzione e di insegnamento superiore. Tali differenze si evidenziano soprattutto nella ripartizione dei PECO candidati in un primo gruppo, ammesso a una prima tornata dei negoziati di adesione, e in un altro gruppo, che puo` essere ammesso solo ad una seconda fase. 4. 4. Dato che il livello di sviluppo del primo gruppo di paesi candidati (Polonia, Repubblica ceca, Ungheria, Slovenia, Estonia) si avvicina al livello UE, la loro esclusione dall’assistenza Tempus appare giustificata. Anche il Comitato ritiene ipotizzabile limitare il sostegno a questi paesi alla partecipazione ai programmi UE. Il Comitato, pur non negando che un mantenimento dell’assistenza Tempus per i paesi che parteciperanno alla prima fase dei negoziati di adesione potrebbe accelerarne l’avvicinamento al livello UE, ritiene ragio- nevole, data la necessità di un impiego efficiente delle risorse dell’UE, porre fine agli aiuti per questo gruppo di Stati. Per quanto riguarda il secondo gruppo dei PECO 4. 5. associati (Romania, Bulgaria, Slovacchia, Lettonia, Lituania), il Comitato si chiede se gli aiuti Tempus ad essi destinati non vengano a scadere troppo presto. Il Comitato ritiene opportuno verificare se per i singoli paesi di questo gruppo possa esserci la possibilità di continuare a beneficiare di Tempus o di ottenere aiuti transitori nel quadro del programma Phare. 4. 7. Per tutti i PECO associati occorrerebbe verificare se nel quadro dei programmi Socrates e Leonardo debbano essere previste misure di sostegno, che agevoli- no la partecipazione di detti paesi ai programmi UE. 4. 8. Il Comitato si esprime inoltre a favore del fatto che l’attuazione del programma Tempus continui a fondarsi sullo strumento dei Progetti europei comuni. Esso ritiene quindi importante questa forma di aiuto, basata sull’attuazione dei progetti, anche perché garanti- sce la diretta partecipazione degli istituti superiori. 4. 9. Il Comitato è convinto che occorra adoperarsi con maggiore impegno affinché anche gli istituti superio- ri dei PECO associati prendano parte ai PEC. Gli istituti superiori dei PECO, rafforzatesi durante il primo decennio di Tempus, dovrebbero esservi coinvolte, in modo da poter trasmettere ai corrispondenti istituti dei paesi Tacis e dei paesi non associati le conoscenze e le esperienze da loro acquisite. 4. 10. Secondo il Comitato l’inclusione degli istituti superiori dei PECO nei PEC e nel programma Tempus avrebbe come conseguenza anche la promozione della cooperazione regionale tra i PECO candidati ed i paesi confinanti ad est. Il Comitato si dichiara favorevole ad incoraggiare ulteriormente questa forma di cooperazione regionale tra i PECO associati da una parte ed i paesi del gruppo Tacis ed i PECO non associati dall’altra, e ritiene necessario adoperarsi fin da adesso affinché lo sviluppo delle regioni confinanti lungo una futura frontiera esterna orientale dell’UE venga potenziato da una rete di programmi di cooperazione regionale. 4. 6. A questo proposito il Comitato ricorda che uno degli obiettivi fondamentali di Tempus è preparare l’adesione all’UE, nonché aiutare gli istituti superiori dei paesi partner fino a che non siano in grado di cooperare. Per questo motivo l’esclusione dagli aiuti Tempus sembra alquanto problematica, se i paesi esclusi puntano a far parte dell’UE, pur presentando un livello di sviluppo del loro sistema scolastico e di istruzione superiore ancora molto lontano da quello necessario per l’adesio- ne. Sotto questo aspetto il gruppo dei PECO associati si distingue sia dalla Comunità di stati indipendenti sia dai PECO non associati, per i quali l’adesione all’UE non è prevista, e per cui quindi non vi è necessità di Il Comitato ritiene che nel quadro degli obiettivi 4. 11. della politica dell’istruzione e dell’istruzione superiore sia particolarmente importante anche lo sviluppo di strutture decentrate e regionali. Secondo il Comitato, tuttavia, tali strutture possono essere sviluppate solo in presenza di un contemporaneo rafforzamento della struttura amministrativa locale, in particolare a livello regionale. Esso ritiene che gli aiuti Tempus debbano anche rafforzare le regioni dei paesi partner, cosa che puo` avvenire anche sostenendo l’obiettivo del rafforzamento delle strutture politiche delle regioni, 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/91 grazie allo sviluppo degli istituti di istruzione superiore nelle aree interessate. Il Comitato ritiene inoltre impor- tante un collegamento tra il sistema scolastico e dell’inse- gnamento superiore e lo sviluppo degli enti locali e regionali, nonché un ulteriore potenziamento di tali sistemi. Il Comitato attribuisce particolare importanza 4. 12. alla promozione della cooperazione tra gli istituti supe- riori e l’amministrazione regionale ed al contributo dei primi allo sviluppo ed alla modernizzazione delle amministrazioni regionali. Cio` deve nel contempo anda- re a vantaggio dello sviluppo delle strutture amministra- tive degli enti regionali, della loro capacità di cooperazio- ne con l’UE e dell’ulteriore potenziamento del sistema scolastico e dell’istruzione superiore. Il Comitato è convinto che proprio nell’ambito 4. 13. della Comunità di stati indipendenti sia necessario sviluppare nuove strutture politiche, economiche e sociali, indispensabili per l’ulteriore sviluppo di strutture democratiche e pluralistiche. A questo proposito esso ritiene che lo sviluppo di strutture locali e regionali abbia una particolare importanza. Gli aiuti Tempus devono risolversi anche nel rafforzamento di tali strut- ture. 4. 14. Il Comitato accoglie con favore il fatto che nel quadro del programma Tempus si insista sulla creazione di punti di contatto tra gli istituti superiori e le imprese. Esso ritiene che l’interazione tra i risultati della ricerca applicata e le esigenze dell’economia e delle imprese dei paesi partner rappresentino un presupposto importante affinché l’assistenza Tempus abbia un effetto positivo a largo raggio. 4. 15. Esso si compiace inoltre che, nel quadro di Tempus, nei paesi partner si insista con determinazione affinché gli istituti superiori formino esperti, necessari in particolar modo per la costruzione di una amministra- zione democratica e ben strutturata e per lo sviluppo di un’economia ben funzionante. Secondo il Comitato occorre tener conto in maniera particolare delle esigenze degli enti regionali, che sono in fase di sviluppo. Bruxelles, 19 novembre 1998. 4. 16. Il Comitato esorta ad introdurre una variante al programma, incentrata sullo studio dell’Europa dell’est nell’Europa occidentale e viceversa, in modo da agevola- re la reciproca conoscenza. Cio` presuppone una marcata connotazione interculturale dei relativi corsi di studio. 4. 17. Secondo il Comitato, Tempus deve essere utiliz- zato anche per realizzare le possibilità della cooperazione regionale e transfrontaliera tra le regioni dell’UE e le regioni dei PECO e della Comunità di stati indipendenti. Esso è convinto che gli istituti superiori abbiano una particolare importanza nello sviluppo della cooperazio- ne regionale e transfrontaliera. Nei paesi partner cio` puo` andare a vantaggio del rafforzamento delle strutture regionali tanto quanto una politica strutturale equili- brata. 4. 18. Il Comitato attribuisce una particolare impor- tanza alla diffusione dei risultati dei progetti promossi nel quadro di Tempus nei paesi partner, e ritiene necessario insistere con i paesi partner affinché essi promuovano e effettuino sistematicamente la diffusione dei risultati ad altri istituti superiori che non beneficiano dell’assistenza Tempus. Il Comitato sottolinea infine il compito degli 4. 19. istituti superiori, in particolare nella Comunità di stati indipendenti, di promuovere la sensibilizzazione e le conoscenze sulla costruzione di uno Stato democratico e pluralistico. All’importante funzione di tali istituti di incoraggiare il necessario cambiamento di mentalità nei paesi partner deve contribuire in modo costruttivo anche Tempus. In definitiva il Comitato accoglie positivamente 4. 20. la proposta di decisione del Consiglio sulla terza fase di Tempus. Esso appoggia sostanzialmente le finalità contenute nella proposta ed il rilievo dato alla Comunità di stati indipendenti. Rammenta tuttavia che l’esclusione dell’intero gruppo dei PECO associati dagli aiuti Tempus potrebbe essere controproducente per le esigenze di alcuni di essi e per il loro interesse in vista della preparazione all’adesione. Il Presidente del Comitato delle regioni Manfred DAMMEYER


eurovoc_concepts:
Cohesion Fund
State aid
competition policy
regional development
regional policy

formats: html pdf print

text: C 51/16 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 il Comitato apprezzerebbe la possibilità di introdurre i costi di valutazione e controllo tra le spese ammissibili al cofinanziamento dal Fondo di coesione. 4. 11. Il Comitato sollecita la Commissione ad assicu- rare il coinvolgimento degli enti locali e regionali in tutte le fasi del Fondo, dalla definizione delle priorità al controllo ed alla valutazione. 4. 12. Infine, date le procedure delineate nel regola- mento, volte ad emendare sia il regolamento stesso, sia gli allegati, il Comitato vorrebbe rassicurazioni sul fatto che gli emendamenti agli allegati non possano stravolgere la filosofia del Fondo di coesione attraverso modifiche non sottoposte all’approvazione unanime del Consiglio. 4. 13. Il Comitato invita la Commissione a rivedere la proposta di regolamento del Consiglio recante modifica- zione del regolamento che istituisce un Fondo di coesio- ne, insieme alla proposta di regolamento del Consiglio recante modificazione dell’allegato II del regolamento alla luce dei suggerimenti del Comitato. Bruxelles, 19 novembre 1998. Il Presidente del Comitato delle regioni Manfred DAMMEYER Parere del Comitato delle regioni in merito alla «Comunicazione della Commissione agli Stati membri sulla politica regionale e la politica di concorrenza-Rafforzare la concentrazione e la coerenza di queste politiche» (1999/C 51/04) IL COMITATO DELLE REGIONI, vista la «Comunicazione della Commissione agli Stati membri sulla politica regionale e la politica di concorrenza - Rafforzare la concentrazione e la coerenza di queste politiche» (1); vista la decisione dell’Ufficio di Presidenza del 15 luglio 1998, conformemente al disposto dell’articolo 198 C, quarto comma, del Trattato che istituisce la Comunità europea, di elaborare un parere al riguardo, e d’incaricare la Commissione 1 «Politica regionale, fondi strutturali, coesione economica e sociale, cooperazione transfrontaliera ed interregionale» della preparazione di detto documento; visto il progetto di parere formulato dalla Commissione 1 il 30 settembre 1998 (CdR 236/98 riv. ) (relatori Henry e Mun˜ oa), ha adottato il 19 novembre 1998, nel corso della 26a sessione plenaria, il seguente parere. PARTE A: STRUTTURA GENERALE DELLA COMUNICAZIONE 1. Il problema e le possibili soluzioni 1. 1. Situazione attuale 1. 1. 1. Secondo i dati forniti dalla Commissione, per il periodo 1994-1999 le zone beneficiarie degli aiuti (1) GU C 90 del 26. 3. 1998. strutturali comunitari rappresentano il 50,6 % della popolazione dell’Unione dei quindici, mentre quelle ammissibili agli incentivi regionali in base all’articolo 92, paragrafo 3, lettere a) e c), rappresentano il 46,7 %. Il 6,6 % della popolazione comunitaria vive in regioni beneficiarie dei Fondi strutturali per le quali la politica di concorrenza non autorizza aiuti nazionali a finalità regionale, mentre il 2,7 % vive in regioni interessate da un regime di aiuti a finalità regionale, ma che non sono beneficiarie dei fondi strutturali. 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/17 L’obiettivo della proposta della Commissione è quello di concedere il sostegno dell’UE solo dove vi sia anche un sostegno nazionale. Quel 6,6 % della popolazione, che vive attualmente in regioni beneficiarie dei fondi strutturali, ma per le quali non possono essere concessi aiuti nazionali, sarebbe escluso dal sostegno. La Com- missione vuole ammettere solo un margine del 2 % della la popolazione. Nei singoli Stati membri e regioni suddetta percentuale varia considerevolmente (ad esem- pio in Finlandia il 12,6 %, nei Paesi Bassi il 10,4 %, in Francia il 9,6 %, nel Regno Unito il 9 %, in Spagna l’8,9 %, in Svezia l’8,7 %, in Italia il 7,5 %). possibile cofinanziare regimi di aiuto a favore delle PMI e programmi di aiuto per l’ambiente o la ricerca secondo aliquote inferiori a quelle autorizzate nelle zone ammissibili a norma dell’articolo 92, paragrafo 3, lettere a) e c). 1. 2. 6. Le discordanze fra i due sistemi di classificazio- ne regionali limitano in questo modo la possibilità di attirare gli investimenti di grosse imprese che rivestono invece, grazie agli effetti trainanti e di accesso al mercato mondiale, particolare interesse per lo sviluppo regionale. 1. 1. 2. Il CdR riconosce l’esigenza di un’analisi detta- gliata della situazione, nella prospettiva di realizzare gli obiettivi della politica regionale e di concorrenza nel modo più efficiente possibile nel prossimo futuro. 1. 2. 7. Il Comitato ritiene necessario perseguire la coerenza, visti i problemi derivanti dalla delocalizzazione delle imprese e dalle distorsioni della concorrenza che in alcuni casi possono essere provocate dalla concessione di aiuti per l’ambiente o la ricerca. 1. 2. Obiettivi della proposta della Commissione: con- centrazione e coerenza 1. 2. 1. Per quanto riguarda la concentrazione, il Comi- tato concorda con la Commissione sul fatto che, nono- stante i progressi compiuti da quando è stata avviata la politica regionale comunitaria all’interno dell’Unione, permangono rilevanti disparità strutturali. Il Comitato concorda pertanto anche con il fatto che, in linea con l’esigenza espressa dall’articolo 130 A del Trattato di rafforzare la coesione economica e sociale, occorre concentrare maggiormente i cofinanziamenti comunitari per poter raggiungere una massa critica ed avere un impatto significativo; cio` presuppone in particolare che debbano essere identificate le regioni più svantaggiate dell’Unione. 1. 2. 2. Quanto alla concorrenza, la concentrazione consentirebbe di limitare geograficamente le distorsioni derivanti dalla concessione di aiuti nazionali a finalità regionale. Per cio` che concerne la coerenza, gli enti locali 1. 2. 3. e regionali ritengono che l’attuale sistema decisionale sia inadeguato. Nel quadro della politica regionale intervengono numerose parti, che si fanno carico delle varie responsabilità istituzionali con obiettivi e calendari diversi. Cio` rende più difficile il coordinamento delle due politiche. 1. 2. 4. Inoltre, considerato che i cofinanziamenti dei fondi strutturali supportano i fondi impiegati dagli Stati membri e dagli enti locali e regionali per le proprie politiche di sviluppo, sembrerebbe logico che i fondi strutturali, in particolare il FESR, possano intervenire in tutti i settori in cui vengono concessi aiuti da Stati membri, enti locali e regionali. 1. 2. 8. Secondo il Comitato, si manifestano gravi disfunzioni quando settori che, all’interno di uno Stato membro, accusano gli stessi problemi (cfr. il settore della pesca), vengono discriminati relativamente agli aiuti pubblici, e le imprese sono costrette a trasferirsi in zone in cui è disponibile maggiore assistenza. PARTE B: LE DUE POLITICHE 2. La politica di concorrenza: gli aiuti di Stato 2. 1. Il Comitato ritiene che il mantenimento di mercati concorrenziali in Europa, oltre ad essere un obiettivo importante, è coerente con l’ideologia econo- mica prevalente, con il programma per il mercato interno, ora completato, e con la moneta unica. 2. 2. Nello stesso tempo, il Comitato ritiene che la politica di concorrenza sia una delle basi della politica industriale europea. 2. 3. Il Comitato accoglie dunque il duplice obiettivo della politica di concorrenza: mantenere norme coerenti col sistema economico scelto dall’UE e limitare all’indis- pensabile gli interventi, in particolare nei momenti di crisi attraversati dall’economia comunitaria. 2. 4. A parte tali regole, il Comitato ritiene che un’altra funzione della politica di concorrenza sia quella di stabilire un quadro per le attività degli operatori econo- mici e di offrire incentivi a coloro che prendono decisioni in materia di investimenti e di strategia; in altre parole, tale politica dovrebbe concentrarsi maggiormente sul- l’«attribuzione» piuttosto che sulla «distribuzione». 1. 2. 5. Il problema si pone nelle zone ammesse ad usufruire degli interventi dei fondi strutturali ma non dei finanziamenti statali a finalità regionale, in cui è 2. 5. Gli aiuti di Stato sono giustificati dal contributo che apportano allo sviluppo equilibrato e sostenibile e al rafforzamento della coesione economica e sociale della Comunità, nei casi in cui è impossibile conseguire C 51/18 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 tali obiettivi attraverso il libero gioco del mercato, dato che i costi sarebbero insostenibili, o quando la concorrenza si intensificherebbe al punto da rischiare di diventare autodistruttiva. 2. 6. L’articolo 92 del Trattato ammette gli aiuti di Stato qualora destinati a correggere gravi squilibri regionali, ad agevolare o accelerare il necessario adegua- mento settoriale o contrastare l’abbandono di alcune attività per neutralizzare, almeno temporaneamente, alcune distorsioni della concorrenza causate da azioni esterne. 2. 7. Il Comitato ritiene che gli aiuti di Stato consenta- no la parità di opportunità necessaria al mercato interno per svolgere la sua funzione di attribuzione delle risorse. Una volta assicurate le pari condizioni, entreranno in azione le forze di mercato, e solo allora sarà possibile effettuare una valutazione in base ai risultati. È nel settore della valutazione e dell’analisi che opera la politica strutturale. 3. Politica regionale 3. 1. Scopo della politica regionale è contribuire ad eliminare le sperequazioni di reddito superiori alla media all’interno della Comunità. I problemi regionali implicano l’esistenza di disparità persistenti e ampie fra regioni di uno stesso sistema economico in termini di variabili come il reddito pro capite, il tasso di occupazio- ne e la produttività. 3. 2. Il Comitato è cosciente del fatto che in Europa esistono un centro e una periferia, diverse forme di decentramento politico nonché una grande diversità e considerevoli disparità fra Stati membri e regioni. Di conseguenza gli operatori economici del settore privato entrano nello scenario della concorrenza intraeuropea con handicap molto diversi. 3. 3. Il Comitato riconosce che il sistema europeo emergente, in particolare con la moneta unica, sarà caratterizzato da una grande mobilità di beni, servizi e di alcuni fattori di produzione, in particolare del capitale finanziario, e da un alto grado di decentramento del potere politico; cio` non impedirà tuttavia il trasferimento su ampia scala del potere economico dal livello statale a quello transnazionale, che è stato rafforzato dall’ado- zione di regole di azione comuni. Sembra tuttavia che la mobilità del lavoro non sarà completa. 3. 4. D’altro canto, è innegabile che l’integrazione economica abbia avuto una notevole influenza sull’inter- azione fra Stato e mercato, nel senso di un forte spostamento verso il secondo in quanto meccanismo di ripartizione. Il Comitato avverte pertanto il pericolo che il modello europeo diventi più dinamico ma meno equo. 3. 5. Il Comitato reputa che lo scopo fondamentale delle misure strutturali europee dovrebbe essere quello di garantire un sostegno a lungo termine alle regioni che presentano le maggiori difficoltà strutturali. Per le regioni meno favorite, in termini di PIL o di occupazione, il recupero dei ritardi è spesso un processo lento che richiede impegni a lungo termine. 3. 6. Il Comitato considera necessaria la collaborazio- ne fra gli Stati membri, l’Unione e gli enti pubblici a livello sub-nazionale al fine di combattere le sperequazioni, in linea col principio di partenariato. Solo cosı` sarà possibile consentire l’adeguamento alle nuove circostan- ze, compresa la moneta unica, e sfruttare le nuove possibilità a vantaggio di tutte le regioni e di tutti i cittadini. 4. Osservazioni finali dell’analisi comparativa 4. 1. Il Comitato rileva che né la filosofia né i principi della politica di concorrenza coincidono con quelli della politica regionale. Non sarà pertanto sempre possibile attendersi una coerenza totale e assoluta fra i meccanismi di intervento di queste due politiche. 4. 2. Nel perseguire tale coerenza, andrebbe tenuto conto del tipo di attori che intervengono nei due processi e degli operatori pubblici e privati che partecipano alla loro gestione. In sede di elaborazione della politica regionale, 4. 3. si dovrebbe tener presente che la politica di concorrenza riguardante il monitoraggio degli aiuti di Stato ha un impatto diretto sugli strumenti attivi di politica industriale a disposizione dei governi nazionali e delle amministrazioni regionali, e che le istituzioni europee non hanno legittimità o potere politico per agire in questo ambito. D’altro lato, l’equilibrio regionale dello sviluppo economico e della coesione economica e sociale fa parte degli elementi di base del modello economico europeo. La concorrenza e la politica regionale devono pertanto trovarsi in una situazione di equilibrio. 5. Conclusioni 5. 1. Il Comitato appoggia la proposta secondo cui la percentuale della popolazione delle regioni dell’Unione ammesse a beneficiare degli aiuti strutturali nell’ambito dei futuri obiettivi 1 e 2 dovrà essere portata dall’attuale 51 % ad un tasso complessivo inferiore a quello della popolazione delle regioni ammissibili ai sensi dell’arti- colo 92, paragrafo 3, lettere a) e c). In tal modo è possibile rafforzare la coerenza fra la politica regionale comunitaria e le misure di politica regionale nazionale, regionale e locale, nonché eliminare i problemi di spesa attualmente registrati dalle zone ammesse a beneficiare dell’assistenza dei fondi strutturali ma escluse dagli aiuti di Stato a finalità regionale. 22. 2. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 51/19 5. 2. Il Comitato vorrebbe evitare una situazione in cui l’ammissibilità al beneficio dei fondi strutturali e la sua portata dipendano automaticamente dalle condizio- ni di ammissibilità agli aiuti di Stato. Cio` rappresentereb- be una chiara violazione del principio di sussidiarietà ed impedirebbe al Consiglio ed al Parlamento europeo di avere una visione generale della riforma dei fondi strutturali e delle zone ammissibili. Come già rilevato nel parere di Behrendt e Fraga, è necessario che gli enti locali e regionali collaborino con gli Stati membri nella definizione delle zone ammissibili agli aiuti statali a finalità regionale. 5. 3. Si sostiene lo sforzo di raggiungere la maggior coerenza possibile fra la politica di concorrenza e quella strutturale. Vista la diversità degli obiettivi, la suddetta coerenza non puo` in nessun caso essere assoluta. Le disparità regionali esistenti all’interno dell’UE ed all’interno degli Stati membri impongono una certa flessibilità. 5. 4. Il Comitato appoggia inoltre la proposta di ridurre, nel periodo compreso fra il 2000 ed il 2006, il massimale della popolazione comunitaria ammissibile nelle regioni dell’Unione, in quanto è coerente con lo sforzo volto a perseguire la concentrazione. 5. 5. La riduzione del massimale significherà che alcune zone non saranno più ammissibili agli aiuti a finalità regionale una volta che le riforme entreranno in vigore. Il Comitato chiede un approccio rigoroso e selettivo che garantisca l’effettivo conseguimento dell’o- biettivo di concentrare gli aiuti nelle zone che più ne hannobisogno, evitando riduzioni proporzionali che non risponderebbero a criteri né qualitativi né quantitativi. Il Comitato auspica che le zone ammissibili agli aiuti a finalità regionale che gli Stati membri proporranno alla Commissione siano il risultato di una procedura effettivamente improntata alla trasparenza ed all’obiet- tività. 5. 6. Il Comitato è favorevole ad una maggior concen- trazione degli aiuti ed alla ricerca di una maggior coerenza fra politiche strutturali e di concorrenza. 5. 7. Il Comitato sottolinea tuttavia che tale coerenza dovrebbe essere compatibile con il mantenimento di una certa flessibilità, tenuto conto soprattutto del fatto che le due politiche non coincidono perfettamente. 5. 8. Il Comitato ritiene che, visto che attualmente il 6,6 % della popolazione comunitaria vive in regioni ammissibili agli aiuti dei fondi strutturali, ma che non possono fruire degli aiuti di Stato, il margine del 2 % proposto dalla Commissione ostacolerebbe l’applicazio- ne del principio di flessibilità sopracitato. 5. 9. Il Comitato ritiene che i sistemi di distribuzione regionale della politica regionale e della politica di concorrenza dovrebbero essere come due cerchi concen- trici, in quanto questo approccio garantirà agli Stati membri ed alle regioni una certa flessibilità nel persegui- mento degli obiettivi della politica regionale. Il Comitato ritiene che vi siano per definizione 5. 10. delle differenze tra i due approcci per determinare le zone ammissibili agli aiuti. È pertanto difficile far coincidere perfettamente le zone ammissibili sul piano nazionale e su quello europeo. La Commissione dovrà di conseguenza accettare il fatto che esistano alcune eccezioni. Il Comitato riconosce che in talune condizioni 5. 11. mantenere l’omogeneità nelle zone da sostenere, conser- vare l’identità culturale e regionale e preservare il dinamismo di zone che producono economie di scala sufficienti ad assicurare il progresso e la crescita della regione possono richiedere una certa flessibilità ovvero azioni differenziate. 5. 12. Il Comitato sostiene la proposta della Commis- sione di definire le zone di cui all’articolo 92, paragrafo 3, lettera a) adottando il criterio di un PIL pro capite inferiore al 75 % della media comunitaria, e propone un criterio di ultraperifericità oltre ad uno fondato sulla bassa densità demografica, cosa che corrisponde alla definizione delle zone dell’obiettivo 1. Per quanto riguarda il nuovo obiettivo 2, il Comitato condivide l’idea di garantire la coerenza con l’articolo 92, para- grafo 3, lettera c). 5. 13. Il Comitato propone di far rientrare le regioni ultraperiferiche, e quelle attualmente ammesse al soste- gno dell’obiettivo 6, tra quelle che possono beneficiare degli aiuti previsti dall’articolo 92, paragrafo 3, lettera a) del trattato CE. In tal modo esse sarebbero considerate come regioni di cui all’articolo 92, paragrafo 3, lettera a), a prescindere dal livello di reddito, e verrebbe rispettato l’obiettivo di coordinamento proposto dalla Commis- sione rispetto ai criteri per definire le zone ammissibili agli aiuti regionali. 5. 14. Facendo riferimento al proprio parere sul pro- getto di Regolamento generale per i fondi strutturali europei, del 17 settembre 1998 (1), il Comitato ritiene auspicabile che nella determinazione dei massimali per le zone ammissibili agli aiuti per ogni Stato membro si tengano in particolare considerazione, per le zone di cui all’articolo 92, paragrafo 3, lettera c, gli indicatori della disoccupazione e il PIL. Tuttavia, esso sottolinea che è necessario prevedere un sufficiente grado di flessibilità all’interno dei suddetti massimali nazionali nell’ambito della selezione delle zone ammissibili, allo scopo di applicare ulteriori indicatori e riservare la giusta atten- zione alle specificità nazionali e regionali. Sarebbe, comunque, opportuno locali e regionali nella suddetta selezione. coinvolgere gli enti (1) CdR 167/98 fin — GU C 373 del 2. 12. 1998, pag. 1. C 51/20 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 22. 2. 1999 5. 15. Il Comitato accoglie favorevolmente la proposta secondo cui le zone che rientrano attualmente nell’arti- colo 92, paragrafo 3, lettera a), e che perderanno l’ammissibilità agli aiuti di Stato potranno beneficiare di un sostegno statale «provvisorio». 5. 16. Il Comitato propone inoltre, in linea con il principio di sussidiarietà, che venga attribuito alle regioni un ruolo di maggior rilievo nella concessione degli aiuti dei fondi strutturali e degli aiuti nazionali a finalità regionale. Le regioni possono e devono partecipare alla definizione, gestione, valutazione e supervisione di tali misure, in partenariato con tutte le parti interessate. 5. 17. Tuttavia, allo scopo di evitare che sorgano disparità eccessive o squilibri comparativi all’interno di una regione quasi completamente ammissibile al sostegno dei fondi strutturali, il Comitato considera essenziale che l’amministrazione regionale sia in grado di rendere l’intero territorio ammissibile agli aiuti, onde consentire l’elaborazione e l’applicazione di strategie di sviluppo regionale integrato per l’intera regione. 5. 18. Il Comitato concorda con la proposta della Commissione secondo cui le regioni che perderanno il loro status dopo il 2000 a seguito dello sforzo di concentrazione territoriale saranno soggette alle disposi- zioni relative alla politica del caso, con la garanzia che le regioni le quali continueranno a beneficiare del sostegno dei fondi strutturali a titolo provvisorio («pha- sing out») dovranno rispettare le regole della politica di concorrenza in materia di aiuti di Stato. Sempre che il processo conservi flessibilità 5. 19. e coerenza, il Comitato sostiene la posizione della Commissione secondo cui le decisioni in materia di determinazione delle due categorie di zone (aiuti di Stato a finalità regionale e fondi strutturali) vanno adottate in tempo utile per poter entrare in vigore il 1o gennaio 2000. Bruxelles, 19 novembre 1998. Il Presidente del Comitato delle regioni Manfred DAMMEYER


title: Beslutning om den internationale straffedomstol

eurovoc_concepts:
criminal court
international court


title: Kommissionens förordning (EG) nr 2500/98 av den 19 november 1998 om fastställande av det högsta exportbidraget för havre inom ramen för den anbudsinfordran som avses i förordning (EG) nr 2007/98

eurovoc_concepts:
Finland
Sweden
award of contract
export refund
oats

formats: pdf print

text: 20. 11. 98 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 311/9 KOMMISSIONENS F(cid:153)RORDNING (EG) nr 2500/98 av den 19 november 1998 om fastst(cid:132)llande av det h(cid:148)gsta exportbidraget f(cid:148)r havre inom ramen f(cid:148)r den anbudsinfordran som avses i f(cid:148)rordning (EG) nr 2007/98 EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DENNA F(cid:153)RORDNING med beaktande av F(cid:148)rdraget om uppr(cid:132)ttandet av Euro- peiska gemenskapen, med beaktande av r(cid:134)dets f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92 av den 30 juni 1992 om den gemensamma organisationen av (cid:132)ndrad genom spannm(cid:134)l (1), marknaden f(cid:148)r kommissionens f(cid:148)rordning (EG) nr 923/96 (2), senast med beaktande av kommissionens f(cid:148)rordning (EG) nr 1501/95 av den 29 juni 1995 om vissa till(cid:132)mpningsf(cid:148)re- skrifter f(cid:148)r r(cid:134)dets f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92 vad avser beviljande av exportbidrag och de (cid:134)tg(cid:132)rder som skall vidtas vid st(cid:148)rningar inom spannm(cid:134)lssektorn (3), senast (cid:132)ndrad genom f(cid:148)rordning (EG) nr 2094/98 (4), med beaktande av kommissionens f(cid:148)rordning (EG) nr 2007/98 av den 21 september 1998 om en s(cid:132)rskild inter- i Finland och Sverige (5), ventions(cid:134)tg(cid:132)rd f(cid:148)r spannm(cid:134)l (cid:132)ndrad genom f(cid:148)rordning (EG) nr 2434/98 (6), s(cid:132)rskilt artikel 8 i denna, och av f(cid:148)ljande sk(cid:132)l: En anbudsinfordran f(cid:148)r bidrag f(cid:148)r export av havre som producerats i Finland och Sverige f(cid:148)r export fr(cid:134)n Finland eller Sverige till alla tredje l(cid:132)nder har inletts genom f(cid:148)rordning (EG) nr 2007/98. I artikel 8 i f(cid:148)rordning (EG) nr 2007/98 f(cid:148)reskrivs att kommissionen p(cid:134) grundval av de meddelade anbuden och i enlighet med det f(cid:148)rfarande som f(cid:148)reskrivs i artikel 23 i f(cid:148)rordning (EEG) nr 1766/92, kan besluta att fastst(cid:132)lla ett h(cid:148)gsta exportbidrag, varvid h(cid:132)nsyn tas till de kriterier som avses i artikel 1 i f(cid:148)rordning (EG) nr 1501/95. I detta fall tilldelas kontraktet den eller de anbudsgivare vars anbud (cid:132)r p(cid:134) samma niv(cid:134) eller l(cid:132)gre (cid:132)n det h(cid:148)gsta bidraget. Till(cid:132)mpningen av ovann(cid:132)mnda kriterier p(cid:134) det nuvarande marknadsl(cid:132)get f(cid:148)r ifr(cid:134)gavarande spannm(cid:134)l medf(cid:148)r att det h(cid:148)gsta exportbidraget fastst(cid:132)lls till det belopp som anges i artikel 1. De (cid:134)tg(cid:132)rder som f(cid:148)reskrivs i denna f(cid:148)rordning (cid:132)r f(cid:148)renliga med yttrandet fr(cid:134)n F(cid:148)rvaltningskommitt(cid:130)n f(cid:148)r spannm(cid:134)l. H(cid:142)RIGENOM F(cid:153)RESKRIVS F(cid:153)LJANDE. Artikel 1 F(cid:148)r de anbud som meddelats fr(cid:134)n och med den 13 till och med den 19 november 1998 inom ramen f(cid:148)r den anbudsinfordran som avses i f(cid:148)rordning (EG) nr 2007/98 (cid:132)r det h(cid:148)gsta exportbidraget f(cid:148)r havre fastst(cid:132)llt till 54,95 ecu per ton. Artikel 2 Denna f(cid:148)rordning tr(cid:132)der i kraft den 20 november 1998. Denna f(cid:148)rordning (cid:132)r till alla delar bindande och direkt till(cid:132)mplig i alla medlemsstater. Utf(cid:132)rdad i Bryssel den 19 november 1998. P(cid:134) kommissionens v(cid:132)gnar Franz FISCHLER Ledamot av kommissionen (1) EGT L 181, 1. 7. 1992, s. 21. (2) EGT L 126, 24. 5. 1996, s. 37. (3) EGT L 147, 30. 6. 1995, s. 7. (4) EGT L 266, 1. 10. 1998, s. 61. (5) EGT L 258, 22. 9. 1998, s. 13. (6) EGT L 302, 12. 11. 1998, s. 30


title: Regolamento (CE) n. 2498/98 della Commissione del 19 novembre 1998 che fissa le restituzioni all'esportazione nel settore della carne suina

eurovoc_concepts:
export refund
pigmeat

text: L 311/4 IT Gazzetta ufficiale delle Comunit(cid:133) europee 20. 11. 98 REGOLAMENTO (CE) N. 2498/98 DELLA COMMISSIONE del 19 novembre 1998 che fissa le restituzioni all’esportazione nel settore della carne suina LA COMMISSIONE DELLE COMUNIT(cid:211) EUROPEE, visto il trattato che istituisce la Comunit(cid:133) europea, visto il regolamento (CEE) n. 2759/75 del Consiglio, del 29 ottobre 1975, relativo all’organizzazione comune dei mercati nel settore delle carni suine (1), modificato da ultimo dall’atto di adesione dell’Austria, della Finlandia e in della Svezia e dal regolamento (CE) n. 3290/94 (2), particolare l’articolo 13, paragrafo 3, seconda frase, considerando che, a norma dell’articolo 13 del regola- mento (CEE) n. 2759/75, la differenza tra il prezzo dei prodotti di cui all’articolo 1, paragrafo 1 del suddetto regolamento sul mercato mondiale e nella Comunit(cid:133) pu(cid:149) essere compensata da una restituzione all’esportazione; considerando che l’applicazione di dette regole e criteri alla situazione attuale dei mercati nel settore della carne suina conduce a fissare la restituzione come segue; i prodotti del considerando che, per codice NC 0210 19 81 (cid:138) opportuno fissare la restituzione a un importo che tenga conto, da un lato, delle caratteristiche qualitative dei prodotti considerati in questo codice, e, dall’altro, dell’evoluzione prevedibile dei costi di produ- zione sul mercato mondiale; che (cid:138) tuttavia opportuno assicurare la continuazione della presenza della Comunit(cid:133) nel commercio internazionale di taluni prodotti tipici italiani del codice NC 0210 19 81; considerando che, a causa delle condizioni di concorrenza in certi paesi terzi che sono tradizionalmente i principali importatori dei prodotti dei codici NC 1601 00 e 1602, (cid:138) opportuno prevedere per questi prodotti un importo che tenga conto di questa situazione; che tuttavia (cid:138) opportuno assicurare che la restituzione non sia accordata solamente sul peso netto delle materie commestibili ad esclusione del peso della ossa eventualmente contenute nelle prepa- razioni; considerando che, a norma dell’articolo 13 del regola- mento (CEE) n. 2759/75, la situazione del commercio internazionale o le esigenze specifiche di alcuni mercati possono rendere necessaria la differenziazione della resti- tuzione per i prodotti di cui all’articolo 1 del regolamento (CEE) n. 2759/75 secondo la loro destinazione; considerando che (cid:138) opportuno fissare le restituzioni tenendo conto delle modifiche della nomenclatura delle restituzioni istituita dal regolamento (CEE) n. 3846/87 della Commissione (3), modificato da ultimo dal regola- mento (CE) n. 2138/98 (4); considerando che le misure previste dal presente regola- mento sono conformi al parere del comitato di gestione per le carni suine, HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO: Articolo 1 La lista dei prodotti per l’esportazione dei quali (cid:138) concessa la restituzione di cui all’articolo 13 del regola- mento (CEE) n. 2759/75 e l’importo di tale restituzione sono fissati in allegato. Articolo 2 Il presente regolamento entra in vigore il 23 novembre 1998. Il presente regolamento (cid:138) obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri. Fatto a Bruxelles, il 19 novembre 1998. Per la Commissione Franz FISCHLER Membro della Commissione (1) GU L 282 dell’1. 11. 1975, pag. 1. (2) GU L 349 del 31. 12. 1994, pag. 105. (3) GU L 366 del 24. 12. 1987, pag. 1. (4) GU L 270 del 7. 10. 1998, pag. 4. 20. 11. 98 IT Gazzetta ufficiale delle Comunit(cid:133) europee L 311/5 ALLEGATO al regolamento della Commissione, del 19 novembre 1998, che fissa le restituzioni all’esportazione nel settore della carne suina Codice prodotto Destinazione delle restituzioni (1) Ammontare delle restituzioni Codice prodotto Destinazione delle restituzioni (1) Ammontare delle restituzioni (ECU/100 kg, peso netto) (ECU/100 kg, peso netto) 0203 11 10 9000 0203 12 11 9100 0203 12 19 9100 0203 19 11 9100 0203 19 13 9100 0203 19 15 9100 0203 19 55 9110 0203 19 55 9310 0203 21 10 9000 0203 22 11 9100 01 02 01 02 01 02 01 02 01 02 01 01 02 01 01 02 01 02 (1) Per le destinazioni seguenti: 01 tutte le destinazioni 02 Russia. 40,00 70,00 40,00 70,00 40,00 70,00 40,00 70,00 40,00 70,00 25,00 40,00 70,00 25,00 40,00 70,00 40,00 70,00 0203 22 19 9100 0203 29 11 9100 0203 29 13 9100 0203 29 15 9100 0203 29 55 9110 0210 11 31 9110 0210 11 31 9910 0210 12 19 9100 0210 19 81 9100 0210 19 81 9300 1601 00 91 9000 1601 00 99 9110 1602 41 10 9210 1602 42 10 9210 1602 49 19 9120 01 02 01 02 01 02 01 01 02 01 01 01 01 01 01 01 01 01 01 40,00 70,00 40,00 70,00 40,00 70,00 25,00 40,00 70,00 90,00 90,00 20,00 95,00 76,00 28,00 25,00 62,00 34,00 25,00 NB: I codici prodotto e i relativi richiami in calce sono definiti dal regolamento (CEE) n. 3846/87 della Commissione


title: Avis du Comité des régions sur la «Proposition de décision du Parlement européen et du Conseil établissant la deuxième phase du programme d'action communautaire en matière d'éducation Socrates»

eurovoc_concepts:
EU programme
action programme
education policy
vocational training
young person


title: Alueiden komitean lausunto aiheesta "Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle, alueiden komitealle ja Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneille maille - Ympäristöpoliittiset liittymisstrategiat: Laajentumiseen liittyvien haasteiden kohtaaminen yhdessä Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneiden maiden kanssa"

eurovoc_concepts:
Central and Eastern Europe
accession to the European Union
cooperation policy
enlargement of the Union
environmental policy

text: 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/33 Alueiden komitean lausunto aiheesta ”Komission tiedonanto neuvostolle, Euroopan parla- mentille, talous- ja sosiaalikomitealle, alueiden komitealle ja Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneille maille – Ympäristöpoliittiset liittymisstrategiat: Laajentumiseen liittyvien haastei- den kohtaaminen yhdessä Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneiden maiden kanssa” (1999/C 51/06) ALUEIDEN KOMITEA, joka ottaa huomioon komission tiedonannon neuvostolle, Euroopan parlamentille, talous- ja sosiaalikomitealle, alueiden komitealle ja Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneille maille – Ympäristöpoliittiset liittymisstrategiat: Laajentumiseen liittyvien haasteiden kohtaaminen yhdessä Keski- ja Itä-Euroopan jäsenyyttä hakeneiden maiden kanssa (KOM(98) 294 lopull. ), ottaa huomioon komission 20. toukokuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 198 c artiklan ensimmäisen kohdan nojalla tekemän päätöksen pyytää aiheesta alueiden komitean lausunto, ottaa huomioon työvaliokuntansa 15. heinäkuuta 1998 tekemän päätöksen antaa lausunnon valmistelu valiokunta 4:n ”Maankäyttö – Taajama-asiat – Energia – Ympäristö” tehtäväksi, ottaa huomioon komission kannan jäsenhakemuksista 16. heinäkuuta 1997 (Agenda 2000), ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta ”Unionin laajentumisen vaikutukset yhteisön politiikkaan” (CdR 280/97 fin)(1), ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta ”Yhteinen maatalouspolitiikka (YMP) ja itälaajentuminen” (CdR 239/96 fin)(2), ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta ”Komission tiedonanto: yhteisön ympäristölainsäädännön voimaansaattaminen” (CdR 437/96 fin) (3), ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta ”Ehdotus neuvoston direktiiviksi vesipolitiikkaan liittyvien yhteisön toimien kehityksestä” (CdR 171/97 fin) (4), ottaa huomioon alueiden komitean lausunnon aiheesta ”Kaupunkien ja kuntien ympäristöpoli- tiikka” (CdR 393/97 fin) (5), ottaa huomioon raportin Compliance costing for approximation of EU environmental legislation in the CEEC (EDC Consultants), ottaa huomioon Amsterdamin sopimuksen, ottaa huomioon Euroopan ympäristö, Dobris-raportin vuodelta 1998 (Euroopan ympäristö- keskus), ottaa huomioon valiokunta 4:n lokakuun 2. päivänä 1998 hyväksymän lausuntoluonnoksen CdR 267/98 rev. , jonka esittelijä oli Hannu Penttilä, hyväksyi 18. –19. marraskuuta 1998 pitämässään 26. täysistunnossa (marraskuun 19. päivän kokouksessa) yksimielisesti seuraavan lausunnon. 1. Johdanto tiedonannon, joka koskee EU:n laajenemiseen liittyviä ympäristöpoliittisia liittymisstrategioita. 1. 1. Euroopan komissio hyväksyi 20. toukokuuta 1998 neuvostolle ja Euroopan parlamentille osoitetun (1) EYVL C 64, 27. 2. 1998, s. 48. (2) EYVL C 116, 14. 4. 1997, s. 39. (3) EYVL C 244, 11. 8. 1997, s. 43. (4) EYVL C 180, 11. 6. 1998, s. 38. (5) EYVL C 180, 11. 6. 1998, s. 22. Euroopan unionin tulevan laajentumisen yhtey- 1. 2. dessä ympäristöasiat ovat keskeisemmässä asemassa ja niihin liittyy suurempia haasteita kuin aiemmilla laajentumiskierroksilla. Hakijamaissa on suuria ym- päristöongelmia, ja ympäristönsuojelun taso eroaa suu- resti EU:n vastaavasta. Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että ympäristöongelmat olisi ratkaistu EU:n nykyisissä C 51/34 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 jäsenmaissa, vaan myös niissä on toimittava paremman ympäristön puolesta. Toisaalta hakijamaissa on laajoja alueita lähes koskematonta luontoa, jolla on suuri merkitys koko Euroopan luonnon monimuotoisuudelle. Tulevien vuosien haasteena on säilyttää nämä arvokkaat alueet ja samalla kehittää ja hallita markkinatalouteen sopivaa, taloudellisesti ja ympäristön kannalta kestävää järjestelmää. 1. 3. EU:n laajenemiseen liittyviä ympäristöpoliittisia liittymisstrategioita käsittelevän tiedonannon päätel- missä todetaan, että vaikka kaikissa jäsenyyttä hake- neissa maissa on pyritty lähentämään ympäristö- lainsäädäntöä, vielä on paljon tehtävää, ennen kuin yhteisön ympäristösäännöstöä noudatetaan kokonai- suudessaan. Työn katsotaan vaativan huomattavia inhi- millisiä voimavaroja, ja olevan laadultaan lainsäädän- nöllistä, hallinnollista ja taloudellista. Ympäristöinvestointien lisäksi 1. 4. tarvitaan ym- päristöinstituutioiden vahvistamista sekä huolellista strategista suunnittelua. On kiinnitettävä riittävästi huomiota ehkäiseviin toimenpiteisiin, joilla ympäristöä ja kestävää kehitystä koskevat näkökohdat sisällytetään eri alojen politiikkaan, kuten liikenne-, energia- ja maatalouspolitiikkaan. Laaja-alainen rahoitusstrategia on tarpeen eri tahojen toiminnan koordinoimiseksi. antamaan 1. 5. Hakijamaille entistä pyritään enemmän tietoja, ohjausta ja teknistä apua ympäristö- lainsäädännön täytäntöönpanossa, mm. verkottumis- mekanismien kautta. Yhteistyöhankkeina tai yhtenäi- senä toimintana toteutettava tieteellinen tutkimus on eräs keskeinen tavoite, sillä sen avulla voidaan saada tietoa luonnonvarojen kestävästä hallinnasta. Laajentu- misprosessia olisi hallittava niin, että koko EU:n alueella päästään lähemmäksi todellista kestävää kehitystä. 2. 3. Hakijamaissa on tarve laajoihin ympäristöinves- tointeihin, jotka ovat luonteeltaan paitsi teknisiä myös hallinnollisia. Tiedonhallinta- ja seurantajärjestelmien tehostaminen, henkilöstön koulutus sekä maanhankinta edellyttävät myös varauksia. Agenda 2000 -asiakirjassa komissio lupasi ohjata tukea hakijamaille jäsenyysedel- lytysten täyttämiseksi. On huolehdittava siitä, että kaik- ki investoinnit hakijamaissa täyttävät yhteisön ympäris- tölainsäädännön kriteerit. Ympäristölainsäädännön yh- dentämiseksi tarvitaan rahoitusta yksityisistä, kansalli- sista ja kansainvälisistä lähteistä. Monien hakijamaiden ja EU-maiden välillä on kahdenvälisiä ympäristörahoi- tushankkeita. 2. 4. Liittymisprosessi tarjoaa myös mahdollisuuden Euroopan alueiden välisen yhteistoiminnan lisäämiseen. Kansalaisjärjestöt, elinkeinoelämän organisaatiot ja yri- tykset tulee saada mukaan hankkeeseen. Monien hakija- ja EU-maiden välillä on jo jonkin aikaa ollut vilkasta yhteistoimintaa ympäristöhallinnon alalla. Paikallisten ja alueellisten viranomaisten verkottumista ja tietotai- don siirtoa tulee edistää. Liittymisprosessi tulee nähdä suurena mahdolli- 2. 5. suutena parantaa Euroopan ja koko maailman ym- päristön tilaa. Yhteisön voimassa olevan ympäristö- lainsäädännön toimeenpano ei saa jäädä hakijamaissa- kaan lopulliseksi ympäristöpolitiikan tavoitteeksi. EU:n ympäristöpolitiikan tavoitteena on kestävä kehitys kuten Amsterdamin sopimuksessa määriteltiin 1997. Ym- päristönäkökulma tulee yhdentää kaikille toimialoille, liikenteeseen, energiantuotantoon ja maatalouteen. Nämä seikat koskevat myös kaikkia nykyisiä EU-maita. 3. Erityistä 2. Yleistä AK pitää tiedonantoa laajentumisesta ja ym- 2. 1. päristöstä ajankohtaisena ja erittäin tarpeellisena. AK katsoo, että ympäristöasiat ovat laajentumis- 2. 2. neuvottelujen tärkeimpiä kysymyksiä. Tämän tulee myös käytännössä näkyä neuvotteluissa. Jäsenyyden edellytys on EU:n ympäristölainsäädännön siirtäminen kokonaisuudessaan hakijamaiden lainsäädäntöön. Ha- kijamaiden tulee laatia yksityiskohtainen lainsäädäntö- ohjelma, sen toimeenpanoa koskeva ohjelma sekä rahoi- tusstrategia. Olennaista lainsäädännön voimaansaatta- misessa on paikallisen ja alueellisen ympäristöhallinnon luominen, vahvistaminen sekä toimintakyvyn takaa- minen. 3. 1. Yleistä ympäristön tilasta hakijamaissa Hakijamailla on merkittäviä ympäristöongelmia, mutta toisaalta maat ovat koko 1990-luvun ajan kehittäneet ympäristölainsäädäntöään ja parantaneet puhdistussys- teemejään. Erityisesti on huomioitava, että erilaiset saasteet kulkeutuvat rajojen yli, ja niillä voi olla suuri merkitys laajan alueen ympäristön tilalle. 3. 2. Ilma 3. 2. 1. Rikkidioksidi- ja hiukkaspäästöt olivat erityi- sesti 1980-luvun lopulla monien teollisuusalueiden on- gelma. Varsinkin Itä-Saksan, Pohjois-Tsˇekin ja Etelä- Puolan muodostamassa kolmiossa ruskohiilen poltto aiheutti metsäkuolemia ja happamoitumista. 1990- 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/35 luvulla päästöt ovat selvästi vähentyneet, mutta edelleen monin paikoin kriittinen kuormitus ylittyy ja happamoi- tuminen jatkuu. Päästöt kulkeutuvat pitkiä matkoja ja aiheuttavat ongelmia kaukana päästölähteistään. Ilmansuojelukysymykset teollisuuteen, energiatuotantoon ja liikenteeseen. Näihin liittyvässä päätöksenteossa on ympäristö ja pitkän aikavälin etu otettava huomioon. kytkeytyvät 3. 2. 2. 1990-luvun alussa noin puolet merkittävim- mistä Itä-Euroopan kaupungeista ylitti WHO:n ilman laadulle asettamat raja-arvot. Vaikka tilanne on mer- kittävästi parantunut viime vuosina ilman laatu on edelleen Itä-Euroopan kaupungeissa Länsi-Euroopan kaupunkeja huonompi. Ilmansuojelun on arvioitu vievän 40 % EU:n liittymisen edellyttämistä ympäris- töinvestoinneista. Pahimpia ilmansuojeluongelmat ovat Bulgariassa ja Romaniassa, mutta merkittäviä ne ovat myös Virossa (tuottaa energiaa saastuttavalla palavalla kivellä), Puolassa (tuottaa energiaa hiilellä), Tsˇekissä (teollisuus saastuttaa ilmaa) ja Slovakiassa. Jotkin maat ovat kehittäneet toimintasuunnitelmia saastuneimmille alueille, mutta saastuttavien laitosten sulkeminen tulee olemaan vaikeaa. 3. 2. 3. Useilla hakijamailla on taloudellisia vaikeuksia jalostamojensa mukauttamisessa EU:n nykyisiin ja tule- viin polttoaineen laatustandardeihin. Latviassa, Liet- tuassa, Slovakiassa ja Unkarissa liikenne alkaa jo olla merkittävä ilman pilaaja. EU-maissa liikenne alkaa olla pahin ilman pilaaja monin paikoin. Olisi ennakoitava liikenteen mahdollisesti tuomat ongelmat. Liikenteen kehittämisessä tulee panostaa joukkoliikenteen nykyai- kaistamiseen ja rataverkon kehittämiseen moottoritei- den rakentamisen sijaan. nitraattidirektiivin edistyneen täytäntöönpanossa, mutta laman aiheuttama maataloustuotannon vähene- minen on aiheuttanut lannoitteiden niukemman käytön. 3. 3. 3. Hakijamaihin on tärkeää luoda hallintoraken- teet, joilla voidaan rajoittaa vesistöjen hajakuormitusta. Parannukset ovat tarpeen myös nykyisissä EU-maissa. Uudistettu hajakuormituksen rajoittamisen mahdollis- tava lainsäädäntö on saatava yhdentymisprosessin aika- na voimaan kaikissa EU-maissa. Maatalouden kehitys- näkymillä on merkittävä vaikutus vesiensuojelun tilaan ja toisaalta luonnon monimuotoisuuteen. Koko EU:n maataloutta olisi reivattava kestävän kehityksen mukai- selle uralle laajentumisen yhteydessä Jäte- ja puhdasvesihuollon saattaminen EU:n 3. 3. 4. vaatimusten tasolle kuluttaa hakijamaissa arviolta run- saan kolmanneksen liittymisen edellyttämistä ympäris- töinvestoinneista. Huonolaatuinen juomavesi on ongel- ma mm. Bulgariassa, Sloveniassa, Romaniassa, Unka- rissa ja Virossa. Pestisidien pelätään uhkaavan juomave- den laatua Liettuassa. Pohjaveden laatu on uhattuna monissa EU-maissakin, varsinkin Keski- ja Länsi- Euroopassa, mm. lannoitteiden runsaan käytön vuoksi. Baltian maissa ja muissakin hakijamaissa on meneillään tai suunnitteilla suuria investointiohjelmia juomaveden laadun ja jätevesihuollon parantamiseksi. 3. 4. Jätteet 3. 3. Vesi 3. 3. 1. Monissa hakijamaissa, kuten Liettuassa, Puo- lassa, Romaniassa ja Unkarissa, vesien saastuminen on suurin ympäristöongelma. Puhdistamattomat tai vain puutteellisesti puhdistetut yhdyskuntajätevedet pilaavat jokien veden laatua ja edelleen rehevöittävät meriä, kuten Itämerta ja Pohjanmerta. Kun Länsi-Euroopan jokien veden fosforipitoisuus on pienentynyt 1980- luvulta lähtien, se on lisääntynyt Itä-Euroopassa samana aikana. Suuri haaste on yhtenäisten valuma-alueiden hoitosuunnitelmien laatiminen ja täytäntöönpano suur- ten jokien (Tonava, Oder jne. ) varrella sijaitsevissa maissa. 3. 3. 2. Yleiseurooppalainen ongelma on vesistöjen typpipitoisuuksien lisääntyminen viimeisen 20–40 vuo- den aikana. Mikään hakijamaa ei näytä sanottavasti Lisääntyvä yhdyskuntajätteen määrä on koko 3. 4. 1. Euroopan yhteinen ongelma. Toistaiseksi Keski- ja Itä-Euroopan maissa tuotetaan henkeä kohden hieman vähemmän jätettä kuin EU-maissa, mutta todennäköi- sesti vaurauden lisääntyessä jätteen määrä kasvaa. Var- sinkin pakkausjätteen määrä on EU-maissa hakijamaita suurempi. Jätteiden käsittely perustuu paljolti kaato- paikkoihin, jotka varsin monissa hakijamaissa ovat valvomattomia. Bulgarian ja Liettuan jätteenpolttolai- tokset eivät täytä EU:n vaatimuksia. 3. 4. 2. Ongelmajätteet, maaperän saastuminen ja vaa- rallisten aineiden valuminen maaperään ja pohjavesiin ovat ongelmia lähes kaikissa hakijamaissa. Puolassa syntyy paljon teollisuusjätettä ja Tsˇekissä vanhat teolli- suusalueet ovat erittäin likaisia. Jätehuollon saattaminen EU:n edellyttämään kuntoon vienee noin 20 % ympäris- töinvestointikustannuksista. EU:n jätehuollon ensisijai- C 51/36 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 sen tavoitteen toteuttamisessa, jätteen määrän vähentä- misessä, on myös kaikilla nykyisillä jäsenmailla teke- mistä. Seveso-direktiivin noudattaminen edellyttää vielä paljon työtä hakijamailta. 3. 5. Ydinturvallisuus ja säteilysuoja 3. 5. 1. Kaikissa maissa on hiljattain annettu pe- russäädös ydinturvallisuudesta ja säteilysuojasta. Bulga- ria (1993) ja Liettua (1994) ovat sitoutuneet sulkemaan rakenteellisesti vaaralliset laitokset Euroopan jälleenra- kennus- ja kehityspankin kanssa tekemänsä ydinturvara- hastosopimuksen mukaisesti, ja näitä sitoumuksia on noudatettava. Vaikka Slovakia ei olekaan tehnyt kan- sainvälisiä sitoumuksia, sen on kohdattava vastaava haaste kahden reaktorin sulkemisen osalta. Virossakin säteilyturva-asiat on hoidettu puutteellisesti. Lisäsää- döksiä tarvitaan, ja on tärkeätä huomata, että suurin osa lainsäädännöstä on annettava, vaikkei maassa olisikaan ydinvoima-alaa. 3. 6. Luonto 3. 6. 1. Hakijamaissa on laajoja alueita koskematonta luontoa, jolla on suuri merkitys koko Euroopan luonnon monimuotoisuudelle. Merkittäviä luontoarvoja on kai- kissa hakijamaissa, joista esimerkkinä Romaniassa Kar- paatit ja Tonavan suisto, Sloveniassa erittäin monimuo- toinen lajisto, Bulgariassa laajat suojelualueet, Baltian maissa ja Puolassa suot, metsät, niityt ja rannikkoalueet. Vaikka komission raportissa todetaan, että luonnonsuo- jelu on hoidettu hakijamaissa varsin hyvin, on huomatta- va, että myös jatkossa tilanteen tulisi säilyä hyvänä. Koska luonnonsuojelualueiden määritelmä poikkeaa maasta toiseen, alueiden todellinen arvo selviää vasta suojelualueiden tavoitteiden, hoidon ja rajoitusten kaut- ta. Komitea kehottaa komissiota edistämään jäsenval- tioiden ja jäsenyyttä hakeneiden maiden lainsäädännön mukauttamista kyseisen määritelmän osalta. Suojelualueet eivät yksin pysty ylläpitämään 3. 6. 2. edes valtioiden saati koko Euroopan luonnon monimuo- toisuutta nykyisellä tasollaan. Biodiversiteetin säilyttä- minen on huomioitava kaikessa taloudellisessa toimin- nassa mahdollisimman pitkälti. Osin kehittymätön maa- ja metsätalous on taannut hakijamaiden luonnon moni- muotoisuuden. Monien alueiden luonnonarvot ovat nyt uhattuina yhtäältä maa- ja metsätalouden tehostumisen myötä ja toisaalta esimerkiksi teiden rakentamisen seurauksena. EU rahoittaa hakijamaissa jo nyt lukuisia hankkeita, joiden vaikutuksia luonnon monimuotoisuu- teen ei useimmiten selvitetä. Rahoituksen suuntaami- sessa olisi aina vaadittava laajat ympäristövaikutusselvi- tykset, joissa luonnon monimuotoisuuden tulee olla yhtä merkittävä tekijä kuin muutkin ympäristönsuojelulliset seikat. 3. 6. 3. Monissa hakijamaissa on meneillään yksityis- tämisprosessi, joka saattaa vaarantaa suojelukohteiden säilymisen. Valtioiden olisi etukäteen luotava selvät pelisäännöt suojeltavista alueista ja korvauksista. On myös huomioitava, että nykyiset suojelualueet eivät välttämättä huolehdi lintu- ja luontodirektiivien toteutu- misesta. Monilla EU-mailla on ollut suuria vaikeuksia viedä Natura 2000 läpi juuri epäselvien korvauskysymys- ten vuoksi. Hakijamaiden luonnonsuojelulainsäädäntö on ajantasaistettava, ja luonto- ja lintudirektiivit saatet- tava osaksi kansallista ympäristölainsäädäntöä, kuten on tehty Liettuassa. 3. 6. 4. Luonnonsuojelun osalta hakijamaissa tarvi- taan tutkimus- ja hallintorakenteiden vahvistamista sekä tieto- ja seurantajärjestelmien luomista, jotta vahingossa ei menetetä arvokkaita lajeja tai luontokohteita. Kunnol- liset tietojärjestelmät puuttuvat myös joistakin nykyi- sistä EU-maista. Yleensä Euroopan maissa lajisto tunne- taan kohtuullisen hyvin, riippuen tietysti lajiryhmästä. Luontotyyppien tuntemus on sen sijaan vähemmän systemaattista. Hakijamaista Tsˇekki on kunnostautunut laatimalla ”habitaattien punaisen kirjan”. 3. 6. 5. Monien luontotyyppien suojelu vaati hoitoa. Lisäksi tarvitaan jatkuvaa seurantaa. Kaikki tämä vaatii vuosittaisia varoja. Ihmisten luontoon tutustuttamisen vaatimia rakenteita on voitu myös hakijamaissa raken- taa esim. Life Nature -rahoituksen turvin. 3. 6. 6. Hakijamaissa tulee keskittyä luonnonsuojelu- lainsäädännön vahvistamiseen sekä biodiversiteetin huomioimiseen eri hallinnonalojen toiminnassa. Luon- nonsuojeluseikkojen nostamisen selkeästi esiin maiden ympäristönsuojeluvalttina ja esimerkkinä muulle Euroo- palle tarjoaa mahdollisuuden kahdensuuntaiseen kehitt- ämiseen EU:n jäsenmaiden ja hakijamaiden välillä. 3. 7. Ympäristölainsäädännön tila ja kehittämistarpeet hakijamaissa 3. 7. 1. Kaikissa hakijamaissa on jonkinlainen yleinen ympäristölaki, mutta sen sisällöt vaihtelevat suuresti. Kaikki hakijamaat ovat alkaneet siirtää yhteisön ym- päristösäännöstöä kansalliseen lainsäädäntöönsä. Mel- ko kehittynyttä ympäristölainsäädäntöä edustavat esim. Puola, Liettua, Latvia ja Unkari. Paljon tehtävää EU- säädöksien sisällyttämisessä kansalliseen lainsäädän- töön on Bulgariassa, Romaniassa, Sloveniassa ja Tsˇe- kissä. Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämisestä (IPPC) annettu direktii- vi on esimerkki säännöksestä, jota mikään hakijamaa ei ole toistaiseksi saanut siirrettyä lainsäädäntöönsä. 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/37 tarvitaan strategia 3. 7. 2. Hakijamaissa lainsää- dännön yhdentämiseen sekä realistinen aikataulu. Kan- salliset lainsäädäntöohjelmat huomioivat kunkin maan ympäristön tilan yksityiskohtaisen arvioinnin perusteel- la määritetyt painopisteet sekä lainsäädännölliset ja hallinnolliset puutteet. Apua työhön löytyy EU:n op- paasta ”Guide to the Approximation of the European Union Environmental Legislation” Ympäristöä koske- van puitelainsäädännön lisäksi hakijamailta edellytetään ympäristöhallinnon perusmenettelyjen toimivuutta. Useissa tapauksissa lainsäädännön täytäntöönpano vaa- tii huomattavia investointeja, uusia tai uudelleen järjes- tettyjä institutionaalisia rakenteita. 3. 7. 3. Vuonna 1995 ilmestyneessä komission valkoi- sessa kirjassa ”Unionin sisämarkkinoihin liittymisen valmistelu – Keski- ja Itä-Euroopan assosioidut maat” on esitetty ympäristölainsäädäntö, jolla on suora vaikutus sisämarkkinoiden toimintaan (eli tuotekohtainen ym- päristölainsäädäntö). Hakijamaista vain Unkari on tois- taiseksi sisällyttänyt em. säädökset kokonaisuudessaan maan lainsäädäntöön. Paljon siirtämistä on tehty myös Virossa, Latviassa, Liettuassa ja Tsˇekissä. 3. 7. 4. Ympäristölainsäädännön lähentämistä koske- va kehittämisväline (DISAE) ja teknisen avun tietojen- vaihtotoimisto (TAIEX) on kehitetty EU:n säännöstön siirtämiseksi kansalliseen lainsäädäntöön. Lisäksi inves- tointeihin liittyvää teknistä apua annetaan hankkeiden valmisteluun Phare-ohjelman suurten infrastruktuurien investointimenetelmän (LSI) kautta. 3. 8. Ympäristöhallinnon kehittämistarpeet ja -nä- kymät 3. 8. 1. Komission lausunnoissa todettiin, että kaikissa kymmenessä hakijamaassa olisi vahvistettava ympäris- töhallinnon edellyttämää hallintorakennetta, toisissa enemmän toisissa vähemmän. Tämä on tarpeellista hallinnon eri tasoilla. Ympäristölainsäädännön valmis- telu ja täytäntöönpano, ympäristön tilan seuranta sekä kestävän kehityksen edistäminen ovat ympäristöhallin- non tärkeimpiä tehtäviä myös hakijamaissa. 3. 8. 2. Ympäristöministeriö valmistelee tarvittavan ympäristölainsäädännön sekä säätää lainsäädännön täytäntöönpanossa tarvittavista toimenpiteistä. Lain- säädännön voimaansaattamisesta vastaavat usein alue- tai paikallisviranomaiset, jotka huolehtivat seurannasta, lupamenettelyistä ja tarkastuksista. Monissa tapauk- sissa uusi lainsäädäntö edellyttää elinten perusteellista uudistamista ja henkilöstön lisäkoulutusta. Myös ym- päristöhallintorakenteiden luomiseen ja vahvistami- seen on varattava rahaa samoin kuin perinteisimpiin investointihankkeisiin. Ympäristöalan alue- ja paikallis- hallinnon kehittämiseen on kiinnitettävä erityistä huo- miota kaikissa jäsenyyttä hakeneissa maissa. 3. 8. 3. Nykyisten 15 jäsenvaltion ja hakijamaiden paikallis- ja alueviranomaisten välisestä yhteistyöstä ja kokemusten vaihdosta on tässä prosessissa merkittävää hyötyä. Nykyisten jäsenvaltioiden viranomaisilla on monivuotinen ympäristöhallinnon kokemus ja pätevyys, ja hakijamaissa tällaista pätevyyttä ollaan parhaillaan hankkimassa. 3. 8. 4. Koska paikallishallinnot ottavat yhä enemmän vastuuta EU:n ympäristölainsäädännön täytäntöönpa- nosta, komissio aikoo auttaa hakijamaiden kaupunkeja osallistumaan Euroopan kestävän kehityksen kaupun- kien kampanjaan. Tämän verkon ansiosta kaupungit saavat paremmat edellytykset kehittää yhtenäisiä ja taloudellisia suunnitelmia uuden lainsäädännön täytän- töönpanoa varten. Kestävän kehityksen näkökulma tulisi sisällyttää eri toimialojen, kuten kaupan ja teolli- suuden lainsäädäntöön ja toimintatapoihin. Myös eri alojen hallinnossa kestävän kehityksen näkökulman huomioiminen on tärkeää. Tämä edellyttää työntekijöi- den koulutusta, tiedotusta ja kansalaisten osallistumisen lisäämistä. 3. 8. 5. Kun otetaan huomioon Keski- ja Itä-Euroopan paikallisviranomaisten osallistumisen lisääntyminen Eu- roopan kestävän kehityksen kaupunkien kampanjaan, komitea kehottaa komissiota varmistamaan pitkän ai- kavälin rahoitustuen, joka kohdistetaan kaikkiin Euroo- pan kestävän kehityksen kaupunkien kampanjaan kuu- luviin toimiin. Tätä varten komitea ehdottaa, että perustetaan kestävän kehityksen kaupunkien rahasto. voimaansaattamista 3. 8. 6. Ympäristöalan tukea ja instituutioiden perus- tamiseen liittyviä toimia vahvistetaan kansallisten Phare- ohjelmien kautta. Komissio aikoo auttaa hakijamaiden viranomaisia myös julkaisemalla lisää asiakirjoja ohjeik- si. Euroopan unionin epävirallinen ympäristölainsää- dännön täytäntöönpanoa edistävä verkosto IMPEL perustettiin vuonna 1992 vauhdittamaan ympäristölainsäädännön soveltamisen tehostamista yhteisössä. Komissio on alkanut rakentaa jäsenyyttä hakeneille maille rinnakkaista verkkoa, joka on tiiviissä yhteydessä IMPELiin ja hyödyntää sen yhteydessä saatua kokemusta yhteisön ympäristölain- säädäntöön liittyvissä täytäntöönpano- ja sovelluskysy- myksissä. ja 3. 8. 7. EU:n tutkimusta, teknologista kehittämistä ja esittelyä (TTK) koskevat ohjelmat ovat yhä mer- kittävämmässä asemassa, kun yhteisön toimintaan py- C 51/38 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 ritään ottamaan mukaan myös Keski- ja Itä-Euroopan maiden toimijoita. Verkottumisen kautta tapahtuva yhteistyö hakijamaiden TTK-toimintaan osallistuvien kumppaneiden kanssa helpottaa ja nopeuttaa rajat ylittävää ja monialaista ympäristöalan yhteistyötä. Lisäksi viidennen puiteohjelman tietoyhteiskuntaa kos- kevaan tutkimusohjelmaan sisältyvä ympäristöalan toi- minta luo yhteistyötä EU:n ja KIE-maiden kansallisten ja paikallisten viranomaisten, tutkimuslaitosten ja teolli- suuden välillä. Lisäksi hakijamaat otetaan mukaan Euroopan ympäristökeskuksen työhön erityisesti Euroo- pan ympäristön tilaa koskevien raporttien ja EU:n ympäristölainsäädännön täytäntöönpanon osalta. 3. 9. 4. EU tarjoaa hakijamaille taloudellista tukea liittymistä edeltäviin valmisteluihin Phare-ohjelman kautta (1,5 mrd. ecua/vuosi). Ohjelmasta tulisi myöntää entistä enemmän tukea ympäristösäännöstön noudatta- misen vaatimiin infrastruktuuri-investointeihin, alueelli- siin yhteistyöhankkeisiin, joilla asetetaan tavoitteita tärkeimpien veden- ja ilmanlaatua koskevien puitedirek- tiivien täytäntöönpanolle ja kansainvälisten sopimusten noudattamiselle, sekä hallinnon kehittämishankkeisiin. Hakijamaat ovat jo voineet osallistua Life-ohjelmaan ja saada tukea sitä kautta. Erityisesti ympäristöhallinnon kehittämisessä tulisi hyödyntää liittymistä valmistele- vien rahoitusvälineiden tarjoamia mahdollisuuksia, esi- merkiksi Phare-ohjelman ”Institution Building” -osaa, laajan yhteistyön puitteissa, ja tällöin olisi myös otettava huomioon ei-keskitetyn hallinnon tason asiantuntemus ja kokemukset. 3. 9. Taloudellinen haaste ja sen kohtaaminen 3. 9. 1. Ympäristösäännöstön noudattamiseen tarvit- tavat kokonaisinvestoinnit kaikissa kymmenessä hakija- maassa saattavat nousta n. 120 miljardiin ecuun. Eniten investointeja tarvittaneen ilman pilaantumisen torjun- nan, vesi- ja jätevesihuollon sekä jätehuollon perusra- kenteisiin. Huomattavia voimavaroja tarvitaan myös ympäristöalan hallintorakenteiden luomiseen ja vahvis- tamiseen tehokkaan täytäntöönpanon, seurannan ja voimaansaattamisen varmistamiseksi. tärkeitä, Investoinnit vesiensuojeluun ovat 3. 9. 5. mutta tulisi edelleen kehittää jäteveden paikallisia puh- distustekniikoita, eikä rakentaa pelkästään suuria puh- distamoja, joita eittämättä tarvitaan suurkaupunkien jätevesiongelmien ratkaisuun. Niissäkin on kuitenkin pyrittävä tekniikan kehittämiseen kestävän kehityksen suuntaan; esim. jätevesilietteen käyttö on suunniteltava siten, ettei se mene suoraan kaatopaikalle; rakennustoi- minnassa uudenlaiset veden kiertoon ja kaksivesijärjes- telmään perustuvat järjestelmät on otettava käyttöön uusissa rakennuksissa. 3. 9. 2. Komission raportissa ei ikävä kyllä ole osoitettu rahoitusta luonnonsuojelun järjestämiseksi hakija- maissa. Investointilaskelmia on tarpeen tarkistaa ja myös luonnonsuojelun aiheuttamat kustannukset tulee huomioida. Irlannin liittyessä habitaattidirektiivin ja seurannan aiheuttamat kustannukset arvioitiin noin 100 milj. Irlannin punnaksi, mikä on noin 10 % kaikista maan liittymisen ympäristökustannuksista, siis varsin merkittävä osuus. 3. 9. 3. Ympäristö sekä toisaalta talouselämä ja kilpai- jos ym- lukyky voivat hyötyä samanaikaisesti vain, päristönäkökohdat sisällytetään täydellisesti eri alojen politiikkaan ja investointipäätöksiin. Käytännössä sisäl- lyttäminen muihin politiikkoihin voi tapahtua ottamalla käyttöön kattavia ympäristövaikutusten arviointimenet- telyjä, soveltamalla tiukasti ennalta varautumisen pe- riaatetta ja saastuttaja maksaa -periaatetta ja tekemällä perusteltuja tieteellisiä arvioita kaikista investointi- ja periaatepäätöksistä. Pelkkä oikeudellisten vaatimusten noudattaminen ei riitä, vaan tarvitaan kaukonäköistä lähestymistapaa, jossa huomioidaan mm. energiatehok- kuus, puhtaammat tekniikat, jätteiden minimointi, jouk- koliikenne ja luonnon asettamat rajoitteet. Hakijamai- den tulee selvittää, miten talouden taantumasta ym- päristölle aiheutuva hyöty voidaan säilyttää myös silloin, kun talous kasvaa. 3. 9. 6. PreFeogan kautta komissio on varannut vuosil- le 2000–2006 (n. 0,5 mrd. ecua/vuosi) rahoitusta maata- loutta ja maaseudun kehittämistä varten. Erityistä huo- miota on kiinnitettävä maatalouden kestävään mukaut- tamiseen, siirtyä EU- tyyppiseen tehomaatalouteen. Hakijamaissa maatalous on pääosin vielä varsin ekstensiivistä ja vähän kemikaale- ja käyttävää. Kehityksessä voitaisiin näissä maissa pyrkiä hyppäämään yli maatalouden teho- ja kemikali- soitumisvaiheen. sillä hakijamaissa ei tulisi Liittymistä 3. 9. 7. rakennepolitiikan valmisteleva väline, LVRV (1 mrd. ecua/vuosi) on tarkoitettu liiken- teen infrastruktuurin parantamiseen sekä ympäristöin- vestointeihin (vuosille 2000–2006). Jäsenyyttä hake- neissa maissa tuleekin edistää kestävää liikenne- ja energiapolitiikkaa. Liikenteen osalta tämä merkitsee ympäristön kannalta kestävien liikennemuotojen ja -pal- velujen kehittämistä, kuten rautatieliikennettä, vesilii- kennettä, julkista liikennettä sekä useiden liikennemuo- tojen yhdistämistä (intermodaalisuus). Näitä tavoitteita tulee toteuttaa myös EU:n kehityspankkien (EIB, EBRD) rahoituksella. Phare-liikenneohjelmassa on käynnisty- nyt hanke, jossa liikenteestä johtuvia ympäristöongelmia pyritään lieventämään alueellisen yhteistyön avulla. 22. 2. 1999 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti C 51/39 Jatkossa Interreg-ohjelmien ja Phare-ohjelmien välistä koordinaatiota on tehostettava. 3. 9. 8. Alueiden komitea pitää tärkeänä, että hakija- maiden paikallis- ja alueviranomaisilla on mahdollisuus osallistua aktiivisesti LVRV-toimien toteutukseen. Ne voivat yhtäältä osallistua konkreettisten hankkeiden täytäntöönpanoon tai toteuttaa niitä ja toisaalta olla pysyvästi edustettuina komiteoissa, jotka seuraavat ja arvioivat LVRV-toimintaa. 4. 5. AK kehottaa siksi panostamaan erityisesti yhteis- työhön ja kokemustenvaihtoon EU:n 15 jäsenvaltion ja hakijamaiden ei-keskitettyjen hallintoviranomaisten välillä tavoitteena parantaa ympäristölainsäädännön toteutuksen ja hallinnoinnin edellytyksiä. Alueiden ko- mitea kehottaa lisäksi komissiota varmistamaan, että hakijamaiden ei-keskitetyn hallinnon viranomaiset voi- vat jo varhain osallistua ympäristöpoliittisten liittymis- strategioiden suunnittelun ja toteutuksen kaikkiin vai- heisiin. 3. 9. 9. Hakijamaiden on laadittava laaja-alainen ra- hoitusstrategia ja yksityiskohtaiset toimintatavat. Yh- teisön rahoitus toimii liikkeellepanevana voimana, ja siihen tulee aina liittyä kansallista rahoitusta sekä mielellään myös muuta rahoitusta esim. kansainvälisiltä rahoituslaitoksilta. 4. 6. AK katsoo, että ilman laadun parantaminen on yksi hakijamaiden tärkeimpiä ympäristökysymyksiä, johon on pyrittävä vaikuttamaan teollisuuden, energian- tuotannon ja liikenteen kautta. IPPC-direktiivin täytän- töönpano on tarpeen. 4. Päätelmät AK:n mielestä ympäristöasiat ovat laajentumis- 4. 1. neuvottelujen tärkeimpiä kysymyksiä. Liittymisprosessi on suuri mahdollisuus parantaa Euroopan ympäristön tilaa. Tavoitteena tulee olla kestävä kehitys, johon pyritään toimeenpanemalla ympäristölainsäädäntöä ja yhdentämällä ympäristönäkökulmaa kaikille toimialoil- le, liikenteeseen, energiantuotantoon ja maatalouteen. Ympäristöaquiksen siirtäminen maiden lainsäädäntöön ei siis ole päätepiste, vaan välietappi matkalla kestäväm- män kehityksen Eurooppaan. 4. 2. AK katsoo, että hakijamaiden ympäristöhallin- non vahvistaminen sekä ympäristöasioita ja kestävää kehitystä koskevan tietotaidon levittäminen on ensiar- voisen tärkeää. 4. 3. AK painottaa ympäristön tilan seurannan ja tuloksista tiedottamisen olevan ensiarvoisen tärkeää. Se on pohja, josta myös kansalaisten lisääntyvä ympäristö- tietoisuus voi ponnistaa. Näin voidaan kestävän kehityk- sen mukainen näkemys tuoda kaikkialle yhteiskunnassa. 4. 4. AK on tyytyväinen komission näkemykseen, että ympäristöalan alue- ja paikallishallinnon kehittämiseen on kiinnitettävä erityistä huomiota kaikissa jäsenyyttä hakeneissa maissa. Liittymisstrategioilla on suuri merki- tys paikallisella ja alueellisella tasolla. Ympäristö- lainsäädäntö luodaan kyllä valtion tasolla, mutta toteu- tus tapahtuu paikallisesti. Voimaansaattamisesta vas- jotka taavat usein alue- huolehtivat seurannasta, lupamenettelyistä ja tarkastuk- sista. Monissa tapauksissa uusi lainsäädäntö edellyttää elinten perusteellista uudistamista ja henkilöstön koulu- tusta. Myös ympäristöhallintorakenteiden luomiseen ja vahvistamiseen on varattava rahaa samoin kuin perinteisimpiin investointihankkeisiin. tai paikallisviranomaiset, AK näkee, että jäte- ja puhdasvesihuollon saatta- 4. 7. minen EU-vaatimusten mukaiselle tasolle vaatii runsaas- ti investointeja. AK katsoo kuitenkin, että uusien järjes- telmien rakentamisessa on pyrittävä kestäviin ratkai- suihin. 4. 8. AK:n mielestä laajentuminen tarjoaa mainion tilaisuuden kehittää koko Euroopan pinta- ja pohjave- sien tilaa. Tähän päästään yhtäältä lainsäädännön tiu- kentamisen kautta, mm. nitraattidirektiivin, valuma- alueiden hoitosuunnitelmat ja hajakuormitusta koske- van säädöstön luominen, ja toisaalta uusien innovatiivis- ten hankkeiden kautta. AK esittää huolestuneisuutensa Euroopan suuris- 4. 9. ta jätemääristä. Sen mielestä kaikin tavoin on pyrittävä siihen, että liittymisen seurauksena jätteiden määrä ei lisäänny hakijamaissa, vaan se vähenee vanhoissa jäsenmaissa. Taloudellisia ohjauskeinoja on käytettävä pontevammin asian ratkaisemiseksi. AK näkee tarpeelli- seksi taata, että vapaa kilpailu ja tavaroiden vapaa liikkuminen ei aiheuta ympäristöpoliittisia vääristymiä hakijamaiden valmistautuessa jäsenyyteen. 4. 10. AK pitää säteily- ja ydinturvallisuuskysymyksiä kriittisinä. Hakijamaiden vaaralliset laitokset on ehdot- tomasti suljettava. AK katsoo, että luonnonsuojelu ja luonnon 4. 11. monimuotoisuuden säilyttäminen tulee tuoda selkeäm- min esille. Vaikka hakijamaissa nykyisellään olisi koh- tuullisen hyvä suojelualueverkosto tämä ei tarkoita sitä, että tilanne automaattisesti jatkossa säilyisi hyvänä. On ennakoitava mahdolliset muutokset maanomistussuh- teissa. Suojelualueiden lisäksi biodiversiteetin säilyttä- C 51/40 FI Euroopan yhteiso¨ jen virallinen lehti 22. 2. 1999 minen on huomioitava kaikessa taloudellisessa toimin- nassa mahdollisimman pitkälti. Hakijamaiden luonto- tyyppien ja lajien suojelun suotuisa tason tulee turvata. Monien luontotyyppien suojelu vaati hoitoa. Lisäksi tarvitaan jatkuvaa seurantaa. Kaikki tämä vaatii vuosit- taisia varoja. Luonnonsuojeluinvestointeihin tulee vara- ta riittävästi rahaa (keskimäärin n. 10 % ympäristöinves- tointikustannuksista). 4. 12. AK katsoo, että liittymisen taloudellisia vaiku- tuksia ja investointitarpeita tulee selvittää tarkemmin hyödyntäen paikallista tietämystä sekä pohjaten laskel- mat kestävän kehityksen mukaisten vaihtoehtojen valin- taan. Suunnitelmissa tulee huomioida kestävän kehityk- sen mukaisesti työllistävät vaihtoehdot. Lisäksi suunnit- telun ja kehittämisen osuutta investoinneista on lisättävä, jotta ei vain rakennettaisi tietämättä toimien järkevyyttä. Investointikulujen tulee myös sisältää rahat hankkeen vaikutusten evaluointiin ja seurantaan. On luotava järjestelmä, jossa virheet voidaan välttää ja jossa tehdyistä virheistä voidaan oppia. 4. 13. AK:n mielestä laajenemisen ympäristövaiku- tuksia tulee tarkastella kestävän kehityksen lähtökohdis- ta. Liittymistä tavoittelevien maiden kehittämisessä ja ympäristöasioiden järjestämisessä ei tule kaavamaisesti pyrkiä samaan kuin EU-maissa. Paremminkin tulisi tarkastella mahdollisuuksia siirtyä askeleen edemmäs kuin EU:n jäsenvaltiot. Monesti tämä on mahdollista samoilla inhimillisillä ja rahallisilla resursseilla kuin EU-maiden matkiminenkin. On huomattava, että EU- maissa on merkittäviä ympäristöongelmia, joista eräiden Bryssel 19. marraskuuta 1998. ratkaisemiseen lainsäädäntö tuntuu olevan varsin voi- maton. AK katsoo, että jäsenyyttä hakeneissa maissa 4. 14. tyypillisesti hyvä joukkoliikenne tulisi pyrkiä säi- lyttämään ja sitä tulisi kehittää edelleen. Näin voidaan välttää valtava autokannan kasvu, joka ikävä kyllä on monissa jäsenyyttä tavoittelevissa maissa ryöpsähtänyt kasvuun. Kaikkien liikennemuotojen (raide-, vesi-, lento- ja tieliikenne) tasapainoinen yhdistelmä auttaa osaltaan luomaan kestävän liikennestrategian jäsenyyttä hakeneissa maissa. 4. 15. AK katsoo, että hakijamaissa on kiinnitettävä huomiota maatalouden kestävään mukauttamiseen, jotta tehomaatalouden virheitä ei vietäisi hakijamaihin. AK painottaa, että Euroopan alueiden ja kun- 4. 16. tien verkottumista tulee tukea. Todellista yhteistoimin- taa tulee kehittää hallinnonalojen sisällä ja myös niiden välillä. AK:n mielestä laajenemisen ympäristöstrate- 4. 17. gioissa olisi pyrittävä kokonaisvaltaiseen lähtökohtaan. Tiedonannossa painotetaan vaiheittain toteutuvan lainsäädännön ja rahoituksen merkitystä. Lainsäädäntö onkin varsin tarpeen huolehtia kuntoon. Rahoituksen osalta olisi pyrittävä kestävän kehityksen mukaiseen rahavirtojen ohjailuun. 4. 18. AK näkee koulutuksen olevan merkittävä tekijä hakijamaiden ympäristön tilan parantamisessa sekä asukkaiden ympäristötietoisuuden lisäämisessä. Alueiden komitean puheenjohtaja Manfred DAMMEYER