title: Beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa- Parlamentet om gennemførelsen af Kommissionens forordning nr. 3932/92 om anvendelsen af traktatens artikel 81, stk. 3 (ex artikel 85, stk. 3), på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis på forsikringsområdet

eurovoc_concepts:
insurance
insurance contract
insured risk
inter-company agreement
inter-company cooperation

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 12. 05. 1999 KOM(l999) 192 endelig udg. BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET OM GENNEMFØRELSEN AF KOMMISSIONENS FORORDNING NR. 3932/92 OM ANVENDELSEN AF TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3 (EX ARTIKEL 85, STK. 3), P Å VISSEKATEGORIER AF AFTALER, VEDTAGELSER OG SAMORDNET PRAKSIS PÅ FORSIKRINGSOMRÅDET. BERETNING FRA KOMMISSIONEN TIL RÅDET OG EUROPA-PARLAMENTET. ' OM GENNEMFØRELSEN AF KOMMISSIONENS FORORDNING NR. 3932/92 OM ANVENDELSEN AF TRAKTATENS ARTIKEL 81, STK. 3 (EX ARTIKEL 85, STK. 3). P Å VISSE KATEGORIER AF AFTALER. VEDTAGELSER OG SAMORDNET PRAKSIS PÅ FORSIKRINGSOMRÅDET. (EØS-relevant tekst) "l nærværende rapport anvendes den nye nummerering af EF -traktatens artikler efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten den l. maj 1999. Den hidtidige nummerering er dog angivet i parentes. " INDLEDNING l. Med forordning nr. 1534/91 af 31. maj 199 l 1 bemyndigede Rådet Kommissionen til at vedtage en forordning om anvendelsen af EF-traktatens artikel 8 L stk. J (ex artikd 85, stk. 3), på visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis (i det følgende benævnt aftaler) på forsikringsområdet Bemyndigelsen sigter navnlig på aftaler med følgende formål a) opstilling af fælles risikopræmietariffer. der er baseret på gensidigt afstemte statistikker eller skadeshyppighed. b) opstilling af fælles standardpolicebetingelser, c) fælles dækning af bestemte former for risici. d) afviklingen af krav, e) afprøvning og godkendelse af sikkerhedsudstyr, og t) udarbejdelsen af fortegnelser over og oplysninger om skærpede risici. Det skal erindres, at aftaler, der har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen i henhold til traktatens artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l). kan godkendes efter artikel 81, stk. 3 (ex artikel 85, stk. 3 ), hvis de bidrager ti l at fremme den tekniske eller økonomiske udvikling eller til at forbedre produktionen eller fordelingen af forsikringsprodukteme, samtidig med at forsikringstagerne sikres en rimelig andel af fordelene herved, og at aftalerne hegrænscs til det strengt nødvendige (proportionalitetsprincippet), og at de ikke fuldstændigt udelukker konkurrencen på det relevante marked. 2. Med udgangspunkt i Rådets bemyndigelsesforordning vedtog Kommissionen den 21. december 1992 sin forordning nr. 3932/92 med sigte på at fritage fire af de seks ovennævnte atlalckategorier2. Forordningen dækker ailaler om præmieheregning. EFT Ll43 af7. 6. 1991, s. l. 2 EFT L398 af 31. 12. 1992, s. 7. opstilling af policebetingdser, fælles dækning af bestemte former for risici og sikkerhedsudstyr. Kommissionen mente ikke at have tilstrækkelige erfaringer med behandling af aftaler om afviklingen af krav og fortegnelser over skærpede risici til også at lade disse omfatte af fritagelsesforordningens (i det følgende benævnt forordningen) anvendelsesområde. I henhold til artikel 8 i Rådets bemyndigelsesforordning skal Kommissionen fremsende en rapport til Europa-Parlamentet og Rådet om, hvordan forordningen har fungeret, i givet fald ledsaget af ændringsforslag. Kommissionen skal fremsende denne rapport senest seks år efter forordningens ikrafttræden (den l. april 1993). Med denne rapport efterkommes denne forpligtelse. Rapporten indeholder en første del om anvendelsen af artikel 81 (ex artikel 85) på de fire aftalekategori er, der er omfattet af forordningen, og en (noget kortere) anden del om anvendelsen af artikel 81 (ex artikel 85) på de to aftalekategorier, der ikke er omfattet af forordningen. For hver enkelt aftalekategori opstilles en række generelle betragtninger. ligesom der redegøres for Kommissionens erfaringer i praksis og fremtidsudsigterne skitseres. Rapporten indeholder ikke endelige forslag til ændringer. Den indeholder itnidlet1id en række overvejelser om fremtiden, hvortil Komn1issionen kunne onskc sig at hl1rc medlemsstaternes tilsyns- og konkurrencemyndigheders og de in1plicerede kredses bemærkninger. 3. Inden teksten går i detaljer, bør der formuleres følgende generelle bemærkninger. Først og fremmest tager forordningen som enhver anden fritagelsesforordning sigte på at frigøre Kommissionen fra at undersøge et stort antal ensartede aftaler, så den kan koncentrere sine ressourcer på sager, som berettiger en særlig gennemgang. Inden forordningen trådte i kraft modtog Kommissionen (GD IV) imidlertid hundredvis af anmeldelser af aftaler. Efter forordningens ikrafttræden blev anmelderne opfordret til at præcisere, om de ønskede at trække deres anmeldelse(r) tilbage, eller om de derimod insisterede på Kommissionens stillingtagen til de anmeldte aftalers forenelighed med artikel 81 (ex artikel 85). Komn1issionen gjorde endvidere opmærksom på, at den, hvis ikke den modtog noget svar inden seks måneder fra opfordringen, ville henlægge sagerne. Denne fremgangsmåde gjorde det muligt at nedbringe antallet af igangværende anmeldelser til under hundrede. De fleste af disse vedrørte i øvrigt aftaler om oprettelse af co-assurancefællesskaber eller co-reassurancefællesskaber (i det følgende benævnt fællesskaber). Det skal med det samme understreges, at vurderingen af disse aftaler i lyset af forordningens bestemmelser (afsnit IV) er langt den mest komplekse, ligesom Kommissionen fortsat vil prioritere denne vurdering i de kommende år. Som enhver anden fritagelsesforordning bidrager forordningen til en decentral anvendelse af EF's konkurrencebestemmelser. Såvel de nationale domstole som de nationale konkurrencemyndigheder har kompetence til at efterprøve. om en aftale opfylder betingelserne for forordningens anvendelse og dermed er berettiget til fritagelse. Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen endvidere præciseret vilkårene for samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole og myndigheder3. Kommissionen råder imidlertid ikke på forsikringsområdet over en systematisk fortegnelse over sager, hvor de nationale domstole eller myndigheder 3 Jf. Kommissionens meddelelser fra 1993 (EFT C39 af 13. 2. l 993, s. l O) og 1997 (EFT C313 af 15. 10. 1997, s 9). 2 har bragt forordningen i anvendelse. Kommissionen mener, at en ·sådan fortegnelse kan være nyttig med henblik på udformningen af forslag til præcise ændringer af forordningen. nationale konkurrencemyndigheder til at tilvejebringe sådanne fortegnelser til Kommissionen. Disse fortegnelser kunne i givet fald danne grundlag for en udveksling af synspunkter om forordningens anvendelse i Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og MonopolspørgsmåL Kommissionen opfordrer således de Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen to gange haft lejlighed til at redegøre for gennemførelsen over for medlemsstaternes tilsynsmyndigheder inden for rammerne af Forsikringskomiteens møder under GD XV's formandsskab. FØRSTE DEL AFTALEKATEGORIER OMFATTET AF FORORDNINGEN I. Præmieberegning (Afsnit Il) A. Generelle betragtninger 4. Den kommercielle præmie (eller bruttopræmien) er den pris, som forsikringstageren betaler for dækningen mod en nærmere bestemt risiko. Prisen indeholder et element. der afspejler nettoomkostningerne ved dækningen. Det drejer sig om risikopræmicn. Denne fastsættes i forhold til den forsikrede risikos omfang (intensitet) smnt risikohyppigheden. Når assurandørerne fastsætter risikopræmien, fastsættes først den rene præmie (nettopræmien) på grundlag af statistiske data vedrørende risikoens historiske gennemsnitlige hyppighed og intensitet, hvorpå anvendes en koefficient. der tager højde for prognoser om risikoens fremtidige udvikling. Den kon1mercielle præmie (eller bruttopræmien) svarer til risikopræmien plus de adn1inistrative omkostninger plus den enkelte assurandørs fortjenstmargen. 5. Forordningen tillader assurandørerne at samarbejde om beregningen af en ensartet ren præmie svarende til gennemsnitsomkostningerne ved risikodækningen. I artikel 2, litra a) præciseres det, at samarbejdet bør begrænses til det nødvendige for at indsamle pålidelige statistiske data om omfanget og hyppigheden af skaderne i fortiden. Assurandørerne kan ligeledes i fællesskab gennemføre undersøgelser for at forudsige skadernes fremtidige hyppighed eller omfang (artikel 2, litra b)) uden dog at foretage en fælles beregning af de tillæg for uforudsete udgifter. som skal tage højde for disse prognoser (artikel 3, litra b)). Samarbejdet mellem assurandørerne til kan assurandørernes administrationsomkostninger eller fortjenstmargener (ibidem). beregning heller fælles ikke føre en af 6. Lovgrunden for afsnit Il er følgende. Hver eneste risiko er specifik. Den varierer i forhold til en række parametre. For eksempel vil den med et køretøj forbundne ansvarsrisiko,. som den enkelte forsikringstager løber. afhænge af en kombination af parametre som køretøjstype (model, motorkraft), indregistreringssted, personlig profil (alder, erhverv) osv. Assurandøren vil søge helt at undgå (eller i det mindste så meget som muligt reducere) « spredning », dvs. afvigelser mellem på den ene side en skades faktiske værdi, som forsikringstageren skal have erstatning for, og på den anden side den præmie, som samme forsikringstager har betalt til assurandøren. 3 og vil nstct lignende assurandøren sammenstille Derfor beregne gennemsnitsomkostningen. Spredningen bliver mindre, a) jo mere homogene de samlede risici er, og b) jo hyppigere de pågældende risici forekommer. I henhold til artikel 2, litra a), kan assurandørerne i fællesskab foretage denne sammenstilling af risici. Dernæst fastlægger aktuarer og statistikere det tilstrækkelige antal for hver type risiko. I henhold til artikel 2, litra b), kan assurandørerne supplere de statistiske data ved sammen at gennemføre undersøgelser af den fremtidige sandsynlige udvikling for den pågældende risiko. Et sådant samarbejde gør det muligt at forbedre kendskabet for de enkelte forsikringsselskaber Gf. sjette betragtning). letter vurderingen af risici risiciene og til samarbejde med konkurrenter Dette forhold fortjener at blive nuanceret en smule. Spørgsmålet om, hvorvidt en assurandør egentlig har behov i for at præmieberegningen, afbænger af virksomhedsstørrelsen. Det kan således ikke udelukkes, at en større assurandør er tilstrækkelig stor til selv at san1menstille ensartede risici for at få pålidelige statistiske data til sin rådighed. I sådanne tilfælde i hans øjne - n1edføre ikke en vil ethvert samarbejde som omhandlet i afsnit II - forbedring af assurandørens kendskab til risici, men snarere en forbedring af kendskabet til konkurrenter, som ikke har den rette størrelse til selv at sammenstille ensartede risici. Samarbejdet skifter således karakter. Der skabes en vis solidaritet mellem assurandører af forskellig størrelse samt en level playing. fie/d til fordel for de mindste assurandører4. · B. Erfaringerne i praksis 7. Kommissionen har ikke været ude for at skulle gennemgå en aftale om fælles livsforsikringsområdet Den har derimod skullet præmieberegning inden for behandle en række aftaler af denne art inden for skadesforsikringsområdet I alle disse sager drejede det sig mere præcist om anbefalinger fra nationale assurandørsammenslutninger. Sagt med andre ord omfattede samarbejdet om præmieberegningen alle (eller næsten alle) aktive på det pågældende nationale marked. I to sager (den ene vedrørende den tyske sammenslutning V d S, den anden den belgiske sammenslutning UPEA) foregik gennemgangen uden nogen formel procedure. En tredje sag vedrørte en anmeldelse fra UPEA. De to seneste sager (vedrørende anbefalinger fra den italienske sammenslutning ANIA) blev indledt på Kommissionens eget initiativ. Den tyske sag vedrørte udarbejdelsen af statistikker om ansvarsrisici i forbindelse med motorkøretøjer~ Sammenslutningen Verhand der Sachversicherer (VdS) havde sat sig som mål at fastsætte gennemsnitsomkostningen ved risikodækningen (den gennemsnitlige rene præmie) i forhold til motorkraft og skadeshyppigheden i de forskellige regioner. I Tyskland er der 400 indregistreringsregioner. V d S hævdede. at grundlaget for en pålidelig beregning af den regionale skadeshyppighed mindst skulle være 30 000 skader. V d S havde derfor sammenstillet naboregioner og kom Afsnit II går således længere end afgørelserne i sagerne Nuovo Cegam (EFT L 99 af 11. 4. 1984, s. 29) og Concordato Incendio (EFT L 15 af 19. 1. 1990, s. 25), hvor Kommissionen fritog aftalerne med hensyn til præmieberegningen. I de to sager udgjorde aftalens parter kun en del af markedet (henholdsvis 26% og 50%), og Kommissionen begrundede fritagelsen i de vanskeligheder, som parterne ville have haft med ellers at få fodfæste på markedet. 4 8. 4 således til 320 regioner med hver mindst 30 000 skader. Sammenslutningen havde i en uformel henvendelse til Kommissionen forespurgt, om den yderligere kunne sammenstille de 320 rene præmier som følge af denne første sammenstilling i ti samlede regionale kategorier. Dette blev afvist af Kommissionen ved udgangen af 1995, da den anden sammenstilling ville overskride de begrænsninger, der er indeholdt i forordningens artikel 2, litra a). Det tilstrækkelige antal for at opnå en "forsikringsbestand, som kan bearbejdes statistisk" i henhold til artiklen, var allerede opnået med nedbringelsen til 320 regioner. Assurandørerne måtte således enkeltvis nedbringe dette antal yderligere for at nå til større kategorier. (UPEA) kom Kommissionen 9. Sagen vedrørende den belgiske Association. Professionnelle des Entreprises d'Assurance for øre gennem den belgiske forbrugerorganisation Test Achat. Denne klagede blandt andet over en af UPEA's anbefalinger, som bestod i opstilling af en ren mindstepræmie for dækning af hospitalsudgifter i tilfælde af gruppeforsikringer. Der var en ensartet præmie for gruppeforsikringer med op til ti tilsluttede og rabatter for større gruppeforsikringer. Det fremgik ikke, at denne anbefaling var baseret på statistiske data. Kommissionen konkluderede således, at anbefalingen ikke var i overensstemmelse med afsnit II. og underrettede Test Achat og UPEA herom. Sagen kom derefter for de nationale fulgte begge senere appelretten domstole. Handelsretten og Kommissionens uformelle stillingtagen5. Sagen er i mellemtiden bragt for den. belgiske kassationsdomsto l. i Bruxelles den grundlæggende 10. Den anden sag vedrørende UPEA omhandlede en anbefaling i forbindelse tned præmieberegning for de såkaldte særlige risici, nemlig brandtorsikring af losøre og fast ejendom over en vis værdi, navnlig mange industriejendomme. UPEA lun·de allerede anmeldt denne anbefaling i 1988, lang tid inden forordningens ikrafttræden. I stedet for at anbefale en gennemsnitlig ren præmie opfordrede UPEA sine medlemmer til at øge eller mindske den grundlæggende "kommercielle præmie". dvs. og rene · præmie distributionsomkostninger for den enkelte assurandør. Dette beregningsgrundlag gjorde allerede, at anbefalingen faldt uden for forordningens anvendelsesområde. Hver af de forværrende eller skærpende omstændigheder var endvidere udtrykt i en procentvis forhøj el se eller reduktion (typisk l 0% ), hvilket ikke syntes begrundet i statistiske udregninger. Der var derfor så meget desto mere grund til at konkludere, at anbefalingen ikke faldt ind under forordningen. Denne konklusion blev i sidste ende bekræftet i en erklæring fra UPEA selv, hvori det hedder, at de af assurandørerne anvendte præmier faktisk generelt var betydeligt lavere, end hvis den anbefalede takst var blevet anvendt. I betragtning af de store afvigelser mellem assurandørernes faktiske præmier. begrænsede Kommissionen sig til sidst til at underrette UPEA omanbefalingens uforenelighed med afsnit Il og henlagde derdh:r sagen. administrations- plus 11. Kommissionen har endvidere på eget initiativ indledt to procedurer for at vurdere anbefalinger udstedt af ANIA. Den første anbefaling vedrørte de tillæg, som assurandørerne skulle anvende på deres præmier inden for søforsikring af laster. Da tillæggene lægges til de kommercielle præmier (bruttopræmier), minder ANIA's anbefaling om den 5 Dom afsagt af formanden for Tribunal de Commerce den l. september 1995, bekræftet afCour d'appel de Bruxelles den 24. maj 1996. 5 anbefaling fra V d S, som Kommissionen formelt havde afvist i 1987, ligesom forordnitigen helt tydeligt ikke kan finde anvendelse. Efter formelt at have meddelt sine klagepunkter fremført ANIA under en mundtlig høring (som senere blev bekræftet skriftligt), at tillæggene blev udtrykt i procent af de forsikrede goders værdi (og ikke af den kommercielle præmie), og at samtlige procentdele kunne begrundes statistisk. På denne baggrund besluttede Kommissionen at henlægge sagen, også fordi ANIA klart bekendtgjorde, at anbefalingen kun var af vejledende karakter og på ingen måde var bindende for medlemmerne Gf. artikel3, litra a)). Kommissionen indledte i 1997 på eget initiativ en procedure for at efterprøve, om en række af ANIA's anbefalinger faktisk opfyldte samtlige betingelser for anvendelsen af afsnit II i forordning nr. 3932/92. Det drejer sig blandt andet om anbefalinger eller databaser inden for motorkøretøjsforsikring (såvel simple risici som tyveri og brand som ansvarsforsikring)6• Med denne procedure står Kommissionen atter over for den vanskelige opgave at efterprøve en aftales forenelighed med afsnit II. Den igangværende undersøgelse har til formål at efterprøve dels om de data. son1 hver enkelt assurandør skal tilvejebringe til ANIA, er begrænset til det nødvendige for at fastlægge den gennemsnitlige skadeshyppighed og gennemsnitson1kostningerne ved dækningen, dels hvilken virkning anbefalingen har på de kon1mercielle præn1ier. som assurandørerne fakturerer i praksis. C. Fremtidsudsigter 12. Lovlighedskriteriet i afsnit II er klart: samarbejde om præmieberegning bør begrænses til det nødvendige for at samle sammenlignelige risikokategorier til et antal, som er tilstrækkeligt til at udgøre en bestand, der kan bearbejdes statistisk (artikel 2, litra a)). Sammenstilling af andre kategorier falder ind under de enkelte assurandørers frie valg. Assurandøren vil basere sit valg på statistiktekniske kriterier. men også andre kriterier som f. eks. salgspolitiske. Selv om lovlighedskriteriet er klart, er det svært at omsætte i praksis. At foretage den af forordningen tilladte sammenstilling af risici er en teknisk opgave. som assurandørerne overlader til aktuarer, og som Kommissionen ikke er i stand til at analysere og vurdere i alle detaljer. Hvis Kommissionen i øvrigt gjorde et forsøg forordningen miste sin eksistensberettigelse, nemlig at give herpå, ville assurandørerne mulighed for at få fritaget deres aftaler uden først at skulle anmelde dem til Kommissionen. Kommissionen begrænser sig derfor til at undersøge, om den institution, der beregner den gennemsnitlige rene præmie. a) kun indsamler de data. som set fra et statistisk synspunkt er nødvendige for beregningen af præmien, hos assurandørerne. og b) dernæst kun frigiver disse sammenregnede tal (dvs. det samlede antal skader i 6 ANIA af 1993 siden havde begyndelsen bekendtgjort, vedrørende motorkøretøjsforsikring simple risici (tyveri og brand) ville blive tilpasset bestemmelserne i afsnit Il i forordningen. Den italienske konkurrencemyndighed (Autorilc1) har siden hen anfægtet anbefalingens gyldighed sammen med andre anbefalinger i forhold til den italien,ske konkurrencelovgivning ud fra den betragtning, at den foranlediger assurandørerne til at anvende ensartede kommercielle præmier. Autoritå nedlagde et forbud og pålagde ANIA en bøde, men sidstnævnte har siden hen fået først bøden annulleret ved Latium-domstolen og siden hen også forbuddet ved Statsrådet i dets egenskab af forvaltningsdomsto l. anbefalingen at 6 løbet af observationsperioden og de erstatningsbeløb i forbindelse med skader opstået i løbet af samme periode). samlede udbetalte eller skyldige Hvis Kommissionen ikke kan efterprøve om betingelserne for anvendelse af forordningens afsnit II er opfyldt, vil den undersøge, hvilke virkninger samarbejdet om præmieberegning konkret har haft på det relevante marked. Hvis assurandørerne udviser afvigelser i forhold til de fælles beregninger af den gennemsnitlige rene præmie og/eller anvender andre kommercielle præmier, bør Kommissionen evaluere omfanget af afvigelserne og/eller forskellene for at vurdere, om den pågældende aftale begrænser konkurrencen i betydelig grad. Er dette ikke tilfældet, vil der ikke blive grebet ind. II. Standardpolicebetingelser (afsnit III) A. Generelle betragtninger 13. Afsnit III i forordningen omhandler aftaler, hvis formål er udarbejdelse og bekendtgørelse af standardpolicebetingelser for direkte forsikring (artikel 5. stk. l) samt fælles modeller til angivelse af ydelse i forbindelse med en forsikringspolice. der indebærer et kapitaliseringselement (artikel 5, stk. 2). tilbyder, og dermed begrænse udvalget Sådanne aftaler begrænser konkurrencen, da de har en tendens til at ensarte de for betingelser, som assurandører forbrugerne. De har imidlertid den fordel, at de "forbedrer sammenligneligheden af dækningsomfang for forbrugeren og muliggør en mere ensartet inddeling af risici" (syvende betragtning). Da en fuldstændig standardisering ikke efterlader noget valg for forbrugerne, kan fritagelsen kun finde anvendelse på standardbetingelser og fælles modeller, hvori det udtrykkeligt at angivet, at de kun er vejledende. dvs. udarbejdet udelukkende som eksempler (artikel 6, stk. l og 2). Hertil kommer. at disse kan ikke assurandørerne standardpolicebetingelser (artikel 7, stk. 2). indbyrdes anvende aftale kun at 14. Siden forordningens ikrafttræden har Kommissionen ikke haft lejlighed til at behandle sager om fælles modeller. I denne rapport behandles derfor kun den del af anvendelsesområdet for artikel 7 og 8, som vedrører standardpolicebetingelser. 15. Artikel 7 opstiller en liste over betingelser, som assurandørerne ikke kan aftale at anvende over for forbrugerne. Disse betingelser, som ikke kan fritages (i henhold til forordningen) betegnes sædvanligvis "sorte klausuler". Disse kan i al væsentlighed opdeles i tre kategorier. Den første kategori omfatter de klausuler, der er omhandlet i artikel 7, litra a) til d). og vedrører hele dækningens omfang. Klausuler, som udelukker dækning af skader, som henhører under den pågældende risikokategori (litra a)), gør dækningen af visse risici afhængig af bestemte betingelser (litra b)), eller fastsætter en global dækning af risici, for hvilke intet væsentligt antal af forsikringstagere samtidigt er udsat (litra c)), kan imidlertid fritages, hvis det udtrykkeligt angives, at det står assurandørerne frit at fravige dem. De klausuler, som er omhandlet i litra d), og som angiver garanterede forsikringssummer eller beløb for selvrisiko,. er til gengæld under alle omstændigheder "sorte" (dvs. også selv om dette måtte være angivet, at assurandørerne kan fravige dem). 7 Den anden kategori omfatter de klausuler, der er omhandlet i litra e) til i), og vedrører policernes varighed. Forordningen har til formål at hindre, at assurandørerne gennem deres mæglere binder kunderne i for stor udstrækning. To af disse klausuler er dog fritaget, såfremt forsikringstageren udtrykkeligt har givet samtykke hertil (litra e) og t)). De øvrige kan under ingen omstændighed. er fritages. Den tredje kategori af klausuler, som ikke kan fritages (under nogen omstændigheder), og som er omhandlet i litra j) og k), vedrører tilknyttede salgsforpligtelser. Den første type pålægger forsikringstageren at tegne forsikring hos samme assurandør for forskellige risici, hvorimod den anden type forpligter forsikringstageren til - i tilfælde af, at forsikringsgenstanden afhændes - at sikre, at erhververen overtager forsikringskontrakten. 16. I henhold til artikel 8 finder fritagelsesforordningen endvidere ikke anvendelse på aftaler, der går ud på at udelukke dækning af visse kategorier af risici på grund af særlige forhold hos forsikringstageren. I henhold til artikel 8 er det dog n1uligt at opstille særlige forsikringsbetingelser for bestemte sociale eller fagbestcnlte kategorier af befolkningen. B. Erfaringerne i praksis 17. En stor del af de anmeldelser, der var modtaget forud for forordningens ikraftt1æden. blev trukket tilbage efterfølgende, idet parterne anså de anmeldte aftaler for nu at være omfattet af forordningen. Andre anmeldelser blev opretholdt, hvis parten1e en vurderede, fortolkningsmargen, navnlig vedrørende de sorte klausuler, og disse parter anmodede Kommissionen om at bekræfte, at de anmeldte klausuler faktisk var fritaget. Uden nogen tilknytning til formelle anmeldelser har Kommissionen modtaget en del henvendelser for at få præciseret rækkevidden af artikel 7. I et tilfælde var det en klage, som gav Kommissionen lejlighed hertil (se nedenfor). bestemmelser var forordningens at der forhold til i 18. I nogle tilfælde er selve eksistensberettigelsen af de betingelser. der følger af artikel 7, litra a), blevet draget i tvivl med den begrundelse, at der findes risici, som ikke kan forsikres. De pågældende assurandører vurderede, at de efter fælles aftale burde kunne udelukke sådanne risici fra enhver form for dækning. Det blev s~ledes hævdet, at risikoen for oversvømmelse i N ederlanden e, navnlig stammende fra havet (idet en stor del af landet ligger. under havets overflade), ikke kan forsikres. Den nederlandske sammenslutning af assurandører (VvV) havde besluttet at forbyde dækning af oversvømmelsesskader (stammende fra såvel havet som de indre vandveje). Kommissionen anmodede om en begrundelse for en sådan beslutning. hvis assurandører under alle omstændigheder betragtede denne risiko for ikke at kunne forsikres. VvV begrundede sin beslutning i Nederlandenes særlige lande berører de forskellige risici for naturkatastofer beliggenhed. I andre (oversvømmelse, skovbrande osv. ) forskellige regioner. Det gør det muligt for regeringen at pålægge hele befolkningen en form for solidaritet, og for assurandørerne at yde en global dækning for sådanne risici. Dette var ikke muligt i Nederlandene. På denne baggrund havde VvV udtænkt oprettelse af en forsikringspool for oversvømmelsesrisici udelukkende stammende fra de indre vandveje, hvori deltog assurandører og regeringen. Det nederlandske statsråd havde imidlertid blokeret projektet ud fra den betragtning, at det ikke ville være rimeligt at finansiere oversvømmelser stammende fra de indre vandveje, som kun berører 200. 000 hjem, over samtlige de seks millioner hjem, der havde tegnet en forsikring 8 med global dækning af naturrisici. VvV bragte siden hen sin standardbetingelse i overensstemmelse med artikel 7, stk. l, litra a), ved at gøre den ikke-bindende, således at den enkelte assurandør frit kunne dække oversvømmelsesrisici. En anden undersøgt sag omhandlede en aftale, der udelukkede krigsrisici fra en søkaskoforsikring. Kommissionen anså den ikke for at være i strid med artikel 7, stk. l, litra a), da udelukkelsen gjaldt tab, som ikke "normalt" henhørte under den pågældende risikokategori. Udtrykket "normalt" forekommer imidlertid ikke i alle sprogversioner af f()rordningen. Dette spørgsmål bør tages op til fornyet overvejelse ved forordningens udløb. 19. Den præcise rækkevidde af artikel 7, stk. l, litra d), er også blevet drøftet ved flere lejligheder. Den eneste klage, som Kommissionen har modtaget vedrørende afsnit III, omhandlede i øvrigt dette spørgsmål. Den belgiske forbrugerorganisation. Test Achat. havde indgivet en (uformel) klage. som blandt andet omhandkdt• UPEA's anbefaling vedrørende standarddækningen af hospitalsopholdsudgitler og fastsættelsen af en standardselvrisiko smn nævnt ovenfor (vcdrørcndc aspekterne i forhold til afsnit Il, se ovenfor under punkt 9). UPEA foreslog at hegrænst' dækningen til to gange det udgiftsbeløb, som f(. lfsikringstagercn kunne refunderes fra den grundlæggende socialsikring, og fastsætte selvrisikoen til l 0% af denne dækning (med et loft på 20 000 BEF). Kommissionen vurderede, at denne anbefaling var i strid med artikel 7, stk. l, litra d)?. almindelig omhandlede Den tyske Gliedertaxe, som var genstand for en formel anmeldelse, gav ligeledes anledning til fortolkning af artikel 7, stk. l, litra d). Som ved ovennævnte krigsrisiko. bundede fortolkningsproblemet i afvigelser mellem de forskellige sprogversioner af forordningen. Ifølge den tyske tekst kan kategorien ikke fritages, ikke blot hvis assurandørerne aftaler dækningsbeløb, men også hvis de aftaler ethvert andet aspekt af dækningen (« Angabe » ). En anbefaling fra den tyske assurandørsamn1enslutning (GDV) således invaliditetsgrader for de personer, der har mistet førligheden i en legemsdel eller et føleorgan. Sådanne vejledninger har naturligvis virkning tor den af assurandorcnlc tilbudte dækning. Selv om artikel 7, stk. l, litra d), kunne finde anvendelse. kunne Kommissionen se tilstrækkeligt med begrundelser for at sende GDV en administrativ skrivelse, der bekræftede foreneligheden, i september 1998. Kommissionen kunne ikke finde noget modargument til fastsættelsen af ensartede invaliditetsgrader, som gør markedet gennemsigtigt og sætter forsikringstagerne i stand til at skabe konkurrence at mellem invaliditetsgraderne blev fastsat efter lægevidenskabeligt sagkyndiges udtalelser, og at assurandørerne under alle omstændigheder kunne fravige Gliedertaxe. assurandørerne. Kommissionen ulykkesforsikring endvidere fastsætter hensyn tog til, og Klausuler af typen «o/. , ansvar ved kollision» inden for søkaskof(lrsikring blev undersøgt i lyset af artikel 7, stk. l, litra d), i 1996. Spørgsmålet var, om den sidste fjerdedel kunne anses for at være en ensartet selvrisiko i strid med artikel 7, stk. l, litra d). Det kom imidlertid frem, at der faktisk findes supplerende dækninger for denne resterende fjerdedel (tilbydes af søkaskoassurandører eller af P&l Clubs). Der var således ikke tale om en reel selvrisiko. Under alle omstændigheder fik Kommissionen « Lloyd's overtalt Underwriters' Association» (LUA) til at præcisere, at denne %-regel ikke er bindende. of London Underwriters » « Iostitute (ILU) og 7 Som anført under punkt 9 blev sagen bragt for den nationale domstol. 9 20. Artikel 7, stk. l, litra e), er også blevet drøftet en del gange. Kommissionen er blevet opfordret til at fremsætte sine bemærkninger til klausuler af GDV -typen, hvorefter assurandørerne kan opretholde kontrakten i tilfælde, hvor de øger præmien uden at ændre dækningen (motorkøretøjsforsikring) eller i tilfælde, hvor de reducerer dækningen (forsikring mod sørøveri). Sådanne klausuler er ikke fritaget i henhold til forordningen, medmindre forsikringstager udtrykkeligt giver sit tilsagn. I de to tilfælde accepterede Kommissionen imidlertid sådanne standardklausuler, såfremt de giver forsikringstager en tilstrækkelig frist til at give udtryk for sin uenighed. 21. I henhold til artikel 8 finder forordningen ikke anvendelse på aftaler, som går ud på at udelukke dækning af visse kategorier af risici på grund af særlige forhold hos forsikringstageren. En standardklausul, som udelukker personer, som til stadighed kræver intensiv lægebehandling eller som lider af mentale forstyrrelser, er således erklæret i strid med artikel 8. Det ændrede ikke på dette forhold, at udelukkelsen kun kan sættes i værk umiddelbart efter, at policen er tegnet: C. Fremtidsudsigter. 22. Som det fremgår af flere af de ovennævnte eksempler, har afvigelser i forordningens sprogversioner ført til fortolkningsvanskeligheder. Denne rapport giver Komtnissionen lejlighed til at opfordre samtlige berørte parter til at gøre opmærksom på andre sproglige forskelle, som eventuelt har ført til sådanne vanskeligheder og foreslå hensigtsmæssige ændringer af teksten. 23. Som nævnt ovenfor kan de tre standardklausuler, som omhandlet i artikel 7. stk. l. kun fritages i henhold til forordningen, såfremt det udtrykkeligt er angivet, at enhver assurandør kan fravige dem (klausulerne under artikel 7, stk. l. litra a) til c)). Det er nødvendigt at tage dette princip op til fornyet overvejelse. For det første er det allerede i artikel 6, stk. l, angivet, at såkaldte "hvide klausuler" kan være omfattet af forordningen, hvis de "opstilles og bekendtgøres med udtrykkelig angivelse af, at de kun er vejledende", dvs. at det står den enkelte assurandør frit at fravige dem. Kravene i artikel 7, stk. l, litra a) til c), udvisker således forskellen mellen1 "sorte klausuler" og "hvide klausuler". For det andet har det ikke den store betydning. om standardpolicebetingelserne indeholder en udtrykkelig angivelse af, at de ikke er bindende for assurandørerne. Det, som betyder noget, er i hvilket omfang, betingelserne er udtryk for assurandørsammenslutningernes ønske om at samordne medlemmernes markedsadfærd. 8. Dette er naturligvis tilfældet, hvis samtlige assurandører i praksis følger sammenslutningens anbefaling. For det tredje sigter artikel 7, stk. l, litra d) til k) udelukkende de "sorte klausuler" (dvs. at de er sorte uanset om det står assurandørerne frit ikke at anvende dem). Sådanne klausuler er imidlertid ikke mere skadelige f()r forsikringstagerne end de klausuler, der er omhandlet i artikel 7, stk. l, litra a) til c). 24. Som anført finder forordningen ikke anvendelse på de aftaler. hvor assurandørerne forpligter sig til ikke at tilbyde særlig dækning (artikel 7, stk. l, litra a) og artikel 8). Spørgsmålet er, om dette ligeledes burde være tilfælde, når assurandører beslutter at tilbyde fælles dækning ved at oprette fællesskaber som omhandlet i afsnit IV, og i hvilken udstrækning et sådant fællesskab overholder de betingelser, der er fastsat i dette afsnit (se nedenfor). 8 Jf. dom i sagen Verband der Sachversicherer, præmis 32- sag nr. 45/85, Sml. 1987, s. 405. 10 III. Fælles dækning af visse typer risici (afsnit IV) A. Generelle betragtninger 25. Afsnit IV vedrører aftaler, hvorefter assurandørerne opretter co-assurance- eller co reassurancefællesskaber for at dække "et ubestemt antal af risici" (tiende betragtning). Med andre ord vedrører afsnittet kun institutionaliserede fællesskaber med henblik på fælles dækning af visse typer risici og ikke ad hoc-fællesskaber, som kan oprettes til dækning af en bestemt særlig risiko. Sidstnævnte rejser ingen konkurrencemæssige problemer. 26. Den nuværende forordning tager imidlertid udgangspunkt i det præmis, at enhver form for institutionaliseret fællesskab er ko'nkurrencebegrænsende. Et sådant fællesskab kan dog omfattes af en gruppefritagelse, hvis deltagernes markedsandele (eller fællesskabets egen markedsandel i tilfælde af katastroferisici eller skærpede risici) ikke overstiger en vis tærskel. Fællesskaber kan i henhold til artikel 11, stk. l, fritages i henhold til forordningen. når deltagernes markedsandele ikke overstiger l 0% (co-assurance) eller 15%. ( co reassurance). Markedsandelen beregnes på grundlag af deltagernes samlede omsætning på det pågældende forsikringsmarked, uanset om omsætningen er nuet gennem fællesskabet eller selvstændigt. Det skal i denne henseende ben1ærkes. at en forpligtelse til at bringe samtlige risici ind i fællesskabet betragtes som en for vidtgående konkurrencebegrænsning, som ikke kan fritages (trettende betragtning). dækning I artikel 11, stk. 2, præciseres det, at den markedsandel, der skal tages i betragtning ved gælder "forsikringsprodukter, som er bragt ind i fællesskabet", dvs. at den fastsættes på grundlag af den omsætning, der er realiseret gennem fællesskabet (med to forbehold som ikke skal nævnes her). af katastroferisici skærpede ns1c1 eller kun I forbindelse med artikel 11 er det vigtigt, at det relevante produktn1arked og· geografiske marked afgrænses korrekt. Kommissionen har i en nylig meddelelse9 • defineret det relevante produktmarked som omfattende samtlige de produkter. der øver et konkurrencetryk på det pågældende produkt. Kommissionen hår kortlagt tre hovedårsager efterspørgselssubstitution. udbudssubstitution og potentiel konkurrence. Da hver ·forsikringskontrakt er w1ik og efterspørgselssubstitution derfor i princippet ikke eksisterer, er udbudssubstitution af særlig stor betydning i afgrænsningen af forsikringsmarkederne. Med hensyn til den potentielle konkurrence tages denne ikke i betragtning ved markcdsafgrænsningcn. men derimod på et senere stadium i vurderingen af virksomhedernes stilling ·på markedet (jf. punkt 24 i meddelelsen). konkurrencebegrænsning: til 27. Forordningens øvrige bestemmelser, navnlig artikel l O, stk. 3 og 4, samt artikel 12 og 13, fastlægger hvilke begrænsninger, deltagerne i et fællesskab kan acceptere med til hensyn gruppefritagelsen. Visse af disse restriktioner begrænser i betydeligt omfang konkurrencen mellem deltagerne, f. eks. forpligtelsen til at anvende de samme til deres handlefrihed, uden at fællesskabet fortaber retten 9 Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret EFT C 372 af9. 12. 97. 11 kontraktbetingelser og præmier (risikopræmier for co-reassurance, kommercielle præmier for co-assurance) eller forelægge skadesreguleringer for fællesskabets godkendelse. Disse restriktioner betragtes imidlertid som iboende aspekter af en fællesskabsaftale. De til konkurrenceproblemer, forudsat naturligvis, at de markedsandele, der er omhandlet i artikel 11, ikke overstiges. anledning således giver ikke selv sig i B. Erfaringerne i praksis. 28. Kommissionen har siden forordningens ikrafttræden forfinet sin fremgangsmåde med hensyn fællesskaber. På begrebsplanet bruger Kommissionen en lovlighedstest i tre faser for at fastlægge, hvorvidt et fællesskab falder inden for anvendelsesområdet for artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. 1). Anden fase i denne test er af nyere dato, og er derfor ikke udtrykkeligt nævnt i forordningen. til a) For det første skal det fastlægges, hvorvidt fællesskabet eller deltagen1e opfylder de krav til markedsandele, der er omhandlet i artikel 11. En af de. storste vanskeligheder er en korrekt afgrænsning af det eller de relevante produktn1arkeder eller geografiske markeder og dernæst på samtne vis ansætte n1arkedsandelene. Vanskeligheden skyldes, at forsikringsbranchen er opdelt i risikokategorier (bilaget til det første skadesforsikringsdirektiv 10), og at disse kategorier ikke nødvendigvis dækker de relevante produktmarkeder. En anden vanskelighed skyldes, at et fællesskab ofte samtidigt dækker katastroferisici eller skærpede risici og normale risici. Dette kræver en undersøgelse af fællesskabet i lyset af såvel artikel 11, stk. l. som artikel 11, stk. 2. b) Anden fase er kun relevant, hvis fællesskabet ikke opfylder (eller kun delvis opfylder) kriterierne i artikel 11, navnlig hvis tærsklerne overskrides. Det skal så fastlægges, om fællesskabet er nødvendigt for at sætte deltagerne i stand til at operere på et specifikt marked. Inden for alle forsikringsbrancher bør en assurandør nemlig forsikre et minimum af risici for at kunne operere på markedet uden alt for store risici, således at porteføljens gennemsnitsrisiko svarer til gennemsnittet af de· samlede risici inden for kategorien. Der skal derfor være en stærk sandsynlighed for, at assurandørens faktiske antal af skader er lige med samtlige assurandørers gennemsnitlige antal af skader. Denne stærke sandsynlighed kan kun opnås på baggrund af assurandørens dækning af et minimum af risici. · Dette betegnes også den minimale størrelse. Visse katastroferisici er imidlertid af en sådan karakter, at ingen assurandør vil kunne forsikre dem på egen hånd. Et fællesskab med henblik på at nå til den minimale størrelse udgør i så tilfælde ikke en konkurrencebegrænsning. Fællesskabet styrker derimod konkurrence, da den sætter en række assurandører, som ellers ikke selv ville kunne dække sådanne risici, i stand til at samle deres respektive ressourcer og skabe en ny operatør på markedet til fordel for de personer, som måtte have behov for en sådan forsikring. Det skal tilføjes, at selv for andre. risici end kata. stroferisici kan mindre assurandører være nødt til at indgå i et fællesskab for at nå til den minimale størrelse. Under alle omstændigheder indtager Kommissionen nu den holdning, at fællesskaber~ som er nødvendige for at sætte lO Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring EFT L 228/3 af 16. 8. 1973. 12 deltagerne i stand til at tilbyde en form for dækning, som de ikke hver især ville kunne tilbyde, ikke falder ind under artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), uanset deltagernes markedsandele. c) I tilfælde, hvor fællesskabet ikke er nødvendigt for at tillade deltagernes dækning af en risiko, fremkommer en tredje fase, hvor det skal fastlægges, hvorvidt deltagerne i fællesskabet faktisk er aftalernæssigt forpligtet til· at bringe samtlige eller en del af deres kontrakter vedrørende de pågældende risiko ind i fællesskabet. Er der tale om en sådan forpligtelse, finder artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), anvendelse. Er dette ikke tilfældet, kan artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), finde anvendelse, hvis deltagerne ikke har nogen· kommerci. el interesse i at tilbyde deres produkter uden for poolen (jf. punkt 33, sidste afsnit). 29. Denne nye fremgangsmåde for assurandørfællesskaber (især den del. der vedrører vurderingen af fællesskabets nødvendighed for at nå til den minimale størrelse) tilføjer egentlig forordningens artikel 11 en hagatel-regel. Den er allerede blevet anvendt på en aftale om skadesdeling mellem gensidige forsikringssclskaber (svarende til et fællesskab inden for gensidig forsikring) i sagen J>& l ('luns (Protection and lndemnity insurance). Kommissionen konkluderede. at denne aftale mellem gensidige forsikringsselskaber, son1 tegnede sig for 89% af verdensmarkedet inden for forsikring af erstatningsansvar i og uden for kontraktforhold. ikke faldt ind under artikel81, stk. l (ex artikel 85, stk. l). da fællesskabet var nodvendigt t<. w. at deltagerne kunne tilbyde det pågældende dækningsniveau (USD 4,25 mia. ). En foretaget hos de største mæglere og grundig undersøgelse af markedet reassurandører på markedet for P&I Clubs og hos sidstnævnte viste, at ingen enhed eller intet fællesskab med en markedsandel på under 50% for øjeblikket vil kunne ligeledes tilbyde præmiefastsættelsesproceduren, som skal sikre, at "klubberne" ikke underbyder hinanden prismæssigt (udtrykt i "rates per ton"). Kommissionen begrunder fritagelsen med henvisning til forordningens artikel 13, som tillader en fælles risikopræmietarif for co-reassurancefællesskaber, men ikke fælles kommercielle præmier. Præmiefastsættelsesproceduren i dens siden indførelsen ændrede fortn finder kun anvendelse på de af "klubbernes" omkostninger. der er forhundet med risikoen (herunder af specifikke praktiske hensyn omkostninger i forbindelse med ikke administrationsomkostningerne. For de nærmere detaljer selvbehold) Qg henvises til den beslutning, som Kommissionen vedtog for nylig. dækningsniveau. Kommissionen tilsvarende fritog et 30. Kommissionen foretog endvidere i september 1997 en undersøgelse af markedet for luftfartsforsikring for at vurdere, om de fællesskaber (anmeldte eller ikke), der findes inden for EU på dette område, falder inden for anvendelsesområdet for artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l). U odersøgeisen viste, at for langt den største de l af sådanne risici er det relevante geografiske marked internationalt, da kunden1e (navnlig luftfartsselskaber med større flyflådcr) er store virkson1heder, som kan efterspørge de bedste forsikringsbetingelser overalt i verden. På dette marked har intet fællesskab en markedsandel, som nærmer sig de tærskler, der er fastsat i forordningens artikel 11. Ingen af disse fællesskaber begrænser derfor i betydeligt omfang konkurrencen som omhandlet i artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), på markedet (testens første fase). For små risici, der ikke udgør katastroferisici (forholdsvis lave forsikringsværdier i forhold til andre luftfartsrisici inden for samme branche), fremgik det, at markedet er opdelt i nationale markeder. Kunderne er her ejere af mindre fly, flyver- eller faldskærmsudspringsklubber, som kun har begrænsede muligheder for at efterspørge bedre betingelser i udlandet. På disse markeder tegner fællesskaberne sig for markedsandele, der langt overskrider 13 tærskterne i artikel l l (første fase). Hertil kommer, at det ikke synes nødvendigt at dække de pågældende risici (anden fase). Kommissionen besluttede imidlertid ikke at gå videre i sine undersøgelser. Markedsundersøgelsen havde allerede vist, at dækningen af sådanne mindre risici kun udgør en meget lille del af assurandørernes omsætning på verdensplan. På· denne baggrund konkluderede Kommissionen i begyndelsen af 1999, at der ikke var tilstrækkelig fællesskabsinteresse i at forfølge eventuelle overtrædelser af EU's konkurrenceregler, og fremsendte administrative skrivelser om henlæggelse af sagen til de assurandører, som havde anmeldt deres fællesskaber inden for luftfartsforsikring. Disse skrivelser indeholdt imidlertid et afsnit om de nationale markeder, hvori det blev understreget, at de nationale konkurrencemyndigheder kunne gribe ind over for strukturelle aspekter og konkurrencebegrænsende adfærd, ifald de måtte mene det hensigtsmæssigt. I to tilfælde syntes det ikke nødvendigt at fremsende en administrativ skrivelse om henlæggelse, da de berørte parter efter anmeldelsen havde besluttet at opløse fællesskabet (Italien) eller ændre fællesskabet til et forsikringsselskab. som forsikrer luftfartsrisici i eget navn (Nederlandene). For en god ordens skyld havde Kommissionen også skriftligt informeret de assurandører. der ikke havde anmddt deres forbindelse med markedsundersøgelsen om fællesskaberne. som var blevet fællesskab, men interviewet 31. Også andre aspekter af Kommissionens praktiske erfaringer med tællesskaber fortjener en nærmere forklaring her. i 1983 For det første kan det ske, at assurandørerne anser deres fællesskab som nødvendigt på et givent tidspunkt, men ikke senere. Dette kan forekomme, hvis assurandørerne efter nogen tid erhverver sig den minimale størrelse eller den tilstrækkelige sagkundskab til selv at forsikre en risiko. Det kan også ske, at omfanget eller karakteren af de risici, der dækkes af fællesskabet, ændrer sig således, at samme risici ka. D: dækkes af fællesskabets deltagere enkeltvis. Det nederlandske co assurancefællesskab for invaliditetsrisici lnvaliditeitscentrale (IVC), som blev oprettet i 1955, er et godt eksempel herpå. Her udførte samtlige assurandører alle deres transaktioner gennem fællesskabet og så sig ikke i stand til enkeltvis at tilbyde dækning på grund af utilstrækkeligt sagkundskab om de pågældende risici. Med tiden erhvervede assurandørerne imidlertid mere erfaring og begyndte at konkurrere til 25%. Da indbyrdes. Fællesskabets markedsandel var markedsaridelen i 1993 var faldet yderligere til mindre en S0/o besluttede assurandørerne i 1994 ikke længere at tilbyde nye kontrakter gennem fællesskabet. Fællesskabet opretholdes udelukkende til forvaltning af de løbende kontrakter. Fællesskabet vil miste sin berettigelse. i takt med, at forsikringstagerne når pensionsalderen eller dør. Fritagelsesforordningen kunne ikke finde anvendelse på dette fællesskab, da deltagerne sammen tegnede. sig for en markedsandel, som i betydeligt omfang oversteg den tærskel på ISo/o, der er fastsat i artikel Il, stk. l. Kommissionen fremsendte alligevel en administrativ skrivelse om henlæggelse af sagen på grundlag af artikel 81, stk. 3 (ex artikel 85, stk. 3). Kommissionen bemærkede samordner deres konkurrenceadfærd uden for rammerne af fællesskabet (den såkaldte "spill over" risiko ), tydeligvis kunne udelukkes uden nogen markedsanalyse i betragtning af fællesskabets helt ubetydelige egen markedsandel. Det forholder sig naturligvis anderledes i tilfælde, hvor fællesskabet bliver overflødigt, men opretholder sine betydelige markedsandele. Dette var tilfældet i sagen P&/ Cluhs (se ovenfor), hvor for Kommissionen præmiefastsættelsesproceduren tilbage (se punkt 29 ovenf(lr). såfremt analen ikke at deltagerne forbeholdt fritagelsen risikoen trække faldet især, for, sig sig ret at til at 14 mere syntes nødvendig for at sætte deltagerne i stand til at tilbyde det pågældende dækningsniveau. For det andet har Kommissionen i en række tilfælde fremsendt administrative skrivelser om henlæggelse med den begrundelse, at fællesskabets samlede omsætning var for lav til at berettige en dybdegående undersøgelse. De pågældende omsætningstal syntes meget beskedne i forhold til de omsætningstal, der gælder for SMV i henhold til Kommissionens bagate/-meddelelse 11. Denne pragmatiske fremgangsmåde er også kommet en række nederlandske erhvervsskadesfællesskaber til gode. I andre tilfælde har lav omsætning ført til Kommissionens henlæggelse af sagen på grund af utilstrækkelig interesse for Fællesskabet (for eksempel vedrørende et nederlandsk fællesskab inden for brandforsikring af campingvogne) eller uden at tage stilling til en eventuel overtrædelse af artikel 81, stk. l (ex artikel 85. stk. l) (et tysk fællesskab for motorkøretøjsforsikring for udenlandske chauffører, som ikke fremviser tilstrækkelig ansvarsforsikring ved grænsen). For det tredje har Kommissionen i andre tilfælde uden videre anvendt bagatel-reglen indeholdt i artikel 11, ved at give det relevante produktmarked eller geogratis k e marked en meget bred afgrænsning (for eksempel et østrigsk fællesskab til forsikring af international transport med ca. en tredjedel af omsætningen hidrorende fra udenlandske kunder, som blev anset for at operere på et marked storre end Ostrig: vedrørende et andet østrigsk fællesskab inden for forsikring af Volkswagen-køretojer blev markedsandelen vurderet i forhold til det noget større produktmarked for motorkøretøjsforsikring i almindelighed; et italiensk fællesskab, son1 tilbyder byggevirksomheder forsikring mod forsinket færdiggørelse af arbejder. blev betragtet som udsat for konkurrence fra pengeinstitutter, der tilbyder bankgarantier for samme type begivenhed). C. Fremtidsudsigter 32. Kommissionen har netop påbegyndt en undersøgelse af co-assurance- og co reassurancefællesskaber inden for miljømæssige og nukleare risikokategorier. En række af sådanne fællesskaber er blevet anmeldt (det franske fællesskab Assurpol blev således fritaget i 1991, en fritagelse, som udløb sidste år12). Sådanne fællesskaber vil blive undersøgt i lyset af ovennævnte test i tre faser (punkt 28). 33. Om fritagelsesforordningens fremtidige anvendelse kan i øvrigt ben1a;!rkes følgende. For det første· anerkender Kommissionen, at det for visse meget specifikke risici (satellitter og rumfartøjer for eksempel) kan være umuligt med sikkerhed at fastlægge mindsteporteføljen, der er nødvendig for at få adgang til markedet, og dermed fællesskabets nødvendighed for deltagerne. Kommissionen agter i sådanne tilfælde at lade tvivlen komme fællesskabet til gode og se velvilligt på fællesskabet, medmindre andre særlige faktorer taler herimod. For det andet er det muligt, at et fællesskab bestående af deltagere af forskellig størrelse er nødvendigt for en del af deltagerne, men ikke for andre, som ville være i stand til at operere på markedet enkeltvis. I sådanne tilfælde agter Kommissionen 11 EFT C 372 af 9. 12. 1997, s. 13, navnlig punkt 19. Denne meddelelse kunne naturligvis ikke bringes i anvendelse, da de deltagende virksomheder ikke var SMV som omhandlet i meddelelsen. 12 EFT L 37 af 14. 02. 1992, s. 16. 15 ikke at kræve fællesskabets opløsning, hvis dette skulle føre til at hindre førstnævnte gruppes deltagelse på markedet. Hvis fællesskabets størrelse imidlertid er tilstrækkelig til, at den vil kunne erstattes af en eller flere andre konkurrerende fællesskaber, vil Kommissionen kræve en omstrukturering. For det tredje er Kommissionen bevidst om, at assurandører kan oprette co assurance- eller co-reassurancefællesskaber af andre årsager end blot at være i stand til at operere på et givent marked. Fællesskabet kan oprettes med henblik på at indføre krydssubsidiering mellem forskellige risikokategorier, for i fællesskab at foretage reassuranceindkøb, for at øge deltagernes fagkundskab eller for at forenkle den administrative forvaltning af visse typer risici. På dette stadium i overvejelserne hælder Kommissionen snarere til at tro, at assurandørerne kan nå sådanne målsætninger uden at oprette et fællesskab, med andre ord gennem andre metoder. som er mindre konkurrencebegrænsende G f. også punkt 28 oven for). IV. Sikkerhedsudstyr (afsnit V) A. Generelle betragtninger i forbindelse med sikkerhedsudstyr og procedurer 34. I henhold til afsnit V kan assurandørerne i fællesskab fastsætte a) tekniske for specifikationer overensstemmelsesvurdering heraf (artikel 14, første led) og b) regler for godkendelse af installations- eller vedligeholdelsesvirksomheder og for vurderingen af overholdelsen af disse betingelser (artikel 14, andet led). I et sådant samarbejde kan assurandørerne bedre evaluere de risici, de dækker, og mere præcist beregne de Samarbejdet motiverer ligeledes producenter af præmier, de· skal modtage. · sikkerhedssystemer til at forbedre disse og denned minimere de forsikrede risici. Dette er i princippet til fordel for forsikringstagerne, som således kan købe sikkerhedsudstyr af bedre kvalitet, hvilket nedsætter risikoen og forsikringspræn1ien. 35. Med hensyn til tekniske specifikationer på sikkerhedsudstyr er forordningen i tråd med Kommissionens nye fremgangsmåde i forbindelse med teknisk hannonisering og standarder samt certificering og prøvningt3. Formålet med denne politik er at fremme hannonisering på grundlag af dels lovgivning om de væsentlige krav, dels de europæiske standardiseringsorganers arbejde, hvori deltager samtlige aktive på markedet. Det er på denne baggrund, at der i artikel 14 henvises til "navnlig" tekniske specifikationer "som er bestemt til at blive europæiske nonner" (se også sekstende betragtning). Udtrykket "navnlig" dækker imidlertid over, at tekniske specifikationer, der fastsættes af assurandører (eller deres sammenslutninger) på nationalt plan (og denned potentielt på europæisk plan) ligeledes kan fritages i henhold til forordningen, forudsat (blandt andet) at de er "teknisk begrundede" (artikel 15, litra a)). Specifikationerne bør navnlig omfatte en klassifikation baseret på det opnåede præstationsniveau (artikel 15, litra e). Artikel 15 gør således fritagelsen betinget af specifikationernes overholdelse af de såkaldte "Cassis de D~,ion"-lovlighedskritericr, som finder anvendelse på statsstøtteforanstaltningcr, der har til virkning af begrænse de frie varebevægelser som omhandlet i traktatens artikel 28 (ex artikel 30). 13 Jf. Rådets resolution af 7. maj 1985 (EFT C 136 af 4 juni 1985, s. 1), Kommissionens meddelelse af 15. juni 1989 (EFT C 267 af 19. oktober 1989, s. 3) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34 af22. juni 1998 (EFT C 204 af2l. juli 1998, s. 37). 16 36. Med til hensyn reglerne og vedligeholdelsesvirksomheder indeholder artikel 14 ingen henvisning til den europæiske dimension. Det er tilstrækkeligt, at reglerne er "objektive", anvendes uden diskriminering på de pågældende virksomheder og vedrører "disses faglige kvalifikationer" (artikel 15, litra b). · godkendelse installatører for af B. Erfaringerne i praksis har Kommissionen modtaget 3 7. Kommissionen har kun skullet undersøge ganske få sager i henhold til afsnit V. Bortset fra en række uformelle klager i forbindelse med alarmsystemer· til nationale motorkøretøjer assurandørsammenslutninger vedrørende sikkerhedsudstyr forebyggelse af indbrud i bygninger. Den europæiske forsikringskomite har i øvrigt underrettet Kommissionen om en række isolerede initiativer med henblik på oprettelse af fælles systemer "med en mulig europæisk dimension" mindsteregler for installatørgodkendelse). Forsikringskomiteen har derimod anfort. at kun få europæiske standarder vedrørende tyveri- eller indbrudsalartner har kunnet udarbejdes hidtil. (brandbekæmpelse. anmeldelser fra til 38. Kommissionen har i sin vurdering af de pågældende systemer skelnet n1ellcn1 to situationer. Enten er der på fællesskabsplan vedtaget harmoniseringsdirektiver på d~t pågældende område. Dette er tilfældet for motorkøretøjer, hvor der tindes en EF typegodkendelse, og for alarmsystemer installeret i motorkøretøjer~ hvor der ligeledes findes frivillige harmoniseringsregler• 4. Eller også er der ikke sket nogen harmonisering. Dette er tilfældet for andre former for sikkerhedsudstyr. Direktiverne om "lavspændingsmateriel" og "elektromagnetisk kompatibilitet" dækker nemlig kun visse aspekter af sådant udstyr. Selv når der ikke er foretaget nogen harmonisering, har medlemsstaterne dog en forpligtelse til at ·anmelde deres udkast til nationale tekniske forskrifter til Kommissionen og de øvrige medlemsstater•s. Det kan konstateres, at de europæiske godkendte standardiseringsorganisationers frivillige harmoniseringsarbejde (navnlig inden forCenelec's tekniske udvalg TC 79) ikke har ført nogen vegne på grund af de nationale forskrifter og specifikationer. 39. I førstnævnte situation (eksemplet alarmsystemer til motorkøretøjer) sigter direktiverne på harmonisering gennem valgfrihed, dvs. at medlemsstaterne har mulighed for at udstede strengere forskrifter for udstyr, der fremstilles på deres nationale område, men at de ikke kan modsætte sig afsætning af importeret udstyr. hvis dette opfylder direktivets bestemmelser. Alt andet lige betyder dette, at artikel 81 (ex artikel 8S) forbyder nationale assurandørsammenslutninger at udstede anbefalinger, som strider mod den frie bevægelighed for udstyr, der opfylder harmoniseringsdirektivernes krav. Private virksomheder kan naturligvis ikke udstede regler, som regeringsmyndig~ederne i en medlemsstat ikke har tilladelse til at udstedet6. 14 For alarmsystemer se Rådets direktiv 74/61, EFT L 42 af 23. februar 1970, som ændret ved Kommissionens direktiv 95/56, EFT L 286 af29. november 1995. 15 16 Jf. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34, EFT L 204 af 21. juli 1998 om kodificering af Rådets direktiv 83/189, EFT L l 09 af 26. april 1983, om en in fonnationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter. Jf. svar på skriftlige forespørgsel nr. E-0021198 fra Karl von Wogau: «. Faktisk fastsætter Rådets direktiv 74/61, senest ændret ved Kommissionens direktiv 95/56 (. ) harmoniserede tekniske 17 Hvis direktivet for eksempel foreskriver en bestemt farve for alarmssystemets ledninger, vil assurandørerne ikke kunne modsætte sig afsætning af udstyr, hvis ledninger har den i direktivet foreskrevne farve. Mere generelt vil de heller ikke kunne underlægge udstyr ledsaget af et overensstemmelsecertifikat som omhandlet i direktivet en national (supplerende) godkendelsesprocedure for at efterprøve, om forskrifter. Overtrædelsen af udstyret overholder de nationale konkurrencereglerne hvis assurandørsammenslutningen gav alarmsystemer, motorkøretøjer, forskellig behandling alt efter motorkøretøjets mærke. åbenbar, standardudstyr mere som er tekniske endnu være ville 40. I den anden situation (eksemplet med sikkerhedssystemer mod tyveri eller indbrud) skal det først bemærkes, at anbefalinger fra nationale assurandørsammenslutninger ikke på forhånd vil kunne udelukkes, hvis de opstiller tekniske specifikationer. som er underlagt bestemmelserne i direktivet om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter 17• For så vidt angår betingelserne for anvendelse af artikel 81 (ex artikel 85) fremgår det af forordningens artikel 15. at disse kan sidestilles med betingelserne for at anvende artikel 28 (ex artikel 30) (frie varebevægelser) og artikel 43 (ex artikel 52) og 49 (ex artikel 59) (fri bevægelighed for personer og fri udveksling af tjenesteydelser). Assurandører, der er etableret i en medlemsstat skal, medmindre andet kan begrundes objektivt, overholde princippet om gensidig anerkendelse. De vil derfor ikke kunne opstille hindringer for afsætning af sikkerhedsudstyr, som lovligt fremstilles og afsættes i en anden medlemsstat, eller for installatørers eller vedligeholdelsesvirksomheders udøvelse af deres erhverv. når sådannes faglige kvalifikationer er anerkendt i en anden medlemsstat. Dette indebærer, at når udstyret eller installatørerne/vedligeholdelsesvirksomhederne allerede har været igennem en godkendelsesprocedure i oprindelsesn1edlemsstaten. kan bestemmelsesmedlemsstaten. underlægges supplerende tilsvarende procedurer ikke de Den danske assurandørsammenslutning SKAFOR havde i sin anmeldelse af en anbefaling om sikkerhedsudstyr mod indbrud i bygninger taget højde for dette princip om gensidig anerkendelse. Den anmodede alligevel Kommissionen om tilladelse til at anvende en såkaldt "intelligent" metode, som gør det muligt at afprøve kvaliteten af det pågældende sikkerhedsudstyr (fremstillet i Danmark eller importeret fra en anden medlemsstat). Metoden skulle anvendes såvel på mekanisk udstyr (eksempelvis gitterlåger bag indgangsdøren til en bygning), som på elektroniske alarmsystemer. I stedet for at afprøve udstyrets modstandsdygtighed overfor visse former for vold, skulle den "intelligente" metode afprøve, hvorvidt udstyret kunne omgås af indbrudstyve. Kommissionen vurderede, at dette var en acceptabel metode. Artikel 15, litra e): tillader nemlig assurandørerne at opstille tekniske specifikationer, som indeholder "en klassifikation baseret på det opnåede præstationsniveau". Denne "intelligente" metode har netop til formål at foretage en mere hensigtsmæssig måling af forskelligt sikkerhedsudstyrs præstationsniveau. SKAFOR forpligtede sig endvidere til at overlade det til et nyoprettet uafhængigt bestemmelser for køretøjer forsynet med tyverialarm og for alarmsystemanordninger til brug for disse køretøjer. Siden l. januar 1997 kan medlemsstaterne derfor ikke længere nægte at udstede europæiske typegodkendelser til således udstyrede køretøjer og de pågældende alannsystemanordninger, som forsikringsselskaberne ligeledes er forpligtet til at godkende». 17 Se fodnote 15. 18 organ at udføre denne afprøvning af sabotagemodstandsdygtigheden. Kommissionen har på denne baggrund netop afsiuttet sagen med en administrativ skrivelse. C. Fremtidsudsigter 41. Som det fremgår af henvisningen til "europæiske standarder" i artikel 14, første led, tillader afsnit V ikke blot assurandørerne at aftale specifikationer, forudsat at disse ikke er til hinder for integreringen af de nationale markeder, men afsnittet tilskynder tillige assurandørerne til at tilvejebringe et fællesskabsgrundlag for egentlige europæiske standarder, som kan bidrage til denne integrering. Erfaringerne på dette område er noget skuffende. Der er ikke, så vidt Kommissionen er orienteret, udstedt noget dokument fra nogen assurandørsammenslutning, som har dannet grundlag for standardiseringsarbejde på europæisk plan. En eventuel revidering af afsnit V hør derfor ledsages af overvejelser om Fællesskabets fremgangsmåde i forbindelse n1ed harmonisering af tekniske forskrifter på grundlag af europæiske standarder. For at virkeliggøre et egentligt fællesmarked påtænker Kommissionen at anmode de europæiske standardiseringsorganer om inden for veldefinerede rammer at udarbejde europæiske standarder i samarbejde med alle implicerede parter. 19 ANDENDEL AFTALEKATEGORIER, SOM IKKE ER OMFATTET AF FORORDNINGEN I. Afvikling af krav A. Generelle betragtninger 42. Med hensyn til afvikling af krav vil assurandørerne typisk indgå aftaler on1 to forskellige aspekter, enten om begge eller kun om det ene aspekt. Det første aspekt vedrører den direkte skadesgodtgørelse til forsikringstageren. En sådan aftale sættt:r forsikringstagerne i stand til at henvende sig direkte til deres assunmdor· for at fa deres erstatning uden at skulle vente på afgørelsen af en eventuel tvist mn ansvar. Fordelen ved en sådan aftale er den hurtighed, hvormed skaden kan afvikles. Det andet aspekt vedrører fordelingen af erstatningsomkostningerne assurandoreme indbyrdes. En sådan fordeling kan fastsættes på grundlag af et fast beløb eller efter type sætter en skala over forsikringstagernes ansvar. En aftale af denne assurandørerne i stand til at nedbringe deres forvaltningsomkostninger. hvilket i princippet burde komme til udtryk i præmierne. B. Erfaringerne i praksis til 43. På tidspunktet for forordningens vedtagelse havde Kommissionen ikke tilstrækkeligt med erfaringer til at lade aftaler om afvikling af krav omfatte af forordningen. Seks år senere er dette mere eller mindre fortsat tilfældet. Kommissionen har haft lejlighed at undersøge nogle enkelte anmeldte aftaler on1 direkte skadesgodtgørelse af forsikringstagerne eller fordeling af erstatningsomkostninger mellem assurandørerne eller en kombination af begge aspekter. I san1tlige tilfælde har Kommissionen kunnet fremsende en administrativ skrivelse til anmelderne med en bekræftelse af, at aftalerne ikke gav anledning til problemer i forhold til artikel 81 (ex artikel 85). 44. Det skal understreges, at aftalerne altid havde et begrænset anvendelsesområde. Aftalerne omhandler skader, der foranlediger relativt begrænsede erstatninger. En aftale, hvorefter assurandørerne således havde forpligtet sig til hver især at betale 50% af skadesgodtgørelser som følge af kollisioner mellem skibe under forskelligt flag på de indre vandveje i Nederlandene (uden fastlæggelse af ansvaret), var således begrænset til erstatningskrav på ikke over l O 000 CHF. Anvendelscson1rådet for l:ll spansk aftale om såvel en ligelig fordeling af erstatningsomkostningerne mellen1 inden for assurandørerne og direkte skadesgodtgørelse ansvarsforsikring af motorkøretøjer var således også begrænset til erstatningskrav på ikke over l mio. ESP. Kommissionen vurderede, at fordelene ved disse reguleringsaftaler om skader af ringe økonomisk omfang (hurtig afvikling, administrative besparelser) opvejede eventuelle ulemper (en vis grad af krydssubsidiering mellem, de præmier, som de ikke ansvarlige forsikringstagere betaler, og de præmier, der betales af de skadesansvarlige forsikringstagere). forsikringstagerne til 20 45. Kommissionen har for mere nyligt- for første gang- modtaget en klage om en aftale om afvikling af krav. Klagerne hævder, at aftalen fører til en uretfærdig præmieforhøjelse og krydssubsidiering mellem forsikringstagerne. Denne klage undersøges for øjeblikket. C. Fremtidsudsigter 46. I betragtning af, at de negative virkninger for forsikringstagerne af aftaler om afvikling af krav først for relativt nyligt er blevet påtalt, agter Kommi~sionen at foretage en dybdegående undersøgelse af den ovennævnte klage og andre tilfælde, som den eventuelt måtte få kendskab til, før den vil tage stilling til en mulig udvidelse af forordningens anvendelsesområde til også at omfatte denne aftalekategori. II. Fortegnelser over og oplysninger om skærpede risici A. Almene betragtninger 47. Formålet med aftaler om udarbejdelsen af fortegnelser over eller udveksling af oplysninger om skærpede risici er at sætte assurandørerne i stand til at få et bedre kendskab til karakteren af de risici, der forsikres. Dette er tilfældet inden f(. )r motorkøretøjsforsikring, hvor sådanne fortegnelser eller punktvis udveksling af oplysninger for eksempel kan give viden om "dårlige" chauffører eller "dårlige" betalere eller om antallet af stjålne køretøjer. Sådanne aftaler er normalt ikke omfattet af artikel 81, stk. l (ex artikel 85. stk. l). hvis de er begrænset til at give oplysninger om skærpede risici. Denne vurdering berører ikke de øvrige bestemmelser om beskyttelse af personoplysninger. Under alle omstændigheder synes almindelig udveksling af oplysninger om karakteren af en risiko ikke at have til formål at begrænse konkurrencen mellem assurandørerne. Det forholder sig straks anderledes, hvis informationsudvekslingen ledsages af en aftale om ensartet adfærd i forbindelse med de pågældende risici. For eksempel vil anbefalinger om at afvise dækning af skærpede risici eller om at forhøje præmierne i forbindelse hermed (såvel selve princippet i en sådan forhøjelse som procentsatsen eller forhøjelsens præcise beløb) helt klart falde ind under anvendelsesområdet for artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), og synes ikke at kunne fritages efter artikel 81, stk. 3 (ex artikel85, stk. 3) Gf. forordningens afsnit II og III). B. Erfaringerne i praksis 48. Kommissionen er siden forordningens ikrafttræden kun blevet forelagt tre aftaler om udarbejdelse af fortegnelser over eller oplysninger om skærpede risici. I et enkelt tilfælde (spansk) skulle Kommissionen insistere på ophævelsen af en klausul, som gik videre end aftalernes ellers forpligtede assurandørerne til at forhøje præmierne for "dårlige" chauffører med et vist mindstebeløb. I tre tilfælde kunne Kommissionen med en administrativ skrivelse erklære artikel 81, stk. l (ex artikel 85, stk. l), ikke-anvendelig. Kommissionen præciserede, at vurderingen ikke på nogen måde berørte øvrige bestemmelser om beskyttelse af personoplysninger. formål. Klausulen legitime 21 Et noget mere kompleks spørgsmål er, hvorvidt der bør gribes ind over for aftaler om udarbejdelse af fortegnelser over dårlige risici, hvis disse kan have til virkning at foranledige assurandørerne til systematisk at afvise dækning af sådanne risici. Hvis assurandørerne ikke udtrykkeligt giver tilsagn herom, eller deres sammenslutning udsteder en anbefaling, som opfordrer assurandørerne til ikke mere at forsikre sådanne risici (artikel 7, stk. l, litra a)) vil afsnit III (forbud mod enhver klausul, som udelukker dækning af skader, som henhører under den pågældende risikokategori) ikke kunne finde anvendelse. Under alle omstændigheder råder Kommissionen ikke for øjeblikket over oplysninger, som kunne tyde på, at assurandørerne praktiserer en sådan parallel adfærd. C. Fremtidsudsigter 49. Aftaler, som er begrænset til udarbejdelse af fortegnelser over og udveksling af oplysninger om skærpede risici synes helt klart ikke, bortset fra enestående tilfælde. at falde ind under anvendelsesområdet for artikel 81 (ex artikel 85). Aftaler. son1 går videre, bør i princippet vurderes i lys~t af afsnit II og III i forordningen. Kommissionen mener ikke, at det på grundlag af dens erfaringer hidtil. ~·il være hensigtsmæssigt at indføre en gruppefritagelsesmekanisme for sådanne. KONKLUSION 50. Forordningen to finder anvendelse vedrørende på konkurrencemæssige parametre, som på tidspunktet for forordningens vedtagelse netop var blevet dereguleret på nemlig præn1ier og dennt: policebetingelser. dereguleringsproces og sikre, at den nyskabte konkurrence ikke blev begrænset gennem selvregulerende forsikringsbranchens særlige karakter. initiativer udover, hvad der kunne begrundes Formålet med fællesskabsplan, aftalekategorier forordningen ledsage var at Spørgsmålet er, om forordningens målsætning er opfyldt. Erfaringerne viser. at det ikke er let at gennemføre afsnit II om præmieberegning. På grund af den tekniske i kompleksitet har Kommissionen svært ved at efterprøve, om samarbejde præmieberegningen er forenelig med forordningen eller ikke. I en række sager har Kommissionen indsamlet oplysninger om de kommercielle præmier (brutto), der over anvendes præmiedifferentiering en. Med hensyn til policebetingelserne (afsnit III) viser erfaringerne, at anvendelsesvanskelighederne her er af en anden artikel. Blandt de såkaldte "sorte" klausuler, som er de mest skadelige for konkurrence. findes der flere, som selv i henhold til artikel 7, kan fritages. når blot initiativtagerne erklærer. at de ikke er bindende for assurandørerne. assurandørerne, overrasket positivt blev og af 51. Det område, som fortsat bør prioriteres. er undersøgelsen af fællesskaber ("pools") inden for såvel co-assurance som co-reassurance i lyset af forordningens afsnit IV. Den økonomiske fremgangsmåde fremover er nu fastlagt (jf. punkt 28) og er allerede blevet anvendt på de pools, der dækker luflfltrtsrisici. Bestemmelserne i afsnit IV bør tilpasses denne fremgangsmåde og anvendelsen på de former for fællesskaber, som nu anmeldes til Kommissionen. 22 I hver af faserne i den økonomiske fremgangsmåde stilles der et spørgsmål, hvis svar afhænger· af den pågældende sags fakta. Hvorvidt poolen falder ind under den bagatel-regel, der er indeholdt i forordningens artikel Il, afhænger af afgrænsningen af det pågældende marked (første fase). Hvorvidt fællesskabet er nødvendigt for dækningen af risikoen, afhænger af den minimale størrelse (anden fase). Og hvorvidt et fællesskab uden pligtig tilførsel af kontrakter har en begrænsende karakter, afhænger af, hvorvidt assurandørerne har en økonomisk interessere i at tilbyde en dækning uden for fællesskabet (tredje fase). 52. Aftaler omfattet af afsnit V (sikkerhedsudstyr) og de aftaler, der er nævnt i Rådets bemyndigelsesforordning (afvikling af krav og fortegnelser over dårlige risici) har i Kommissionens administrative praksis. ikke hidtil vejet Kommissionen vil her kun gribe ind i tilfælde af klager, og udelukkende i det omfang, de nationale domstole eller konkurrencemyndigheder ikke måtte være bedre stillet til at forestå undersøgelsen. særligt tungt 53. Denne rapport giver Kommissionen lejlighed til ikke kun at redegøre overfor de berørte institutioner, myndigheder og virksomheder for, hvordan Komtnissionen har gennemført forordningen, men også til at indhente oplyst1ingcr, bemærkninger og forslag til forbedringer fra disse institutioner, myndigheder og virksomheder. Skulle der være behov herfor, vil der eventuelt kunne tilrettelægges en høring. 23


title: Decyzja Rady i Komisji z dnia 31 maja 1999 r. w sprawie zawarcia Umowy o partnerstwie i współpracy między Wspólnotami Europejskimi i ich Państwami Członkowskimi, z jednej strony, a Republiką Kazachstanu, z drugiej strony

eurovoc_concepts:
EAEC
ECSC
Kazakhstan
cooperation agreement (EU)
customs duties
trade agreement (EU)

formats: html pdf print

text: 82 PL Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej 31999D0490 28. 7. 1999 DZIENNIK URZĘDOWY WSPÓLNOT EUROPEJSKICH 11/t. 32 L 196/1 DECYZJA RADY I KOMISJI z dnia 31 maja 1999 r. w sprawie zawarcia Umowy o partnerstwie i współpracy między Wspólnotami Europejskimi i ich Państwami Członkowskimi, z jednej strony, a Republiką Kazachstanu, z drugiej strony (1999/490/WE, EWWiS, Euratom) RADA UNII EUROPEJSKIEJ, KOMISJA WSPÓLNOT EUROPEJSKICH, uwzględniając Traktat ustanawiający Wspólnotę Europejską, w szczególności jego art. 54 ust. 2, art. 57 ust. 2 zdanie ostatnie, art. 66, art. 73c ust. 2, art. 75, art. 84 ust. 2, art. 99, art. 100, art. 113 i art. 235, wraz z art. 228 ust. 2 zdanie drugie i art. 228 ust. 3 akapit drugi, uwzględniając Traktat ustanawiający Europejską Wspólnotę Węgla i Stali, w szczególności jego art. 95, uwzględniając Traktat ustanawiający Europejską Wspólnotę Ener- gii Atomowej, w szczególności jego art. 101 akapit drugi, uwzględniając wniosek Komisji, uwzględniając zgodę Parlamentu Europejskiego (1), po konsultacji z Komitetem Konsultacyjnym EWWiS i za zgodą Rady, uwzględniając zgodę Rady udzieloną zgodnie z art. 101 Traktatu ustanawiającego Europejską Wspólnotę Energii Atomowej, (1) zawarcie Umowy o partnerstwie i współpracy Wspólno- tami Europejskimi i ich Państwami Członkowskimi, z jed- nej strony, a Republiką Kazachstanu, z drugiej strony, pod- pisanej dnia 23 stycznia 1995 r. w Brukseli, przyczyni się do osiągnięcia celów Wspólnot Europejskich; (1) Dz. U. C 115 z 14. 4. 1997, str. 196. (2) (3) (4) (5) celem tej Umowy jest wzmocnienie więzi ustanowionych w szczególności Umową między Europejską Wspólnotą Gospodarczą i Europejską Wspólnotą Energii Atomowej a Związkiem Socjalistycznych Republik Radzieckich w spra- wie handlu i współpracy handlowej oraz gospodarczej, podpisanej dnia 18 grudnia 1989 r. i przyjętej decyzją 90/116/EWG (2); niektóre zobowiązania przewidziane w Umowie o partner- stwie i współpracy poza obszarem wspólnotowej polityki handlowej, naruszają lub mogą naruszać uzgodnienia usta- nowione aktami wspólnotowymi przyjętymi w dziedzi- nach prawa przedsiębiorczości, transportu i traktowania przedsiębiorstw; wspomniana Umowa nakłada na Wspólnotę Europejską niektóre zobowiązania w zakresie przepływu kapitału i płatności między Wspólnotą a Republiką Kazachstanu; ponadto, w stopniu w jakim wspomniana umowa narusza dyrektywę Rady 90/434/EWG z dnia 23 lipca 1990 r. w sprawie wspólnego systemu opodatkowania mającego zastosowanie w przypadku łączenia, podziałów, wnosze- nia aktywów i wymiany udziałów, dotyczących spółek różnych Państw Członkowskich (3), oraz dyrektywę Rady 90/435/EWG z dnia 23 lipca 1990 r. w sprawie wspól- nego systemu opodatkowania stosowanego w przypadku spółek dominujących i spółek zależnych różnych Państw Członkowskich (4), które opierają się na art. 100 Traktatu ustanawiającego Wspólnotę Europejską, wspomniany arty- kuł powinien stanowić podstawę prawną; (2) Dz. U. L 68 z 15. 3. 1990, str. 1. (3) Dz. U. L 225 z 20. 8. 1990, str. 1. (4) Dz. U. L 225 z 20. 8. 1990, str. 6. 11/t. 32 PL Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej 83 (6) (7) niektóre postanowienia wspomnianej Umowy nakładają na Wspólnotę zobowiązania w dziedzinie świadczenia usług wykraczających poza ramy transgraniczne; dla niektórych postanowień wspomnianej Umowy, które mają być wprowadzone w życie przez Wspólnotę, Traktat ustanawiający Wspólnotę Europejską nie przewiduje szczególnych uprawnień; należy dlatego odwołać się do art. 235 Traktatu, STANOWIĄ, CO NASTĘPUJE: Artykuł 1 Umowa o partnerstwie i współpracy między Wspólnotami Europejskimi i ich Państwami Członkowskimi, z jednej strony, a Republiką Kazachstanu, z drugiej strony, Protokół, deklaracje i wymiana listów zostają niniejszym przyjęte w imieniu Wspólnoty Europejskiej, Europejskiej Wspólnoty Węgla i Stali i Europejskiej Wspólnoty Energii Atomowej. Teksty załączone są do niniejszej decyzji. uprawniony przez Radę Współpracy do działania, zostaje przy- jęte przez Radę, na wniosek Komisji lub, jeśli stosowne, przez Komisję, każde zgodnie ze odpowiednimi postanowieniami trak- tatów ustanawiających Wspólnotę Europejską, Europejską Wspólnotę Węgla i Stali i Europejską Wspólnotę Energii Atomo- wej. 2. Zgodnie z art. 77 Umowy o partnerstwie i współpracy, prze- wodniczący Rady przewodniczy Radzie Współpracy i przedsta- wia stanowisko Wspólnoty. Przedstawiciel Komisji przewodniczy Komitetowi Współpracy, zgodnie z jego regulaminem wewnętrz- nym, i przedstawia stanowisko Wspólnoty. 3. Decyzja o opublikowaniu zaleceń Rady Współpracy i Komi- tetu Współpracy w Dzienniku Urzędowym Wspólnot Europejskich podejmowana jest na zasadzie jednostkowych przypadków przez Radę i Komisję. Artykuł 3 Przewodniczący Rady dokonuje, w imieniu Wspólnoty Europejskiej, notyfikacji przewidzianej w art. 99 Umowy. Przewodniczący Komisji dokonuje takiej notyfikacji w imieniu Europejskiej Wspólnoty Węgla i Stali i Europejskiej Wspólnoty Energii Atomowej. Sporządzono w Brukseli, dnia 12 maja 1999 r. Artykuł 2 1. Stanowisko jakie przyjmie Wspólnota w ramach Rady Współ- pracy i w ramach Komitetu Współpracy, w przypadku gdy jest on W imieniu Komisji J. SANTER Przewodniczący W imieniu Rady K. -H. FUNKE Przewodniczący


title: Commission Regulation (EC) No 1004/1999 of 12 May 1999 prohibiting fishing for blue whiting by vessels flying the flag of a Member State

eurovoc_concepts:
EU Member State
authorised catch
catch quota
fishing area
sea fish
ship's flag

text: 13. 5. 1999 EN Official Journal of the European Communities L 123/25 COMMISSION REGULATION (EC) No 1004/1999 of 12 May 1999 prohibiting fishing for blue whiting by vessels flying the flag of a Member State THE COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES, Having regard to the Treaty establishing the European Community, Having regard to Council Regulation (EEC) No 2847/93 of 12 October 1993 establishing a control system applic- able to the common fisheries policy (1), as last amended by Regulation (EC) No 2846/98 (2), and in particular Article 21(3) thereof, (1) Whereas Council Regulation (EC) No 48/1999 of 18 December 1998 fixing, for certain fish stocks the total allowable and groups of catches for 1999 and certain conditions under which they may be fished (3) provides for the shares of the total allowable catches of blue whiting allo- cated to the Community for 1999; fish stocks, (2) Whereas, in order to ensure compliance with the provisions relating to the quantity limits on catches of stocks subject to quotas, it is necessary for the Commission to fix the date by which catches made by vessels flying the flag of a Member State are deemed to have exhausted the share of the total allowable catches allocated to the Community; and VII by vessels flying the flag of a Member State or registered in a Member State have reached the share of the total allowable catches allocated to the Community for 1999, HAS ADOPTED THIS REGULATION: Article 1 Catches of blue whiting in the waters of ICES divisions Vb (EC zone), VI and VII by vessels flying the flag of a Member State or registered in a Member State are hereby deemed to have exhausted the share of the total allowable catches allocated to the Community for 1999. Fishing for blue whiting in the waters of ICES divisions Vb (EC zone), VI and VII by vessels flying the flag of a Member State or registered in a Member State shall be prohibited, as also the retention on board, transhipment and landing of fish from this stock caught by the above vessels after the date of entry into force of this Regulation. Article 2 (3) Whereas, according to the information communi- cated to the Commission, catches of blue whiting in the waters of ICES divisions Vb (EC zone), VI This Regulation shall enter into force on the day following its publication in the Official Journal of the European Communities. This Regulation shall be binding in its entirety and directly applicable in all Member States. Done at Brussels, 12 May 1999. For the Commission Emma BONINO Member of the Commission (1) OJ L 261, 20. 10. 1993, p. 1. (2) OJ L 358, 31. 12. 1998, p. 5. (3) OJ L 13, 18. 1. 1999, p. 1