title: Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: - »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til at etablere og udøve virksomhed som e-pengeinstitut og tilsyn med en sådan virksomhed«, og - »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/780/EØF om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut«

eurovoc_concepts:
ESC opinion
EU law
credit institution
electronic money
right of establishment

text: C 101/64 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 12. 4. 1999 men kan vedtages i første kvartal af 1999 som en del af Agenda 2000. Dette er også nødvendigt for at forberede den kommende optagelse af de store vinproducenter blandt de central- og østeuropæiske lande. Bruxelles, den 27. januar 1999. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om: — »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til at etablere og udøve virksomhed som e-pengeinstitut og tilsyn med en sådan virksomhed«, og — »Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/780/EØF om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut« (1) (1999/C 101/15) Rådet for Den Europæiske Union besluttede den 16. november 1998 under henvisning til EF-traktatens artikel 198 at anmode om Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om det ovennævnte emne. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Det Indre Marked, Produktion og Forbrug, som udpegede Umberto Burani til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 19. januar 1999. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 360. plenarforsamling af 27. -28. januar 1999, mødet den 27. januar 1999, følgende udtalelse med 36 stemmer for, 1 imod og 2 hverken for eller imod. 1. Indledning De mange aspekter af elektronisk handel og dens 1. 1. forventede hastige udbredelse kræver en regulering på europæisk og internationalt plan. Kommissionen er som led i sine initiativbeføjelser ved at udarbejde forslag om fælles EU-regler, der tager hensyn til, at EU er en del af en større helhed, og at der derfor er behov for en ensartet anvendelse af reglerne på internationalt plan. 1. 2. Elektronisk handel — dvs. køb og salg af varer og tjenesteydelser — forudsætter, at betalinger kan foretages hurtigt, sikkert og bekvemt af hensyn til såvel de berørte parter som hele systemets troværdighed. Banker og kreditinstitutter er ved at udvikle systemer, som sætter brugerne i stand til at lagre penge i en computer og foretage betalinger ad elektronisk vej. De såkaldte netværkspenge eller softwarepenge er, som Kommissionen bemærker indledningsvis i begrundelsen, ikke ét betalingsmiddel blandt mange andre, men fremti- dens betalingsmiddel inden for elektronisk handel på Internet. 1. 3. Ved siden af softwarepenge er andre mindre sofistikerede betalingsmidler såsom forudbetalte kort ved at vinde frem. De er tilgængelige for almindelige borgere — også dem, der ikke har nogen computer eller de nødvendige materielle og kundskabsmæssige forudsætninger for at anvende Internet eller lignende lukkede eller åbne systemer. Forudbetalte kort er chip- kort, hvorpå der kan oplagres beløb, som i forvejen er indbetalt til kortudstederen. Kortet »tømmes« efterhån- den som det anvendes til små indkøb, og det er således det elektroniske modstykke til en »pengepung« med mønter og pengesedler med mindre pålydende. Udstedelsen af elektroniske penge (2) kan behand- 1. 4. les ud fra en kommerciel, teknisk, finansiel eller pengepo- litisk synsvinkel. Kommissionens foreliggende forslag (1) EFT C 317 af 15. 10. 1998, s. 7-12. (2) Begrebet »elektroniske penge« dækker såvel »softwarepen- ge« som »forudbetalte kort«. 12. 4. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 101/65 vedrører de to sidstnævnte eller rettere sagt først og fremmest de finansielle aspekter, mens den elektroniske pengeudstedelses konsekvenser for pengeforsyningen, som udelukkende henhører under centralbankernes kompetence, berøres indirekte. Kommissionen har skønnet, at der bør opstilles 1. 5. regler for tilsynet med udstedelsen af elektroniske penge. Nærmere bestemt bør udstedere af elektroniske penge sidestilles med finansieringsinstitutter og således være omfattet af det første og andet bankdirektiv med de tilpasninger og undtagelser, der er nødvendige for at tage hensyn til, at pengeinstitutter, der ikke driver bankvirksomhed, og som kun beskæftiger sig med udstedelse af elektroniske penge, har et særligt, begræn- set aktivitetsområde. Disse pengeinstitutter betegnes i det følgende »e-pengeinstitutter«. 2. Indledende bemærkninger 2. 1. ØSU støtter Kommissionens initiativ. Markedet — forstået som alle operatører og forbrugere — bør beskyttes mod nye systemer, som falder uden for de nationale myndigheders lovfæstede tilsyn med kreditin- stitutters soliditet. ØSU ser derfor positivt på udvidelsen af bankdirektivets anvendelsesområde, således at det også kommer til at omfatte e-pengeinstitutter. Dog har ØSU visse forbehold, som ikke kun vedrører direktivforslagene som sådanne, men også konsekven- serne af en minimalistisk gennemførelse af dem. Det er muligt, at konsekvenserne ikke vil være umiddelbart synlige, men netop derfor må hver enkelt bestemmelse vurderes nøje i lyset af dens mulige indvirkning også på andre felter end tilsynsområdet. 2. 2. Et grundlæggende forbehold vedrører den om- stændighed, at der i direktivet går i retning af et ret lempeligt tilsyn, som ikke tager hensyn til de krav, der stilles til overvågning i bred forstand. Baggrunden for denne bekymring er følgende: udstedelse af elektroniske penge er i første række et pengepolitisk anliggende. Ganske vist udstedes der ikke nye penge, men de elektroniske penge erstatter kontanter — i det mindste i det omfang de elektroniske penge udstedes mod betaling af kontanter eller træk fra en bankkonto, uden at der ydes kredit. Efter indførelsen af den fælles valuta vil kontrollen med pengeomløbet henhøre under et centralt organ — Den Europæiske Centralbank — hvorimod tilsynet fortsat vil påhvile de enkelte medlems- staters nationale myndigheder. Dermed vil kompetence- og opgavefordelingen uundgåeligt blive så uoverskuelig, at det planlagte samarbejde mellem EU’s pengepolitiske myndighed og de nationale tilsynsmyndigheder vanske- ligt vil kunne råde bod herpå — hvis ellers direktivforsla- gene gennemføres i deres nuværende form. systemerne, som er underlagt de pengepolitiske myndig- heders kontrol og ansvar. Betalingssystemerne betragtes almindeligvis som en tjeneste af almen interesse. Hvis de elektroniske betalingssystemer skal være interopera- ble — hvilket er nødvendigt for, at de kan fungere effektivt i det indre marked og især inden for elektronisk handel — må udstederne af elektroniske penge deltage i ordningerne for clearing og afregning. Der er meget strenge regler for deltagelse i sådanne ordninger for at imødegå de risici, der er indbygget i systemet. Blot ved en simpel gennemgang af disse regler står det klart, at de e-pengeinstitutter, der kun opfylder de lempelige krav, som dette direktivforslag lægger op til, vil have meget vanskeligt ved at opfylde betingelserne for at deltage i betalingssystemerne. Ganske vist er det muligt at deltage i afregningssystemer via bemyndigede mæglere, men derfor skal der alligevel føres strengt tilsyn med alle deltagerne i systemet. Endvidere bør tilsynet så vidt muligt foregå på samme niveau, eftersom elektroniske penge, som udstedes i ét medlemsland, frit kan komme i omløb i de andre medlemslande. 2. 4. Desuden tages der forbehold over for anvendel- sen af udtrykket elektroniske penge. Denne betegnelse dækker to produkter med enkelte fælles træk, som ikke desto mindre er grundlæggende forskellige teknisk og teknologisk set og især med hensyn til anvendelse og markedsmæssige konsekvenser. De fælles karakteristika (1) er muligheden for at 2. 5. anvende kortet uden godkendelse fra en bank eller anden tredjemand, samt anonym brug. Når et indestående på en bankkonto eller et kontant pengebeløb først er omdannet til elektroniske penge, kan disse cirkulere uden anden kontrol end ejermandens og overføres til andre, uden at det i princippet kan spores, hvorfra de kommer. Disse karakteristika gør elektroniske penge ideelle til hvidvaskning af penge eller til andre ulovlige formål. Kommissionen advarer mod denne fare, men synes næsten at undervurdere den. I begrundelsen nævner Kommissionen blot i en parentes, at direktivet om hvidvaskning af penge »naturligvis« også gælder for e-pengeinstitutter (2). ØSU er af den opfattelse, at muligheden for at anvende elektroniske penge til kriminelle formål er et af de alvorligste problemer, og at enhver bestemmelse på dette område bør sigte mod at beskytte samfundet mod denne fare. 2. 6. Forskellen i anvendelsen af de to nævnte typer elektroniske penge ligger principielt i, at softwarepenge kan anvendes til at overføre pengebeløb af en hvilken som helst størrelse, lige fra nogle få cent (euro eller dollar) pr. internetside til potentielt ubegrænsede beløb til kommercielle, finansielle eller andre formål. Forudbe- talte kort derimod er det ideelle betalingsmiddel til En anden indlysende mangel ved direktivet er, at 2. 3. det ikke tager hensyn til dets indvirkning på betalings- (1) KOM(1998) 461 endelig udg. , Begrundelse, afsnittet »Hvad er e-penge?«. (2) Artikel 2. 1 i forslaget til direktiv 98/0252 (COD). C 101/66 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 12. 4. 1999 mindre beløb, og det egner sig ikke til andre formål. Softwarepenge kan altså anvendes af såvel store virksom- heder som almindelige forbrugere, mens forudbetalte kort er et betalingsmiddel, der i almindelighed kun benyttes til almindeligt forbrug. Når det tages i betragt- ning, hvorledes hvidvaskning af penge foregår, og hvilke beløb der er tale om, står det klart, at forudbetalte kort udgør en minimal risiko (1). Softwarepenge er derimod det ideelle middel til anonym og ukontrolleret overførsel af penge (2). 2. 7. ØSU understreger på det kraftigste, at dette aspekt må undersøges nærmere i lyset af muligheden for hvidvaskning af penge, der stammer fra kriminelle aktiviteter. Forudbetalte kort oplades normalt med ret små beløb — højst 250 ecu ifølge Kommissionen (3), men oftest med omkring 150 ecu. Hvis kortet er udstedt af et kreditinstitut, trækkes pengene fra en bankkonto. Det foreliggende direktivforslag vil give e-pengeinstitut- ter mulighed for at udstede kort, som oplades med beløb, der indbetales kontant. Hvis der kun bliver tale om beløb i ovennævnte størrelsesorden, vil disse kort nok ikke blive anvendt til hvidvaskning af penge i særligt stort omfang. 2. 7. 1. Anderledes stiller det sig med softwarepenge. Ud fra de få eksempler på deres anvendelse, der i dag kendes, kan det slås fast, at opladningen som regel sker gennem overførsel fra en bankkonto, hvorpå der er indsat beløb, som kontrolleres efter reglerne om bekæmpelse af hvidvaskning (kendskab til kundens identitet og pengenes oprindelse). Der er således et kriminalitetsfore- byggende »filter«, eftersom der er tale om kontante beløb, som indsættes på en personlig bankkonto, før de omdannes til anonyme softwarepenge. I tilfældet med e-pengeinstitutter omdannes kontante beløb direkte til anonyme softwarepenge, som øjeblikkeligt kan overfø- res til en hvilken som helst modtager. Dette er en guldgrube for kriminelle. Enhver, der blot har et overfla- disk kendskab til den teknik, der anvendes (kryptering af meddelelserne, »kinesiske æsker« osv. ) kan forstå, hvilken fare der ligger her. ØSU opfordrer indtrængende Kommissionen til at behandle dette aspekt med den største opmærksomhed. Selvom direktivet om hvidvask- ning af penge i princippet omfatter e-pengeinstitutter, vil det være overordentlig vanskeligt at kontrollere, om det overholdes. 2. 8. De markedsmæssige konsekvenser er også for- skellige. Mens de forudbetalte kort ikke på nuværende (1) Det kan dog tænkes, at mange småbeløb, der f. eks. kan stamme fra narkosalg på gaden, opsamles på ét »centralt« kort, som frit kan benyttes anonymt. (2) Der findes avancerede metoder til opsporing af de kanaler, der anvendes til pengeoverførsler, men eksperterne ved udmærket, at der ved hvidvaskning af penge kan anvendes en lige så avanceret teknik og teknologi til at omgå enhver kontrol. (3) KOM(1998) 461 endelig udg. , Begrundelse, afsnittet »Hvad er e-penge?«. tidspunkt indebærer nogen fare, indebærer softwarepen- ge allerede nu en stor potentiel fare for markedet. Der er ikke tale om et ubetydeligt problem, hvilket vil fremgå af bemærkningerne til de enkelte artikler i direktivet. 2. 9. Endvidere skal det nævnes, at forudbetalte kort anvendes til små betalinger på stedet (»face to face«), hvorimod softwarepenge er et betalingsmiddel, der anvendes ved fjernsalg normalt uden beløbsgrænser. Der altså tale om to forskellige produkter, som vanskeligt kan behandles under ét i samme sæt regler, i hvert fald ikke når det gælder bestemmelserne om udstederne. 2. 10. ØSU’s sidste forbehold over for forslagets ind- hold vedrører behandlingen af de internationale aspek- ter. Kommissionen anfører i begrundelsen, at der i andre lande (f. eks. USA) ikke findes nogen regulering af e-pengeinstitutter, men at nogle lande (f. eks. Japan) er ved at overveje muligheden. Denne konstatering fører dog ikke frem til nogen konklusioner for slet ikke at tale om konkrete regler for anerkendelsen af tredjelandes e-pengeinstitutter, som ikke er undergivet regler eller tilsyn i hjemlandet, men som kan operere i EU. Det andet bankdirektiv — som udvides til at omfatte e-pengeinstitutter — indeholder bestemmelser om eta- bleringsfriheden for tredjelandes kreditinstitutter, som er omfattet af national lovgivning og genstand for tilsyn i hjemlandet (4). I øvrigt er udstedelse af e-penge en tjenesteydelse, der ikke kræver etablering, hvilket be- kræftes af det foreliggende direktivforslag om e- pengeinstitutter (jf. artikel 2, stk. 4), hvor det udtrykke- ligt fastsættes, at »midler, der modtages til gengæld for e-penge, ikke [betragtes] som indlån«. Følgelig finder artikel 3 i det andet bankdirektiv, hvorefter kun kreditin- stitutter kan modtage indlån, ikke anvendelse. 2. 11. Hvis de bestemmelser, der nævnes i foregående punkt, opfattes bogstaveligt, vil det være forbudt for e-pengeinstitutter i tredjelande, der ikke er registreret som kreditinstitut eller omfattet af nogen regulering, at udstede e-penge, idet en sådan aktivitet er at betragte som finansiel tjenesteydelse, der leveres af institutter uden tilladelse. En sådan konklusion er imidlertid efter ØSU’s mening vanskelig et håndhæve i praksis i betragtning af e-penges særlige karakteristika. Hvorle- des skulle man kunne føre kontrol med og forhindre, at en betalingsmodtager i EU anvender e-penge (software- penge) udstedt i et tredjeland — eller at en udsteder i USA udbyder en tjenesteydelse, hvori der indgår softwarepenge, til europæiske kunder? 2. 12. Der er følgelig konkrete vanskeligheder med at finde frem til nogle midler, hvormed tilsynsmyndigheder- ne kan forhindre, at en udsteder i et tredjeland udbyder finansielle tjenesteydelser i EU pr. telematik. De gælden- de bestemmelser er klare, men hvis de ikke overholdes, (4) Artikel 8 i direktiv 89/646, EFT L 386 af 30. 12. 1989. 12. 4. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 101/67 vil der ikke kun være tale om en simpel overtrædelse af reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Overtræ- delse af disse bestemmelser kan faktisk medføre helt ukontrollable pengestrømme. ØSU peger ikke på nogen løsning, men henleder blot opmærksomheden på dette ikke ubetydelige aspekt. 2. 13. Endelig er ØSU bekymret over de følger, som en for minimalistisk lovgivning kan få for forbrugerbe- skyttelsen. Tilsynet med e-pengeinstitutter har til formål at forhindre, at de får problemer med eller bliver ude af stand til at opfylde deres forpligtelser. Dette princip gælder naturligvis for alle kreditinstitutter, og det er fuldt ud acceptabelt at udvide det til e-pengeinstitutterne. Ikke desto mindre kan tilsynet ikke tage højde for alle hændelser, som erfaringerne viser. Hvis der således alligevel opstår problemer, er forbrugerne ikke beskyttet mod tab af deres indestående, eftersom e-penge ikke betragtes som »indlån« og derfor ikke er dækket af indlånsgarantifonde. Man kan med rimelighed indvende, at de små beløb, der står på spil for de forudbetalte korts vedkommende, ikke gør en sådan beskyttelse absolut påkrævet. Men dette argument holder ikke i tilfældet med softwarepenge, hvor der kan være langt større summer involveret. 2. 14. Det største sikkerhedsproblem vedrører dog beskyttelsen af markedet generelt og især af de personer og virksomheder, som har e-penge til gode i forbindelse med salg af varer eller tjenesteydelser. Hvis et e- pengeinstitut går fallit, vil de berørte kreditorer ikke kunne gøre krav på deres tilgodehavende. Måske vil de individuelle tab ikke være særligt store, men tilsammen kan de uindfriede forpligtelser for markedet som helhed være så store, at en manglende indfrielse vil udgøre en trussel mod betalingssystemerne og markedet som sådan. Dette er særligt bekymrende, fordi det især vil være små og mellemstore virksomheder i handels-, turisme- og servicesektoren, der vil blive berørt heraf. Man skal ikke lade sig forlede af, at der endnu er tale om relativt små beløb. Hvis Kommissionen har ret i, at »forudbetalte kort på lang sigt vil kunne erstatte en betydelig del af betalingerne med kontanter« og at »softwarepenge er ved at blive det rigtige betalingsmiddel i forbindelse med elektronisk handel« (1), kan der komme til at stå gigantiske beløb på spil. Derfor må der til stadighed føres nøje tilsyn med operatørerne lige fra starten af deres virksomhed. Der er her tale om krav, som efter ØSU’s mening er ufravigelige, og som direktivforslaget ikke opfylder tilfredsstillende. 2. 15. En garantifond for elektroniske penge, som skulle kunne sikre ihændehavere og betalingsmodtagere i tilfælde af en udsteders fallit, vil nok være vanskelig og dyr at etablere og endnu mere problematisk at forvalte. I mangel af alternativer, får ovennævnte anbefa- ling endnu større vægt. 3. Særlige bemærkninger til Kommissionens forslag til direktiv om adgang til at etablere og udøve virksomhed som e-pengeinstitut og tilsyn med en sådan virksomhed (2) 3. 1. Artikel 1: Anvendelsesområde, definitioner og aktivitetsbegrænsning 3. 1. 1. Udtrykket »e-penge« som defineret i denne artikel, stk. 3, litra b), er utilfredsstillende, fordi det dækker to produkter, der netop bør holdes klart adskilt, som anført ovenfor i denne udtalelse, punkt 2. 2-2. 7. Definitionerne i stk. 3, litra b), punkt iii), (elektronisk erstatning for mønter og sedler) samt stk. 3, litra b), (udformet med henblik på elektroniske punkt betalingsoverførsler af begrænset værdi) passer fint til forudbetalte kort, men slet ikke — og langt fra i alle tilfælde — til softwarepenge. iv), Angående stk. 3, litra b), punkt iv), bemærker 3. 1. 2. ØSU, at udtrykket »betalingsoverførsler af begrænset værdi« er for vagt og ikke acceptabelt i et direktiv, som kræver klarhed. Dette er naturligvis ikke Kommissionens opfattelse, men dette udtryk kan let blive fortolket forskelligt i medlemsstaterne. Endvidere er der ikke i en eneste artikel i dette direktivforslag fastsat beløbsgræn- ser for elektroniske penge. En sådan undladelse betyder efter ØSU’s mening, at den implicitte begrænsning, der ligger i Kommissionens definition, er ubrugelig eller i hvert fald ulogisk (jf. desuden punkt 3. 7, 3. 7. 1 og 3. 7. 2 nedenfor). Især tages der dog forbehold over for definitio- 3. 1. 3. nen af e-pengeinstitutter, som ifølge bestemmelserne i stk. 3, litra a), og stk. 3, litra b), punkt i), kan udstede elektroniske penge af en hvilken som helst art. Som nævnt ovenfor kan udstedelse af softwarepenge udgøre en økonomisk aktivitet med langt større vægt — og med langt alvorligere følger — end udstedelsen af forudbetalte kort. Direktivet bør sondre klart mellem disse to aktiviteter og fastsætte meget strengere regler for udstederne af softwarepenge, end de her foreslåede. 3. 2. Artikel 2: Anvendelse af bankdirektiverne Bestemmelserne i denne artikels stk. 1, 2 og 3, 3. 2. 1. som udvider, undtager eller begrænser e-pengeinstitut- ternes forpligtelser på tilsynsområdet i henhold til de mange bankdirektiver, kan give anledning til alt for tekniske diskussioner og en langsommelig og komplice- ret behandling, som kun specialister på området vil kunne forstå. Efter en sammenfattende — og samtidig af hele dette område teknisk — gennemgang (1) KOM(1998) 461 endelig udg. (2) 98/0252 (COD). C 101/68 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 12. 4. 1999 må ØSU konkludere, at det er mere teori end praksis, når e-pengeinstitutter forpligtes til en sund administration og kapitalforvaltning. Nedennævnte mere detaljerede bemærkninger til artikel 5 (punkt 3. 5. 1 og 3. 5. 2) gælder også for artikel 2. Skønt nogle landes myndigheder vil anvende strengere bestemmelser, står det allerede klart, at andre lande ikke vil være indstillet på at følge samme kurs. 3. 2. 2. Det sidste afsnit i denne artikel antyder den mulighed, at det i en kontrakt kan stipuleres, at e-penge, som ikke er brugt, ikke kan tilbagebetales, hvilket i praksis vil sige, at de indkasseres af udstederen. ØSU tager blankt afstand fra en sådan bestemmelse. Det skal tværtimod altid udtrykkeligt fastsættes, at ubrugte beløb skal tilbagebetales. Det drejer sig ikke kun om en elementær anerkendelse af forbrugernes rettigheder. Juridisk set vil manglende tilbagebetaling være at betrag- te som ulovlig berigelse (1). Princippet om aftalefrihed gælder ikke i dette tilfælde. Da udstedelsen af elektroni- ske penge er resultatet af en tilslutningskontrakt, vil enhver klausul, som indebærer en uretmæssig fordel for sælger være ulovlig i henhold til direktiverne om forbrugerbeskyttelse. 3. 2. 3. Obligatorisk tilbagebetaling ville vælte den i forvejen meget skrøbelige forudsætning — som fremfø- res i begyndelsen af det nævnte afsnit — at udstedelse af e-penge ikke svarer til modtagelse af indlån i henhold til artikel 3 i direktiv 89/646/EØF (2). ØSU vil ikke komme nærmere ind på denne lidet velfunderede fortol- kning, men kan dog ikke acceptere, at man for at stive argumentet af forgriber sig på forbrugernes rettigheder. ØSU foreslår derfor, at forbrugernes interesser beskyttes ved at anvende betegnelsen »refusion« af ubrugte beløb i stedet for »tilbagebetaling«. 3. 2. 4. Kort sagt er det svært at forstå, hvorfor et direktiv om tilsyn skal indeholde en bestemmelse om aftaleforhold mellem udsteder og ihændehaver. Hvis man virkelig vil opretholde en sådan bestemmelse, bør den fastsætte det stik modsatte, nemlig at indbetalte e-penge altid skal kunne betales tilbage. 3. 3. Artikel 3: Krav til start- og egenkapital 3. 3. 1. Denne artikel fastsætter, at e-pengeinstitutter skal have en startkapital på mindst 500 000 ecu, og at egenkapitalen til enhver tid skal udgøre mindst 2 % af de finansielle forpligtelser (for kreditinstitutters vedkom- mende kræves 8 %). ØSU stiller et stort spørgsmålstegn ved det rimelige i disse beløbsgrænser, især hvad angår startkapitalen. En halv million ecu (euro) er bestemt ikke tilstrækkelig til at påbegynde seriøse økonomiske aktiviteter — om de så end er af begrænset omfang. Når det endvidere tages i betragtning, at kravet om en egenkapital på 2 % af de indbetalte midler altid skal være overholdt, er det svært at se, hvorledes en så lille virksomhed — hvis forretningerne går godt — skal kunne fremskaffe tilstrækkelig kapital. 3. 3. 2. På baggrund af de store forskelle mellem udstedere af forudbetalte kort og udstedere af software- penge foreslår ØSU at forhøje mindstegrænserne for de førstnævnte til 1 mio. ecu (euro) og 3 % og for de sidstnævnte til mindst 3 mio. ecu (euro) og 6 %. Det er forståeligt, at Kommissionen ønsker at give så mange nye operatører som muligt adgang til nye aktiviteter, men dette mål kan ikke og bør ikke nås gennem en svækkelse af tilsynsreglerne, som — ikke at forglemme — har til formål at beskytte markedet. 3. 4. Artikel 4: Investeringsbegrænsninger 3. 4. 1. Stk. 1 i denne artikel fastsætter, hvilke typer investeringer e-pengeinstitutter kan foretage for at få et udbytte af de indbetalte midler. Da e-pengeinstitutter ikke betragtes som kreditinstitutter, der opererer på finansmarkedet, og da deres aktiviteter er af en særlig art, er det et grundlæggende princip, at investeringerne skal »risikovægtes med nul« og/eller være stærkt likvide (indskud på sigt eller obligationer). Dette krav er tilsyneladende opfyldt bortset fra stk. 1, litra b), punkt iv), der — sådan som det er formuleret — tilsyneladende tillader investeringer i gældsinstrumenter udstedt af en hvilken som helst virksomhed, der ikke har nogen forbindelse med e-pengeinstituttet. Det er ikke alle gældsinstrumenter på markedet, der er sikre og likvide. ØSU har svært ved at tro, at denne bestemmelse skal anvendes så bredt, og foreslår derfor, at dette punkt formuleres mere præcist og restriktivt. (1) Dette er efter ØSU’s mening tilfældet med forudbetalte kort, der udstedes til ét bestemt formål (såsom telefonkort), og som ikke kan refunderes. Sådanne kort er i øvrigt ikke omfattet af det foreliggende direktivforslag. I betragtning af de store summer, som disse kort repræsenterer, henleder ØSU dog forbrugerorganisationernes opmærksomhed på dette spørgsmål. (2) Ifølge denne artikel skal medlemsstaterne forbyde »perso- ner eller foretagender, som ikke er kreditinstitutter,. at tage imod indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler fra offentligheden. «. Resten af denne artikel kræver ingen særlige 3. 4. 2. kommentarer. ØSU henleder dog Kommissionens op- mærksomhed på stk. 6, der forpligter de kompetente myndigheder til omgående at skride ind, hvis værdien af investeringerne bliver lavere end de finansielle forplig- telser. Det er ikke klart, hvorledes myndighederne skal få kendskab til en kritisk situation, når det i den efterfølgende artikel hedder, at myndighederne på grundlag af oplysninger fra e-pengeinstitutternes mindst to gange årligt skal kontrollere, om bestemmelserne overholdes. 12. 4. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 101/69 3. 5. Artikel 5: De kompetente myndigheders kontrol — bestemmelserne i det første og andet bankdirektiv. 3. 5. 1. Der er som nævnt ovenfor i punkt 3. 4. 2 ikke tilstrækkelig sammenhæng i ordlyden af denne artikel, der afspejler en uacceptabel opfattelse af tilsynsbegrebet. Kravet om kontrol to gange årligt opfylder ikke behovet for løbende tilsyn med virksomheder, som ifølge deres natur til enhver tid skal være yderst likvide og solvente. Naturligvis vil tilsynsmyndighederne i nogle lande fast- sætte strengere regler i overensstemmelse med gode tilsynsprincipper. Men der er alligevel en fare for, at andre lande indfører minimalistiske regler, således at der opstår konkurrenceforvridning mellem e-pengeinsti- tutterne i forskellige lande. Dette er en reel fare, når det tages i betragtning, at visse lande, som i begyndelsen var imod et direktiv på dette område, nødtvungent har gennemført det i dets mest »lempelige« form. 3. 5. 2. ØSU er ikke sikker på, at de kompetente nationale myndigheder i praksis og på eget initiativ vil føre nøje tilsyn og med korte mellemrum følge situationen i hvert enkelt e-pengeinstitut, så der hurtigt kan gribes ind, ligesom det er tilfældet med alle kreditin- stitutter. Derfor bør artikel 5 fastsætte, at de nationale myndigheder skal underkaste e-pengeinstitutterne et tilsyn, der er af samme art og hyppighed som for andre finansieringsinstitutters vedkommende. 3. 6. Artikel 6: Sund og forsigtig drift 3. 6. 1. Denne artikel lægger sig op ad bestemmelserne i det andet bankdirektiv med de nødvendige tilpasninger til e-pengeinstitutternes specielle aktivitetsområde. ØSU har ingen særlige bemærkninger hertil. 3. 7. 2. Disse bestemmelser sigter naturligvis mod at fritage de »små« lokale initiativer fra forpligtelser, som kunne vise sig at være alt for tunge. Virkningen kan dog blive en anden end den tilsigtede. I praksis er de »små« e-pengeinstitutter (men er 10 mio. ecu i indbetalte midler egentlig en »lille« sum?) fritaget for forpligtelser og — i vid udstrækning — for tilsyn. En så liberal foranstaltning vil utvivlsomt fremme etableringen af små lokale foreta- gender, men spørgsmålet er, om det er nogen fordel for markedet. Dels vil det være umuligt at styre den videre udvikling, dels vil det blive vanskeligt at forebygge misbrug og fallit — og sidstnævnte er ikke usandsynlige, eftersom der også lukkes op for helt små eller uprofessio- nelle initiativer. 3. 7. 3. ØSU minder i denne forbindelse om, at Kom- missionen flere gange har anbefalet, at betalingssyste- merne bliver interoperable — et krav, som forbrugerne anser for uomgængeligt, selvom det er urealistisk for de små systemers vedkommende. 3. 7. 4. Udstedelse af e-penge indeholder store perspek- tiver, hvilket Kommissionen erkender i begrundelsen, hvori det hedder, at forudbetalte kort vil »kunne erstatte en betydelig del af betalingerne med kontanter«. ØSU stiller derfor spørgsmålstegn ved, om undtagelsen i denne artikel er i overensstemmelse med indholdet i afsnittet om »Pengepolitikken« i forslagets begrundelse, hvori det blandt andet påpeges, at der skal »tages hensyn til, hvilke virkninger udstedelse af e-penge [kan] få for pengepolitikken«. Man bør derfor holde øje med dette nye fænomen i alle dets aspekter — også selvom de tilsyneladende er af mindre betydning. 3. 7. Artikel 7: Undtagelse 3. 7. 1. Det fastsættes i stk. 1, at e-pengeinstitutter med rent nationale aktiviteter, hvis i) samlede finansielle forpligtelser (uindfriede e-pengebeløb) normalt ikke overstiger 10 mio. ecu og aldrig overstiger 12 mio. (litra a), og som ii) udsteder e-penge til de enkelte brugere til en værdi af højst 150 ecu (litra b), er undtaget fra visse bestemmelser, såsom: 3. 7. 5. Som en sidebemærkning skal det påpeges, at der allerede er eksempler på, at sportsklubber og lignende foretagender udøver finansielle aktiviteter med anvendelse af deponerede midler (eller hvordan man nu vil benævne det), som udgør en bekvem og indbringende likviditetskilde. Muligheden for at operere helt frit, uden tilsyn og frem for alt uden at de finansielle aktiviteter holdes adskilt fra andre aktiviteter indebærer store risici for forbrugerne og for markedet. — forpligtelsen til at holde finansielle aktiviteter adskilt fra anden virksomhed som fastsat i artikel 1, stk. 4, i dette direktiv; 3. 7. 6. der fastsættes i artikel 7, stk. 1, litra b). Kort sagt er ØSU absolut imod de undtagelser, — kravet om en startkapital på mindst 500 000 ecu som fastsat i artikel 3, stk. 1; — registreringspligten — under visse betingelser — som fastsat i artikel 8; 3. 7. 7. Dette giver i øvrigt anledning til følgende overvejelse: for e-penge (der tænkes tydeligvis på forud- betalte kort) fastsættes undtagelser, hvis der maksimalt kan lagres 150 ecu (euro). Deraf må man kunne slutte, at Kommissionen ikke ønsker at fastsætte en obligatorisk C 101/70 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 12. 4. 1999 maksimumsgrænse for de beløb, der kan lagres på et elektronisk medium, herunder navnlig forudbetalte kort. En grænse bør dog fastlægges som en nødvendig forbrugerbeskyttelsesforanstaltning. 3. 7. 7. 1. Et forudbetalt kort er, som Kommissionen anfører, kendetegnet ved »anonymitet« (1). Hvis man mister det (eller det bliver stjålet), er konsekvensen den samme som for kontanters vedkommende: pengene er tabt. Det må undgås, at der introduceres et betalingsmid- del, som kan påføre forbrugerne store tab, hvis det mistes. Derfor må det sikres, at eventuelle tab holdes inden for tålelige grænser. Kommissionen har tidligere fastsat omfanget af et »tåleligt tab«. I en henstilling (2) om forbindelserne mellem kortudstederne og brugerne anføres det, at indehaveren i tilfælde af tab eller tyveri højst må lide et økonomisk tab på 150 ecu. 3. 7. 7. 2. Hvis Kommissionen skal være konsekvent, kommer den ikke uden om at fastsætte den samme maksimumsgrænse på 150 ecu for forudbetalte kort, som i tilfælde af tab frembyder flere risici end kreditkort. Eftersom de forudbetalte kort netop anvendes til betaling af små beløb (jf. ovenfor punkt 3. 1. 2), er der så overhovedet nogen grund til at udstede kort, hvorpå der kan lagres store, potentielt ubegrænsede beløb? ØSU foreslår derfor, at der i direktivet udtrykkeligt fastsættes en maksimal beløbsgrænse for forudbetalte kort på 150 ecu. For softwarepenge, som har helt andre karakte- ristika, bør der ikke være nogen begrænsning. 3. 8. Artikel 8: Grandfathering 3. 8. 1. I lighed med det andet bankdirektiv vil de e-pengeinstitutter, der allerede har påbegyndt driften, eller som begynder at operere, før de nationale bestem- melser til gennemførelse af direktivet træder i kraft, formodes at være tilladte. ØSU har intet at indvende, men opfordrer til, at der holdes skarpt øje med de systemer, som etableres fra nu af og indtil den 31. decem- ber 1999 (dvs. den i artikel 9 fastsatte frist for direktivets gennemførelse i national lovgivning). For at undgå at (1) KOM(1998) 461 endelig udg. — Begrundelse, afsnittet »Hvad er e-penge?«. der i hast indføres visse systemer for at udnytte dette tomrum i EU-lovgivningen, havde det været bedre at begrænse »grandfathering« til de e-pengeinstitutter, der er blevet etableret på et tidligere tidspunkt, f. eks. den 31. juli 1998. 4. Særlige bemærkninger til forslaget om ændring af direktiv 77/780/EØF (3) 4. 1. ØSU har ingen specielle bemærkninger til dette direktivforslag, som logisk følger af det foregående. Ændringen går ud på at medtage e-pengeinstitutter i definitionen af »kreditinstitut«, som er omfattet af det første og andet bankdirektiv. 4. 2. I artikel 3 synes der dog at være en selvmodsigelse. Direktivet skal træde i kraft 20 dage efter offentliggørel- sen i De Europæiske Fællesskabers Tidende, mens direktivet om tilsyn med e-pengeinstitutter skal gennem- føres af medlemsstaterne senest den 31. december 1999 (artikel 9). Dette betyder, at der mellem dette direktivs ikrafttræden og den 31. december 1999 vil være nogle »kreditinstitutter« (dvs. e-pengeinstitutter), som ikke er omfattet af nogen EU-lovgivning, mens andre »kreditin- stitutter« (dvs. banker) er omfattet. 5. Konklusioner 5. 1. ØSU understreger som repræsentant for er- hvervs- og fagorganisationerne, at dette direktiv bærer præg af, at Kommissionen først og fremmest sigter mod en åbning af markederne og størst mulig konkurrence og derfor har begrænset reguleringen til et minimum. ØSU noterer dette med tilfredshed, men vil dog påpege, at der tages for lidt hensyn til de konsekvenser, som direktivets gennemførelse kan få på andre områder — hvoraf nogle enten falder uden for Kommissionens beføjelser (pengepolitiske konsekvenser) eller er irrele- vante i et direktiv om tilsyn — nemlig beskyttelsen af markedet (forbrugere og de virksomheder, der benytter disse betalingssystemer) samt beskyttelsen af samfundet mod den organiserede kriminalitet. På disse punkter trænger direktivet til en grundig revision. (2) KOM(97) 353 endelig udg. af 9. 7. 1997 og ØSU’s udtalelse, EFT C 95 af 30. 3. 1998. (3) 98/0253 (COD). Bruxelles, den 27. januar 1999. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg


title: INTERROGAZIONE SCRITTA n. 62/99 dell'on. Pedro MARSET CAMPOS Concessione di aiuti europei per il risanamento della baia di Portmán (Murcia, Spagna)

eurovoc_concepts:
Cohesion Fund
EU aid
European Investment Bank
Region of Murcia
co-financing
decontamination
gulf
project evaluation

formats: html pdf print

text: C 320/122 Gazzetta ufficiale delle Comunità europee IT 6. 11. 1999 (1999/C 320/161) INTERROGAZIONE SCRITTA E-0045/99 di Konstantinos Hatzidakis (PPE) alla Commissione Oggetto: Introduzione dell’informatica nei servizi sanitari in Grecia (22 gennaio 1999) L’introduzione dell’informatica nei servizi sanitari in Grecia registra un notevole ritardo tant’è vero che solo 15 dei 143 ospedali pubblici e delle 173 guardie mediche presenti sul territorio posseggono dei computer. Questi, a loro volta, sono stati acquistati con risorse erogate dai PIM, non sono stati più aggiornati e vengono utilizzati soprattutto per il trattamento di testi. Il fatto poi che non siano compatibili con le nuove tecnologie di telecomunicazione fa sì inoltre che la «telemedicina» sia del tutto assente nell’ambito della sanità pubblica. Allo stesso tempo, il programma operativo «salute» del secondo QCS prevede la fornitura a 24 nosocomi generali di sofisticate apparecchiature di comunicazione, con applicazioni pilota in 7 regioni del paese. Può precisare la Commissione: 1. 2. in che modo viene realizzato il programma di fornitura alle 7 suddette regioni e agli altri 17 nosocomi generali iscritti nel programma? Inoltre, visto che essa cofinanzia i programmi, come valuta i tempi di realizzazione della «telemedicina» in Grecia? Risposta complementare data dalla sig. ra Wulf-Mathies in nome della Commissione (30 marzo 1999) 1. Nel quadro dei programmi integrati mediterranei (PIM), 15 ospedali sono stati equipaggiati con sistemi informatici. Tali sistemi, lungi da limitarsi a lavori di supporto di segreteria, sono serviti soprattutto alla gestione amministrativa e finanziaria degli ospedali interessati e, in taluni casi, all’allestimento di una farmacia ospedaliera. Essi hanno enormemente contribuito alla riduzione dei costi operativi degli ospedali interessati. Nell’ambito del secondo quadro comunitario di sostegno (QCS) per la Grecia, è in corso l’aggiornamento dei sistemi informatici dei suddetti 15 ospedali, nonché la messa a punto di sistemi equivalenti in 10 nuovi ospedali. In totale saranno pertanto totalmente equipaggiati 25 ospedali. Per quanto riguarda i 2. le autorità nazionali hanno informato la Commissione che, anche se una siffatta iniziativa non è prevista nell’ambito dei PIM, un programma pilota è stato realizzato con un finanziamento esclusivamente nazionale. trattamenti clinici a distanza, Nel quadro del secondo QCS, è in corso uno studio avente come oggetto lo sviluppo di sistemi informatici per i trattamenti clinici a distanza. Dopo la sua realizzazione e sulla base dei suoi risultati, sarà messo in atto un piano di «telemedicina», che comprenderà applicazioni pilota in talune regioni dello Stato membro scelte in funzione delle conclusioni dello studio di questione. (1999/C 320/162) INTERROGAZIONE SCRITTA E-0062/99 di Pedro Marset Campos (GUE/NGL) alla Commissione (27 gennaio 1999) Oggetto: Concessione di aiuti europei per il risanamento della baia di Portmán (Murcia, Spagna) La Comunità autonoma di Murcia ha reso noto che la DG XVI della Commissione prevedeva di effettuare un’analisi in loco del piano regionale di risanamento della baia di Portmán onde valutare l’entità delle risorse comunitarie destinate a tale progetto. 1. Può la Commissione fornire informazioni in merito al contenuto del piano di risanamento? Può la Commissione comunicare se la delegazione di tecnici della Banca europea per gli investimenti ha 2. già effettuato l’ispezione in programma? In caso negativo, quando si prevede di effettuarla?


title: Propuesta de Directiva del Parlamento Europeo y del Consejo relativa a las condiciones de desplazamiento de los trabajadores asalariados, nacionales de un tercer Estado, en el marco de una prestación de servicios transfronterizos

eurovoc_concepts:
foreign national
free movement of workers
freedom to provide services
frontier worker
self-employed person

text: C 67/12 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 10. 3. 1999 II (Actos jur(cid:242)dicos preparatorios) COMISIŁN Propuesta de directiva del Parlamento Europeo y del Consejo relativa a las condiciones de des(cid:220) plazamiento de los trabajadores asalariados, nacionales de un tercer Estado, en el marco de una prestaci(cid:246)n de servicios transfronterizos (1999/C 67/09) (Texto pertinente a los fines del EEE) COM(1999) 3 final - 1999/0012(COD) (Presentada por la Comisi(cid:246)n el 12 de febrero de 1999) EL PARLAMENTO EUROPEO Y EL CONSEJO DE LA UNIŁN EUROPEA, protecci(cid:246)n de los derechos humanos, en especial en lo que respecta a la vida familiar; Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea y, en particular, el apartado 2 de su art(cid:242)culo 57 y su art(cid:242)culo 66, Vista la propuesta de la Comisi(cid:246)n, Visto el dictamen del Comit~ Econ(cid:246)mico y Social, De conformidad con el procedimiento establecido en el art(cid:242)culo 189 B del Tratado, (1)(cid:217)Considerando que, con arreglo a la letra c), del ar(cid:220) t(cid:242)culo 3 del Tratado, la supresi(cid:246)n entre los Estados miembros de los obst‘culos a la libre circulaci(cid:246)n de personas y servicios constituye uno de los objetivos de la Comunidad; (2)(cid:217)Considerando que la libre circulaci(cid:246)n de servicios incluye el derecho de los prestadores de servicios a desplazar a su personal aunque se trate de personas que no sean ciudadanos de la Uni(cid:246)n sino naciona(cid:220) les de un tercer Estado que se encuentran legal(cid:220) mente dentro de la Comunidad; (3)(cid:217)Considerando que la libre prestaci(cid:246)n de servicios no crea derechos directos en favor de los trabajado(cid:220) res asalariados en cuesti(cid:246)n, ni tampoco afecta a los derechos ya reconocidos a nivel comunitario, nacio(cid:220) nal o en virtud de acuerdos internacionales, inclui(cid:220) dos los que otorga el Convenio europeo para la (4)(cid:217)Considerando que los prestadores de servicios que deben desplazar a un trabajador nacional de un ter(cid:220) cer Estado se enfrentan a dificultades tales que con frecuencia se ven obligados a renunciar a la presta(cid:220) ci(cid:246)n prevista o a sufrir retrasos perjudiciales; que los controles preventivos efectuados antes de cual(cid:220) quier desplazamiento por los Estados miembros donde tiene lugar la prestaci(cid:246)n constituyen una du(cid:220) plicaci(cid:246)n de los controles que efectœan a posteriori y de los controles del pa(cid:242)s de establecimiento; (5)(cid:217)Considerando que las autoridades de un Estado miembro donde se efectœa una prestaci(cid:246)n de servi(cid:220) cios no disponen de garant(cid:242)as sobre la regularidad de la situaci(cid:246)n del prestador y del trabajador que va a ser desplazado en el Estado miembro de estableci(cid:220) miento; que los Estados miembros tampoco dispo(cid:220) nen de garant(cid:242)as de que, al t~rmino de la presta(cid:220) ci(cid:246)n, el trabajador volver‘ al Estado miembro donde trabajaba principalmente; (6)(cid:217)Considerando que un documento denominado (cid:133)tar(cid:220) jeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE(cid:176) que deber‘ expedir el Estado miembro donde est~ establecido el prestador de servicios constituye el instrumento que facilita los desplazamientos para que un presta(cid:220) dor pueda actuar con vistas a un desplazamiento real o potencial en el marco de sus actividades ordi(cid:220) narias, aunque cuente entre su personal con uno o varios nacionales de terceros Estados; que deber‘ corresponder al prestador de servicios la decisi(cid:246)n de solicitar la expedici(cid:246)n de dicho documento; que la presente Directiva no deber‘ tampoco afectar a los compromisos adquiridos por los Estados miembros en el marco del Acuerdo General sobre el Comer(cid:220) 10. 3. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 67/13 cio y los Servicios(cid:216)(˛); que la (cid:133)tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE(cid:176) debe incluir œnicamente los da(cid:220) tos necesarios con arreglo a la Directiva 95/46/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 24 de octubre de 1995 relativa a la protecci(cid:246)n de las per(cid:220) sonas f(cid:242)sicas en lo que respecta al tratamiento de datos personales y a la libre circulaci(cid:246)n de estos da(cid:220) tos(cid:216)(ˇ); (7)(cid:217)Considerando que el Estado miembro emisor de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE deber‘ te(cid:220) ner en cuenta consideraciones de orden pœblico destinadas a combatir la inmigraci(cid:246)n clandestina al certificar la regularidad de la situaci(cid:246)n en el Estado miembro donde el prestador de servicios emplea al nacional de un tercer Estado; que este documento deber‘ garantizar que la actividad principal del tra(cid:220) bajador asalariado desplazado se realiza en el Es(cid:220) tado miembro donde est‘ establecido el prestador de servicios; que, por tanto, dicho documento debe protegerse contra la falsificaci(cid:246)n; que, por todo ello, ya no es necesario mantener el requisito de un visado de entrada; (8)(cid:217)Considerando que el Estado miembro emisor de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE expedida por un Estado miembro deber‘ conceder as(cid:242) la ga(cid:220) rant(cid:242)a necesaria para que cualquier otro Estado miembro donde tenga lugar una prestaci(cid:246)n de ser(cid:220) vicios admita la entrada y estancia de la persona en el marco de una o varias prestaciones de servicios, es decir, el tiempo durante el cual se lleva a cabo la prestaci(cid:246)n de servicios; que esta garant(cid:242)a deber‘ in(cid:220) cluir la obligaci(cid:246)n de no considerar el desplaza(cid:220) miento como una interrupci(cid:246)n de la residencia y de la actividad asalariada autorizada y, en particular, de readmitir a la persona desplazada en cualquier circunstancia; que el Estado miembro donde se efectœa la prestaci(cid:246)n no deber‘ imponer por tanto sus propias exigencias en relaci(cid:246)n con la entrada, la estancia y el acceso a una actividad asalariada tem(cid:220) poral; que las disposiciones de la presente Directiva no afectar‘n las normas imperativas relativas a las condiciones de trabajo y empleo que deber‘n respe(cid:220) tarse en el Estado miembro donde se efectœa una prestaci(cid:246)n previstas por la Directiva 96/71/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 16 de di(cid:220) ciembre de 1996, sobre el desplazamiento de traba(cid:220) jadores efectuado en el marco de una prestaci(cid:246)n de servicios(cid:216)(—); (9)(cid:217)Considerando que el Estado miembro donde se efectœe una prestaci(cid:246)n de servicios deber‘ poder imponer, antes de la entrada del trabajador asala(cid:220) riado en su territorio, la obligaci(cid:246)n de declarar su (˛)(cid:217)DO L 336 de 23. 12. 1994, p. 190. (ˇ)(cid:217)DO L 281 de 23. 11. 1995, p. 31. (—)(cid:217)DO L 18 de 21. 1. 1997, p. 1. presencia y las prestaciones para las cuales se pro(cid:220) duce el desplazamiento; que una obligaci(cid:246)n de de(cid:220) claraci(cid:246)n previa deber‘ permitir a este Estado miembro adoptar en determinados casos las medi(cid:220) das necesarias por motivos de orden pœblico, segu(cid:220) ridad y salud pœblicas, dentro de los l(cid:242)mites previs(cid:220) tos en la presente Directiva; que cada Estado miembro donde se efectœe una prestaci(cid:246)n de servi(cid:220) cios deber‘ poder imponer tambi~n la obligaci(cid:246)n de obtener, tras la entrada del trabajador, un permiso temporal de residencia cuando las prestaciones ob(cid:220) jeto del desplazamiento impliquen una estancia de m‘s de seis meses durante un periodo de doce me(cid:220) ses; (10)(cid:217)Considerando que el Estado miembro deber‘ estar por tanto en condiciones de controlar, en particular mediante la expedici(cid:246)n de un permiso temporal de residencia, que la estancia del trabajador asalariado desplazado tiene como fin la prestaci(cid:246)n de servicios en su territorio; que la libre prestaci(cid:246)n de servicios deber‘ revestir siempre un car‘cter temporal que conviene determinar en funci(cid:246)n de la continuidad, la frecuencia y la duraci(cid:246)n de la prestaci(cid:246)n; que el periodo de validez del permiso temporal de residen(cid:220) cia deber‘ poder limitarse al periodo de validez de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE ya que este Estado miembro puede expedir, de conformi(cid:220) dad con la libre prestaci(cid:246)n de servicios, un permiso de residencia con arreglo a sus propias disposicio(cid:220) nes nacionales para los desplazamientos superiores a seis o doce meses; (11)(cid:217)Considerando que la eficacia de la presente Direc(cid:220) tiva impone tambi~n la igualdad de trato entre na(cid:220) cionales de terceros Estados y ciudadanos de la Uni(cid:246)n desplazados como trabajadores asalariados en lo que respecta al reconocimiento de diplomas, certificados y otros t(cid:242)tulos adquiridos en la Comu(cid:220) nidad; que, sobre la base de la presente Directiva, esta igualdad de trato s(cid:246)lo podr‘ ser invocada por el prestador de servicios que emplea a un asalariado nacional de un tercer Estado; que esta igualdad de trato no deber‘ incluir los diplomas, certificados y otros t(cid:242)tulos adquiridos en un tercer Estado y œni(cid:220) camente reconocidos en un Estado miembro; (12)(cid:217)Considerando que los Estados miembros no podr‘n conceder un trato m‘s favorable a los prestadores de servicios establecidos fuera de la Comunidad que a los establecidos dentro de la Comunidad; que los Estados miembros deber‘n poder establecer excep(cid:220) ciones a la presente Directiva por motivos de orden pœblico, seguridad y salud pœblicas; que los l(cid:242)mites de dichas excepciones deber‘n determinarse frente a los prestadores de servicios como empleadores y los asalariados nacionales de terceros Estados sobre la base de la coordinaci(cid:246)n prevista en la Directiva C 67/14 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 10. 3. 1999 64/221/CEE de 25 de febrero de 1964, para la coordinaci(cid:246)n de las medidas especiales para los ex(cid:220) tranjeros en materia de desplazamiento y de resi(cid:220) dencia, justificadas por razones de orden pœblico, seguridad y salud pœblica(cid:216)(˛), cuya œltima modifica(cid:220) ci(cid:246)n la constituye la Directiva 75/35/CEE(cid:216)(ˇ) con el fin de elaborar un marco uniforme para el presta(cid:220) dor de servicios, con independencia de la nacionali(cid:220) dad de su personal; (17)(cid:217)Considerando que, a m‘s tardar cuatro a(cid:253)os des(cid:220) pu~s de la fecha de transposici(cid:246)n de la presente Di(cid:220) rectiva, la Comisi(cid:246)n deber‘ reexaminar las modali(cid:220) dades de aplicaci(cid:246)n de la misma para proponer, en su caso, las modificaciones necesarias; HAN ADOPTADO LA PRESENTE DIRECTIVA: (13)(cid:217)Considerando que para la aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva es indispensable garantizar una estrecha colaboraci(cid:246)n entre las autoridades competentes de los Estados miembros; que conviene que las autori(cid:220) dades de los Estados miembros adopten un modelo uniforme de (cid:133)tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE(cid:176); que conviene conferir a la Comisi(cid:246)n la facul(cid:220) tad de adoptar este modelo y otras modalidades de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE, segœn el procedimiento previsto por el Reglamento (CE) no 1683/95 del Consejo, de 29 de mayo de 1995, por el que se establece un modelo uniforme de vi(cid:220) sado(cid:216)(—); (14)(cid:217)Considerando que, la presente Directiva no afecta a la competencia de los Estados miembros de deter(cid:220) minar qu~ nacionales de terceros Estados son admi(cid:220) tidos para llevar a cabo una actividad asalariada, bajo qu~ condiciones debe prorrogarse esta admi(cid:220) si(cid:246)n, as(cid:242) como qu~ actividad profesional est‘ regu(cid:220) lada o no en el territorio nacional; (15)(cid:217)Considerando que, de conformidad con el principio de proporcionalidad enunciado en el tercer p‘rrafo del art(cid:242)culo 3 B del Tratado, la presente Directiva se limita a lo que es necesario para alcanzar el obje(cid:220) tivo de la libre circulaci(cid:246)n de servicios; que no afecta a los controles que preceden a la realizaci(cid:246)n de una prestaci(cid:246)n de servicios transfronterizos y no afecta a los controles a posteriori en el Estado miembro donde tiene lugar la prestaci(cid:246)n; que se li(cid:220) mita de todas formas a desplazamientos no supe(cid:220) riores a un periodo m‘ximo de doce meses, as(cid:242) como al reconocimiento de diplomas, certificados y otros t(cid:242)tulos adquiridos dentro de la Comunidad; (16)(cid:217)Considerando que a efectos de la aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva, los Estados miembros deber‘n determinar un r~gimen de sanciones apropiadas; (˛)(cid:217)DO 56 de 4. 4. 1964, p. 850/64. (ˇ)(cid:217)DO L 14 de 20. 1. 1975, p. 14. (—)(cid:217)DO L 164 de 14. 7. 1995, p. 1. Art(cid:242)culo 1 La presente Directiva se aplicar‘ a los prestadores de ser(cid:220) vicios establecidos en un Estado miembro que, en el marco de una prestaci(cid:246)n de servicios transfronterizos, desplazan a trabajadores asalariados nacionales de un tercer Estado al territorio de otro Estado miembro. Art(cid:242)culo 2 1. (cid:218)(cid:217)Cuando un prestador de servicios tenga la intenci(cid:246)n de desplazar, en el marco de sus actividades ordinarias, a un trabajador asalariado nacional de un tercer Estado, a uno o varios Estados miembros para una de las situacio(cid:220) nes presentadas en las letras a) y b) del apartado 3 del art(cid:242)culo 1 de la Directiva 96/71/CE, el Estado miembro donde est~ establecido dicho prestatario, deber‘ expe(cid:220) dirle, cuando lo solicite, un documento denominado (cid:133)tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE(cid:176). La tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE se expedir‘ si se comprueba que: a)(cid:217)el trabajador asalariado tiene su residencia en este Es(cid:220) tado, de conformidad con la legislaci(cid:246)n del mismo; b) el trabajador est‘ afiliado al r~gimen de seguridad so(cid:220) cial del Estado miembro competente para los riesgos de enfermedad y accidentes de trabajo, o, de no estar afiliado, est‘ cubierto con un seguro de enfermedad y accidente de trabajo durante los desplazamientos a uno o varios Estados miembros. 2. (cid:218)(cid:217)La tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE expe(cid:220) dida ser‘ v‘lida durante el periodo en el que el trabaja(cid:220) dor asalariado tenga un trabajo regular y efectivo y el periodo de validez no podr‘ ser superior a: a)(cid:217)doce meses en caso de un empleo regular y efectivo de m‘s de doce meses antes de la expedici(cid:246)n; o b) seis meses en caso de un empleo regular y efectivo de m‘s de seis meses antes de la expedici(cid:246)n. 10. 3. 1999 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 67/15 Se considera empleo regular el trabajo efectuado en vir(cid:220) tud de una reglamentaci(cid:246)n comunitaria o nacional, o de una autorizaci(cid:246)n del Estado miembro emisor de la tar(cid:220) jeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE que permita el ac(cid:220) ceso a un empleo en la empresa del prestador de servi(cid:220) cios o bien en otra empresa establecida en este Estado miembro. persona est‘ en posesi(cid:246)n de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE, as(cid:242) como de un documento de identidad o pasaporte v‘lidos durante el periodo de prestaci(cid:246)n de los servicios. 2. (cid:218)(cid:217)El Estado miembro donde se efectœe la prestaci(cid:246)n de servicios no podr‘ imponer ni al trabajador despla(cid:220) zado ni al prestador de servicios como empleador: Se considera empleo efectivo el trabajo efectuado en el territorio del Estado miembro emisor de la tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE. a)(cid:217)un visado de entrada o de salida; 3. (cid:218)(cid:217)La tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE s(cid:246)lo ser‘ renovable si se vuelven a reunir las condiciones de expedici(cid:246)n contempladas en los apartados 1 y 2. 4. (cid:218)(cid:217)La tarjeta de prestaci(cid:246)n de servicios - CE consti(cid:220) tuir‘ un documento independiente del que ser‘ titular el prestador de servicios y, que ~ste pondr‘ a disposici(cid:246)n del trabajador y en el que ~ste figurar‘. La tarjeta contendr‘ las indicaciones siguientes: a)(cid:217)los datos del prestador de servicios y del trabajador desplazado b) el periodo de validez c) el organismo emisor y el Estado miembro emisor, y que el prestador de servicios pone a disposici(cid:246)n del tra(cid:220) bajador que figura en la misma. Las modalidades exactas de los datos, un modelo uni(cid:220) forme del documento y las especificaciones t~cnicas que eviten una falsificaci(cid:246)n del mismo se adoptar‘n mediante un Reglamento de ejecuci(cid:246)n segœn el procedimiento pre(cid:220) visto en el art(cid:242)culo 6 del Reglamento (CE) no 1683/95. 5. (cid:218)(cid:217)El Estado miembro emisor de la (cid:133)tarjeta de presta(cid:220) ci(cid:246)n de servicios - CE(cid:176) no podr‘ considerar el despla(cid:220) zamiento en el marco de una prestaci(cid:246)n de servicios a otro Estado miembro una interrupci(cid:246)n de la residencia o de la actividad asalariada de dicho trabajador. El Estado miembro emisor no podr‘ denegar la readmi(cid:220) si(cid:246)n del trabajador desplazado en su territorio en virtud de su normativa nacional, cualesquiera que sean los mo(cid:220) tivos de la denegaci(cid:246)n. b) un documento o permiso de residencia salvo el con(cid:220) templado en el apartado 3; c) una autorizaci(cid:246)n o permiso de trabajo para el acceso a un empleo; d) una condici(cid:246)n equivalente a las mencionadas en los puntos a), b) y c). 3. (cid:218)(cid:217)El Estado miembro donde se efectœe una prestaci(cid:246)n de servicios podr‘ imponer al prestador de servicios la obligaci(cid:246)n de declarar la presencia del trabajador despla(cid:220) zado, la duraci(cid:246)n prevista del desplazamiento y las pres(cid:220) taciones de servicios objeto del mismo, antes de la en(cid:220) trada del trabajador en su territorio. Si la duraci(cid:246)n total de las prestaciones de servicios en cuesti(cid:246)n es superior a seis meses durante un periodo de doce meses, el Estado miembro expedir‘, tras la entrada del trabajador despla(cid:220) zado, una tarjeta temporal de residencia para hacer constar la estancia. 4. (cid:218)(cid:217)Para facilitar el ejercicio de una prestaci(cid:246)n de servi(cid:220) cios, el Estado miembro donde se efectœe la prestaci(cid:246)n garantizar‘ la igualdad de trato entre nacionales de ter(cid:220) ceros Estados y ciudadanos de la Uni(cid:246)n desplazados como trabajadores en el marco de una prestaci(cid:246)n de ser(cid:220) vicios, en lo que respecta al reconocimiento de diplomas, certificados y otros t(cid:242)tulos que la persona en cuesti(cid:246)n haya adquirido dentro de la Comunidad a fin de ejercer la actividad de que se trate, y que hayan sido expedidos por una autoridad competente de un Estado miembro. El Estado miembro garantizar‘ el derecho del prestador de servicios en tanto que empleador a interponer un recurso judicial de Derecho interno contra las decisiones que no respeten esta igualdad de trato. Art(cid:242)culo 4 1. (cid:218)(cid:217)Los Estados miembros no dispensar‘n un trato m‘s favorable a los prestadores de servicios establecidos fuera de la Comunidad que a los establecidos dentro de la Co(cid:220) munidad. Art(cid:242)culo 3 1. (cid:218)(cid:217)El Estado miembro donde se efectœe una prestaci(cid:246)n de servicios autorizar‘ la entrada y la residencia del tra(cid:220) bajador nacional de un tercer Estado en su territorio en el marco de una o varias prestaciones de servicios si esta 2. (cid:218)(cid:217)Los Estados miembros s(cid:246)lo podr‘n establecer ex(cid:220) cepciones a la aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva por motivos de orden pœblico, seguridad y salud pœblicas, en cuyo caso la Directiva 64/221/CEE ser‘ aplicable muta(cid:220) tis mutandis. C 67/16 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 10. 3. 1999 Art(cid:242)culo 5 Art(cid:242)culo 7 1. (cid:218)(cid:217)Los Estados miembros determinar‘n las autoridades competentes para la expedici(cid:246)n de la tarjeta de presta(cid:220) ci(cid:246)n de servicios - CE y del documento temporal de residencia, as(cid:242) como para la recepci(cid:246)n de las informacio(cid:220) nes a que hace referencia el apartado 3 del art(cid:242)culo 3 y lo comunicar‘n a la Comisi(cid:246)n y a los dem‘s Estados miembros. Adoptar‘n las medidas necesarias para simpli(cid:220) ficar al m‘ximo las formalidades, plazos y procedimien(cid:220) tos de obtenci(cid:246)n de dichos documentos, que ser‘n expe(cid:220) didos gratuitamente o previo pago de una suma que no sobrepase los derechos y tasas exigidos para la expedi(cid:220) ci(cid:246)n de los documentos de identidad a los nacionales. 2. (cid:218)(cid:217)Los Estados miembros prever‘n una cooperaci(cid:246)n entre las administraciones pœblicas que, de acuerdo con la legislaci(cid:246)n nacional, sean competentes en las materias relacionadas con la aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva. La cooperaci(cid:246)n consistir‘ en particular en responder a cualquier solicitud motivada de informaci(cid:246)n. Se propor(cid:220) cionar‘ de manera gratuita y a la mayor brevedad. A m‘s tardar cuatro a(cid:253)os despu~s del plazo fijado en el art(cid:242)culo 8, la Comisi(cid:246)n informar‘ al Parlamento Europeo y al Consejo sobre la aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva en los Estados miembros y propondr‘, en su caso, las modificaciones oportunas. Art(cid:242)culo 8 Los Estados miembros adoptar‘n y publicar‘n las dispo(cid:220) siciones legales, reglamentarias y administrativas necesa(cid:220) rias para dar cumplimiento a lo establecido en la presente Directiva a m‘s tardar el 30 de junio de 2002. Informa(cid:220) r‘n inmediatamente de ello a la Comisi(cid:246)n. Cuando los Estados miembros adopten dichas disposicio(cid:220) nes, ~stas har‘n referencia a la presente Directiva o ir‘n acompa(cid:253)adas de dicha referencia en su publicaci(cid:246)n ofi(cid:220) cial. Los Estados miembros establecer‘n las modalidades de la mencionada referencia. Art(cid:242)culo 6 Art(cid:242)culo 9 Los Estados miembros determinar‘n el r~gimen de san(cid:220) ciones aplicables a las violaciones de las disposiciones na(cid:220) cionales adoptadas en aplicaci(cid:246)n de la presente Directiva y tomar‘n cualquier medida necesaria para garantizar la ejecuci(cid:246)n de las mismas. Las sanciones previstas deber‘n ser eficaces, proporcionadas y disuasorias. Los Estados miembros notificar‘n estas disposiciones a la Comisi(cid:246)n a m‘s tardar en la fecha prevista en el art(cid:242)culo 8, as(cid:242) como cualquier modificaci(cid:246)n posterior que les afecte a la ma(cid:220) yor brevedad. La presente Directiva entrar‘ en vigor al vig~simo d(cid:242)a de su publicaci(cid:246)n en el Diario Oficial de las Comunidades Europeas. Art(cid:242)culo 10 Los destinatarios de la presente Directiva ser‘n los Esta(cid:220) dos miembros


title: Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheista "Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) viinin yhteisestä markkinajärjestelystä"

eurovoc_concepts:
ESC opinion
common organisation of markets
viticulture

text: C 101/60 FI Euroopan yhteiso¨jen virallinen lehti 12. 4. 1999 Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheista ”Ehdotus neuvoston asetukseksi (EY) viinin yhteisestä markkinajärjestelystä” (1) (1999/C 101/14) Neuvosto päätti 20. heinäkuuta 1998 Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 43 ja 198 artiklan nojalla pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainitusta ehdotuk- sesta. Asian valmistelusta vastannut ”maatalous, maaseudun kehittäminen, ympäristö” -jaosto antoi lausuntonsa 8. tammikuuta 1999. Esittelijä oli Adalbert Kienle. Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 27. –28. tammikuuta 1999 pitämässään 360. täysistunnossa (tammikuun 27. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. A¨ änestyksessä annettiin 108 ääntä puolesta ja 2 vastaan 2:n pidättyessä äänestämästä. 1. Johdanto 1. 1. Talous- ja sosiaalikomitea on tyytyväinen siihen, että komissio esitti 16. heinäkuuta 1998 uuden ehdotuk- sen viinin yhteisen markkinajärjestelyn uudistuksesta, joka on määrä hyväksyä Agenda 2000:n yhteydessä. Ehdotus on tyystin erilainen kuin komission 11. touko- kuuta 1994 tekemä ehdotus. Komitea vaati 24. helmikuuta 1994 (2) sekä 1. 2. 22. helmikuuta 1995 (3) antamissaan lausunnoissa, että markkinatilanne analysoidaan uudelleen ja GATT- päätösten johdosta muuttunut tilanne otetaan huo- mioon. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio on noudattanut molempia vaatimuksia uudessa ehdotuk- sessaan. Viinialalla kuluneina viinivuosina tapahtuneet huomattavat muutokset johtuvat, kuten komissio koros- taa, yhteisten markkinajärjestelyjen muutoksista sekä raivaustoimista, suhdannetekijöistä ja sääoloista. Komi- tean mielestä muutokset johtuvat kuitenkin myös laa- tuun tähtäävistä laajoista toimista viinialalla. Komitea muistuttaa siitä, että KIE-maiden jou- 1. 3. kossa on tärkeitä viininviljelymaita ja kauppakumppa- neita, jotka laajentavat EU:n viininviljelymahdollisuuk- sia noin 400 000 hehtaarilla. Nämä näkymät on otettava huomioon viinin yhteistä markkinajärjestelyä uudistet- taessa. 1. 4. Komissio ehdottaa, että uusi asetus astuu voi- maan 1. elokuuta 2000 osana Agenda 2000:n yhteydessä esitettyä maatalousuudistuksen kokonaispakettia. Ko- mitea kannattaa kyseistä aikataulua ja kehottaa kaikkia asianomaisia tahoja neuvottelemaan asiasta pikaisesti, jotta asetus voi astua voimaan suunniteltuna ajankoh- tana. 2. Uudistuksen tavoitteet Komissio tunnustaa viinialan erityisluonteen vii- 2. 1. nin yhteisen markkinajärjestyksen uudistuksen yhtey- (1) EYVL C 271, 31. 8. 1998, s. 21. (2) EYVL C 133, 16. 5. 1994, s. 22. (3) EYVL C 110, 2. 5. 1995, s. 30. dessä ja luettelee seitsemän tärkeää tavoitetta, joilla on määrä vahvistaa alan kilpailukykyä pitkällä aikavälillä. Tavoitteet ovat: – Yhteisön markkinoilla on ylläpidettävä entistä parem- min kysynnän ja tarjonnan tasapainoa, jotta tuottajat voivat hyötyä laajenevista markkinoista. – Alan kilpailukykyä on parannettava pitkällä aikavä- lillä. – Interventiotoimet on poistettava keinotekoisena yli- tuotannon poistokanavana. – Juotavaksi tarkoitetun alkoholin ja viiniköynnöksistä saatavien tuotteiden perinteiset myyntikanavat on säilytettävä. – Alueelliset erot on otettava huomioon. – Tuottajaorganisaatioiden ja toimialakohtaisten (tai vastaavien) organisaatioiden muodollinen asema on vahvistettava. – Lainsäädäntöä on yksinkertaistettava huomattavasti. Komitea kannattaa näitä tavoitteita ja suunnitelmia, mutta pahoittelee kuitenkin, että viiniköynnöksestä ja viinistä saatavien tuotteiden kysyntä on jätetty vähäiselle huomiolle. Monissa viimeaikaisissa tieteellisissä tutki- muksissa on todistettu yhtäältä kohtuullisen viininkulu- tuksen edut ja toisaalta väärinkäytön vaarat. Tämän vuoksi komitea suosittelee, että tieteellisistä tuloksista tiedottaminen liitetään uudistuksen tavoitteisiin. Komissio ehdottaa yhteisön viinilainsäädännön 2. 2. selkeyttämiseksi ja säädösten yksinkertaistamiseksi, että 23 neuvoston asetusta yhdistetään viinin yhteistä mark- kinajärjestelyä koskevaksi perusasetukseksi. Komitea on tyytyväinen rohkeaan lähtökohtaan yhteisön viini- lainsäädännön systematisoimiseksi ja yksinkertaistami- seksi. Se on kuitenkin sitä mieltä, että tässä yhteydessä komissiossa toimivalle viinin hallintokomitealle (75 ar- tikla) annetaan liian paljon toimivaltaa, joka ei rajoitu pelkästään teknisten soveltamissäännösten antamiseen. Tämän vuoksi komitea katsoo, kuten jo lausunnossaan 12. 4. 1999 FI Euroopan yhteiso¨jen virallinen lehti C 101/61 Agenda 2000:n maataloutta koskevista ehdotuksista (1), että perussäännökset on edelleen annettava neuvoston asetuksen muodossa. Lisäksi komitea kehottaa perusta- jotta alan asiantuntijoita voidaan maan työryhmiä, ottaa mukaan soveltamissääntöjen antamista edeltävään alustavaan työhön. vyn kehityksestä. Komission olisi markkinavuonna 2004/2005 esitettävä kertomus EU:n viinintuotantoky- vyn kehityksestä sekä istutussäännöksistä saaduista kokemuksista. Vain näin voidaan päättää ajoissa vilje- lysäännösten jatkamisesta tai muuttamisesta. 2. 3. Komissio toteaa ehdotuksensa perusteluosassa, että jäsenvaltioille annetaan nykyistä enemmän vastuuta läheisyysperiaatteen mukaisesti. Komitea on tyytyväi- nen tähän aikomukseen, mutta pitää läheisyysperiaat- teen nykyistä pidemmälle menevää soveltamista ehdotet- tujen toimien yhteydessä mahdollisena ja toivottavana. 3. Ehdotetut toimet 3. 1. II osasto: Viinintuotantokyky II osastossa luodaan puite-ehdot viinintuotantokyvyn hyödyntämiselle ja käytölle. Välineinä ovat etenkin uusien viljelmien istutusoikeuden rajoittaminen, paik- kausistutusta koskevat säännökset, varannosta myönne- tyt istutusoikeudet, luopumispalkkiot sekä rakennemuu- tostoimet. toteaa yleisenä Komitea 3. 1. 1. että säännökset eivät vastaa säännöstelyn purkamisen, by- rokratian vähentämisen ja läheisyysperiaatteen noudat- tamisen tavoitteita. Komitean mielestä II osaston sään- nöksiä olisi huomattavasti yksinkertaistettava. arviona, Kun otetaan huomioon tarjonnan ja kysynnän 3. 1. 2. kehittyminen, komitea on vakuuttunut siitä, ettei viini- istutusoikeuksien täydellistä liberalisointia voida vielä toteuttaa viinin yhteisen markkinajärjestelyn puitteissa. Tämän vuoksi komitea ehdottaa, että ns. viljelyn keskey- tystä jatketaan markkinavuoteen 2005/2006 asti. Komi- tea torjuu komission ehdotuksen vuoteen 2010 asti ulottuvasta ajanjaksosta liian pitkänä. Ehdotettuna ajanjaksona viiniköynnöksiä saavat istuttaa vain ne, joilla on uuden viljelmän istutusoikeus tai paikkausistu- tusoikeus. 3. 1. 3. Komitea ehdottaa, että jäsenvaltiot saisivat myöntää tuottajille vuoteen 2005/2006 asti uuden vil- jelmän istutusoikeuksia myyntiin tarkoitettuja viinituot- teita varten vain, jos tarkoituksena on viljellä tma- laatuviinejä tai pöytäviinejä, joiden nimeämisessä voi- daan käyttää maantieteellistä merkintää, ja jos kyseisten viinien tuotanto on tunnetusti kysyntää alhaisempi. Komitea pitää komission ehdottamaa, 31. heinäkuuta 2003 asti kestävää ajanjaksoa liian lyhyenä ja vaatii, että viljelyn keskeytyksen ja poikkeussäännösten soveltami- sajan on oltava yhtä pitkä. 3. 1. 4. Komitea suosittaa, että jäsenvaltiot antavat komissiolle vuosittain kertomuksen viinintuotantoky- (1) EYVL C 407, 28. 12. 1998, s. 35. Komitea muistuttaa siitä, että tietyillä viininvil- 3. 1. 5. jelyalueilla paikkausistutusoikeudet menevät hukkaan, koska niitä ei käytetä. Tämän estämiseksi komission, jäsenvaltioiden ja alueiden olisi yhteistyössä pyrittävä organisatorisiin ratkaisuihin. Komitea ehdottaa ekolo- gian ja Euroopan viininviljelyalueiden säilyttämisen vuoksi, että paikkausistutusoikeuden voimassaoloaikaa pidennetään nykyisestä kahdeksasta kahteentoista vuo- teen. Komitean mielestä jäsenvaltioiden olisi voitava päättää siitä, voivatko viinitilojen omistajat käyttää paikkausistutusoikeuksiaan niiden koko voimassaolo- ajan vai onko oikeudet, mikäli niitä ei käytetä määräajan (esim. kahdeksan vuoden) kuluessa, luovutettava alueel- lisiin tai jäsenvaltioiden varantoihin. 3. 1. 6. Komitea kannattaa sitä, että jäsenvaltiot val- tuutetaan perustamaan istutusoikeuksien varantoja sekä säätelemään varantoihin siirrettyjen oikeuksien myöntä- misestä ja käyttämisestä sekä tiettyjen yritysten ensisijai- sesta kohtelusta valtiollisten tai alueellisten rakenteiden ja vaatimusten mukaisesti. Komitea on sitä mieltä, että asia on läheisyysperiaatteen mukaisesti hoidettava EU:n jäsenvaltioissa ja viininviljelyalueilla. 3. 1. 7. Jotta viinintuotantokyky ei laajene epätoivo- tusti, komitea ehdottaa, että jäsenvaltioiden myöntämät uuden viljelmän istutusoikeudet voisivat vuosina 2000–2005 olla enintään 1 %:a jäsenvaltioiden kokonais- viininviljelyalasta. Tätä osuutta voidaan nostaa 2 %:iin, jos jäsenvaltion tai alueen viininviljelyala on vuosina 1995–2000 pienentynyt, koska paikkausistutusoikeuksia ei ole käytetty tai viininviljelyalaa on raivattu paljon. 3. 1. 8. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio on tarkistanut viininviljelyalojen raivauspolitiikkaansa. Koska toteutus kuuluu hallintokomiteamenettelyn pii- riin, uusia säännöksiä voidaan arvioida vasta sitten, kun komissio on päättänyt soveltamissäännöksistä. 3. 1. 9. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio ehdottaa viininviljelyalueita koskevia mukauttamistoi- mia eurooppalaisten viinintuottajien kilpailukyvyn vah- vistamiseksi. Ehdotettujen mukauttamistoimien ohella olisi edistettävä myös vanhojen viljelyalojen uudistamis- ta markkinat ja laatu huomioon ottaen. Komitean mielestä tätä uudistusehdotuksen tärkeää osuutta varten on asetettava käyttöön riittävästi varoja, jotka olisi annettava jäsenvaltioille niiden viininviljelyalojen perus- teella. Jäsenvaltiot voivat tässä yhteydessä päättää siitä, minkälaisia mukauttamisohjelmia niiden viininviljely- alueilla valitaan. Komitea pitää tuottajaorganisaatioi- den roolia mittavana kehitettäessä ja toteutettaessa mukauttamistoimia. C 101/62 FI Euroopan yhteiso¨jen virallinen lehti 12. 4. 1999 3. 1. 10. Komitea pitää ehdotettuja viininviljelytoimia riittämättöminä. Kilpailukyvyn parantaminen edel- lyttää myös kellaroinnin, rekisteröinnin ja markkinoin- nin uudistuksia. Komitean mielestä komission ehdotus liittää kellaroinnin ja markkinoinnin alalla tehtävät mukauttamistoimet Agenda 2000:n horisontaalisiin ra- kennetoimiin on riittämätön. Se muistuttaa komission nimenomaan sanoneen, että viininviljelyn yhteydessä tarvitaan erityistoimia alan erityispiirteiden vuoksi. 3. 1. 11. Komitea kannattaa yhteisön ohjelmaa, joka hyödyttää epäsuotuisissa olosuhteissa toimivia viininvil- jelijöitä. Epäsuotuisiin olosuhteisiin lukeutuu etenkin viininviljely rinne- ja mäkipalstoilla. Näin on määrä ottaa huomioon myös viininviljelyn yhteiskunnallis- taloudellinen, ekologinen ja kulttuurinen merkitys epä- suotuisilla alueilla. 3. 1. 12. Komitea korostaa asianmukaisesti ylläpidet- tyjen viininviljelyrekisterien merkitystä organisoitaessa Euroopan viinimarkkinoita. Niiden olisi oltava edelly- tyksenä uuden viljelmän istutusoikeuksien saannille, osallistumiselle rakenne- ja mukauttamistoimiin sekä III osaston tukitoimiin. 3. 2. III osasto: Markkinamekanismit Komissio haluaa ehdotuksillaan estää sen, että interven- tiota käytetään ”keinotekoisena ylituotannon poistoka- navana”. Samalla se haluaa pitää yllä juotavaksi tarkoi- tetun alkoholin ja viiniköynnöksestä saatavien tuottei- den kaikkia perinteisiä myyntikanavia. 3. 2. 1. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio on TSK:n vaatimusten mukaisesti yksinkertaistanut interventiotoimia. 3. 3. IV osasto: Tuottajaorganisaatiot ja toimialakoh- taiset organisaatiot Komissio esittää yksityiskohtaiset puite-ehdot, joiden perusteella jäsenvaltiot voivat hyväksyvät tuottajaorga- nisaatiot ja toimialakohtaiset organisaatiot. 3. 3. 1. Komitea kannatti 22. helmikuuta 1995 anta- massaan lausunnossa toimialakohtaisia järjestöjä ja organisaatioita koskevaa yleistä puitesäännöstä. Komis- sio on nyt esittänyt hyvin yksityiskohtaisen ehdotuksen tuottajaorganisaatioista ja toimialakohtaisista organi- saatioista. Hedelmä- ja vihannesalalla on annettu saman- tyyppinen säännös. Komitea muistuttaa, että viiniala eroaa perustavanlaatuisesti hedelmä- ja vihannesalasta. Näin ollen se vaatii ottamaan entistä paremmin huo- mioon jäsenvaltioiden hyvin erilaiset rakenteet. 3. 3. 2. Komitea katsoo, että tuottajaorganisaatioiden ensisijainen tehtävä on parantaa tuottajamarkkinoiden rakenteita. Tätä varten on luotava erityiset viinialaa koskevat puitesäännökset, joissa kuvataan tehtävät ja vastuualueet viinin markkinajärjestelyn yhteydessä, sillä tuottajayhteisöjä koskevat nykyiset horisontaaliset säännöt eivät enää sisälly Agenda 2000:een. Valtaoikeuk- sien siirtoa sekä yleisen sitovuuden ulottamista myös niihin, jotka eivät kuulu organisaatioihin, ei tulisi sisällyttää puitesääntöihin. Komitea ehdottaa sitävastoin, että toimiala- 3. 3. 3. kohtaisia organisaatioita koskevat säännöt laadittaisiin nykyistä yleisluontoisemmiksi. Toimialan kaikkia erilai- sia organisaatiorakenteita varten olisi luotava kehys, jonka puitteissa ne voisivat antaa markkinajärjestelyä koskevia yleisesti sitovia sääntöjä yhdellä tai useammalla yhteisön alueella. Jäsenvaltioiden olisi voitava tunnustaa toimialan edustavat organisaatiorakenteet. 3. 2. 2. tuen säilyttämistä. Komitea kannattaa yksityisen varastoinnin 3. 4. V osasto: Enologiset käsittelyt ja käytännöt sekä tuote-eritelmät; kuvaus, nimitys, tarjontamuoto ja suojaus 3. 2. 3. Komission ehdotuksessa otetaan huomioon säännölliset toimitukset juotavaksi tarkoitetun alkoho- lin markkinoille, jotka ovat viinin ja viinituotteiden tärkeä perinteinen ostaja. Yhteistyössä riippumattomien asiantuntijoiden kanssa olisi kuitenkin vielä tutkittava, vastaavatko tätä varten varatut määrät todellista tar- vetta. Ehdotuksessa mainitusta, markkinoita suhdan- 3. 2. 4. nevaihtelujen aikana tukevasta erityisestä tislaustoimen- piteestä ei anneta riittävästi tietoa, jotta sen tehokkuutta voidaan arvioida. Tämän vuoksi komitea ehdottaa, että komissio selventää, miten se aikoo käyttää välinettä markkinoiden tukemiseksi kriisitilanteissa. On erityisen tärkeää, että suhdannevaihteluita tasoittavaa välinettä voidaan käyttää ennaltaehkäisevästi ja sille varataan riittävä rahoitus. Välineen piiriin on myös kuuluttava riittävä määrä tuotantoa markkinoiden vakauttami- seksi. Laatutavoitteita ajatellen komissio ehdottaa, että perin- teisistä enologisista käsittelyistä säädetään viinin mark- kinajärjestelmässä hyväksi osoittautuneella tavalla, kun taas teknisistä kysymyksistä on tulevaisuudessa tarkoi- tus päättää hallintokomiteassa. Nimitystä ja tarjonta- muotoa koskevat säännökset on määrä tarkastaa ja yksinkertaistaa sekä muotoilla siten, että niistä saa entistä helpommin yleiskuvan. Komitea korostaa tässä yhteydessä erityisesti laajoja tuotetietoja. 3. 4. 1. Komitea on tyytyväinen siihen, että TSK:n 22. helmikuuta 1995 antaman lausunnon mukaisesti komissio ottaa enologisten käsittelyjen ja tuotantoedel- lytysten yhteydessä huomioon Euroopan viininviljely- alueiden erilaiset toimipaikka-, ilmasto- ja sääolot. Komitea on kuitenkin sitä mieltä, että komission olisi kutsuttava alan asiantuntijakomiteoita tutkimaan uusia enologisia käsittelyjä ennen niiden hyväksymistä hallin- tokomiteamenettelyssä. 12. 4. 1999 FI Euroopan yhteiso¨jen virallinen lehti C 101/63 3. 4. 2. Komitea on tyytyväinen siihen, että komissio on TSK:n kehotuksesta ryhtynyt muokkaamaan perin- pohjaisesti EU:n nimityssäännöksiä sekä poistamaan kieltoperiaatetta. Koska komissio kuitenkin ehdottaa, että koko tarkastustyö tehdään hallintokomiteamenette- lyllä, TSK kehottaa komissiota esittämään mahdollisim- man pian ehdotuksensa nimityssäännösten uudistukses- ta sekä tekemään yhteistyötä kaikkien asianosaisten kanssa. Myös tässä yhteydessä alan asiantuntijakomi- teoiden olisi tutkittava ehdotuksia. niin kauan kuin väärinkäyttö- ja valvontaongelmat ovat ratkaisematta. Yhteisön ulkopuolisten maiden tuottei- den ”eurooppalaistaminen” ei ole hyväksyttävää, sillä se johtaisi kuluttajia harhaan ja aiheuttaisi suuria taloudellisia haittoja eurooppalaisille viinintuottajille. Komitea kehottaakin komissiota asettamaan 3. 6. 3. ulkomaankauppakomitean, jonka tehtävä on valmistella suosituksia EU:n tukitoimiksi viinialan tuotteiden vien- tiä varten. Erityisesti on: 3. 5. VI osasto: Määritellyllä alueella tuotetut laatu- viinit – säilytettävä Euroopan viinien identiteetti etenkin alku- peränimitysten ja perinteisten merkintöjen suojelemi- seksi; Tma-laatuviinejä koskevat säädökset, jotka on tähän asti koottu erityisasetukseen, on komission ehdotuksen mukaan tarkoitus liittää viinin markkinajärjestelyyn. Komissio ehdottaa myös tuotosta koskevien säännösten muuttamista. 3. 5. 1. Komitea torjui jo 22. helmikuuta 1995 antamas- saan lausunnossa komission ehdotukset rajoittaa heh- taarituotosta koskevien säännösten laatimisvaraa, sillä se on läheisyysperiaatteen vastaista. – laajennettava markkinoille pääsyä; – toteutettava edistämis-, hyödyntämis- ja tiedotus- toimia; – vahvistettava komission myötävaikutusta erityisissä kansainvälisissä elimissä. Aktiivista ulkomaankauppapolitiikkaa varten on varat- tava riittävä rahoitus (”ulkomaankaupparahasto”). 3. 5. 2. Sen sijaan komitea kehottaa komissiota te- kemään ehdotuksia siitä, miten tma-laatuviinien myyn- tiä voidaan edistää kansainvälisillä markkinoilla. Komi- tea pahoittelee tässä yhteydessä sitä, että vuoden 1994 ehdotuksessa esitetyt laatutuotteiden tiedotuskampan- jaan liittyvät toimet eivät enää sisälly komission nyt tekemään ehdotukseen; kyseiset toimet on ilmeisesti määrä liittää horisontaalisiin säännöksiin. Koska viini on luonteeltaan erityinen tuote, komitea kannattaa painokkaasti itsenäisiä tiedotusohjelmia viinin laatupo- litiikan tukemiseksi. 3. 6. Osasto VII: Kolmansien maiden kanssa käytävä kauppa Komissio muistuttaa ehdotuksensa perusteluosassa siitä, että sen tekemät ehdotukset ovat seurausta WTO- sopimuksen solmimisesta. 3. 6. 1. Komitea pahoittelee, ettei komission ehdotuk- siin sisälly erityistoimia, joilla vahvistetaan kilpailuky- kyä kansainvälisessä kaupassa. Kilpailukyvyn vahvista- minen on kuitenkin välttämätöntä, sillä yhteisön ulko- puoliset maat laajentavat tuotantoaan ja lisäävät huo- mattavasti vientiään. 3. 6. 2. Yhteisön ulkopuolisista maista peräisin olevien puristemehujen tai jalostamattomien viinien tuonnin salliminen viinituotteiden valmistusta varten olisi erit- täin haitallista EU:n viininviljelylle. Komitea muistuttaa väärinkäytön vaarasta eikä näin ollen hyväksy tuontia 4. Päätelmät 4. 1. Komitea muistuttaa, että viininviljely on Euroo- passa oleellinen osa kulttuuria ja sillä on yksittäisillä viljelyalueilla pitkät perinteet. Viininviljelyalueilla muut talouden alat, kuten gastronomia, matkailu ja käsiteolli- suus, ovat riippuvaisia viininviljelystä. Viininviljely- alueet muodostavat yleensä ainutlaatuisen kulttuurimai- seman, jota viininviljelijöiden on hoidettava ympäristöä säästävillä viljelymenetelmillä. Viinin markkinajärjeste- lyn uudistuksessa on otettava huomioon taloudellinen ja kulttuurinen tausta, jotta tuetaan viininviljelyalueiden elämänarvoja, sosiaalista rakennetta, perusrakenteita, ympäristöä ja taloutta. 4. 2. Komitea esittää jälleen vaatimuksensa, että säännösten purkamiseen ja byrokratian vähentämiseen on suhtauduttava vakavasti, läheisyysperiaatetta on toteutettava käytännössä ja talouden itsesäätelyä on vahvistettava. 4. 3. Komitea kehottaa komissiota tarkastamaan uu- distusehdotuksen siten, että kaikki asianosaiset voivat toteuttaa tulevaisuuteen suuntautunutta ja dynaamista markkinapolitiikkaa kunnianhimoisin toimenpitein. 4. 4. Komitea kehottaa kaikkia asianomaisia tahoja edistämään uudistusehdotuksesta käytäviä neuvottelui- ta, jotta Agenda 2000:een liittyvästä uudistuksesta voi- C 101/64 FI Euroopan yhteiso¨jen virallinen lehti 12. 4. 1999 daan päättää vuoden 1999 ensimmäisen puoliskon aika- na. Tämä on välttämätöntä, jotta voidaan valmistella KIE-maihin kuuluvien tärkeiden viininviljelymaiden liit- tymistä unioniin. Bryssel 27. tammikuuta 1999. Talous- ja sosiaalikomitean puheenjohtaja Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Talous- ja sosiaalikomitean lausunto aiheista: – ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi elektronisen rahan liikkeeseen- laskijoiden liiketoiminnan aloittamisesta, harjoittamisesta ja toiminnan vakauden valvon- nasta”, ja – ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi luottolaitosten liiketoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 77/780/ETY muuttamisesta” (1) (1999/C 101/15) Neuvosto päätti 16. marraskuuta 1998 perustamissopimuksen 198 artiklan mukaisesti pyytää talous- ja sosiaalikomitean lausunnon edellä mainituista ehdotuksista. Asian valmistelusta vastannut ”yhtenäismarkkinat, lausuntonsa 19. tammikuuta 1999. Esittelijä oli Umberto Burani. tuotanto ja kulutus” -jaosto antoi Talous- ja sosiaalikomitea hyväksyi 27. –28. tammikuuta 1999 pitämässään 360. täysistunnossa (tammikuun 27. päivän kokouksessa) seuraavan lausunnon. A¨ änestyksessä annettiin 36 ääntä puolesta, 1 vastaan, ja 2 pidättyi äänestämästä. 1. Johdanto 1. 1. Sähköinen kaupankäynti ja sen ennakoitu nopea leviäminen ovat ilmiö, johon sisältyy monia eri näkökoh- tia ja joka siten edellyttää sääntelyä sekä Euroopassa että maailmanlaajuisesti. Komissio on institutionaalisen tehtävänsä mukaisesti käynnistänyt ja suunnitellut usei- ta aloitteita, joilla pyritään luomaan jäsenvaltioille yhteiset eurooppalaiset säännöt unohtamatta kuiten- kaan, että Eurooppa on osa maailmaa, jolloin sääntöjä on sovellettava yhtenäisellä tavalla maailmanlaajuisesti. Sähköinen kaupankäynti ja sen sovellukset tava- 1. 2. roiden ja palvelujen tarjonnassa ja hankinnassa edel- lyttävät, että velat ja saatavat hoidetaan kulloistenkin osapuolien ja koko järjestelmän uskottavuuden kannalta nopeasti, varmasti ja asianmukaisesti. On käynnistetty aloitteita, joiden tarkoituksena on antaa rahoitusjärjes- (1) EYVL C 317, 15. 10. 1998, s. 7-12. telmän käyttäjille mahdollisuus tallentaa tietokoneen muistiin rahaa, jota voidaan siirtää elektronisesti velko- jille. Siitä käytetään nimeä verkkoraha tai ohjelmisto- pohjainen raha. Kuten komissio toteaa perustelujen johdanto-osassa, verkkorahasta on kehittymässä keskei- nen maksuväline Internetin yhä kasvavassa sähköisessä kaupankäynnissä. 1. 3. Ohjelmistopohjaisen elektronisen rahan rinnalle on tulossa yksinkertaisempia maksuvälineitä, jotka ovat tavallisten kansalaisten ulottuvissa – myös niiden, joilla ei ole tietokonetta ja joilla ei ole mahdollisuuksia tai tarvittavia tietoja Internetin tai muiden vastaavien avointen tai suljettujen järjestelmien käyttöön. Yksi näistä välineistä on ennakkomaksukortti. Se on sirukort- ti, johon on tallennettu ennakolta kortin liikkeeseenlas- kijalle maksettu tietty summa, joka vähenee sitä mukaa, kun käyttäjä tekee pieniä ostoksia. Käytännössä se on kolikoita ja pieniä seteleitä sisältävän kukkaron elektroninen versio. Elektronisen rahan (2) liikkeeseenlaskua voidaan 1. 4. tarkastella eri näkökulmista: kaupan, tekniikan, finans- si- ja rahapolitiikan kannalta. Komission tarkoituksena (2) Tässä yhteydessä elektronisella rahalla tarkoitetaan ohjel- mistopohjaista elektronista rahaa ja ennakkomaksukort- teja