title: Komission kertomus neuvostolle ja Euroopan parlamentille perustamissopimuksen 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan soveltamisesta tiettyihin vakuutusalan sopimusten, päätösten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin annetun komission asetuksen N:o 3932/92 täytäntöönpanosta

eurovoc_concepts:
insurance
insurance contract
insured risk
inter-company agreement
inter-company cooperation

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO Bryssel, 12. 05. 1999 KOM(1999) 192lopull. KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE PERUSTAMISSOPIMUKSEN 81 ARTIKLAN 3 (EX 85 ARTIKLAN 3) KOHDAN SOVELTAMISESTA. TIETTYIHIN VAKUUTUSALAN SOPIMUSTEN, PÄÄTÖSTEN JA YHDENMUKAISTETTUJEN MENETTELYTAPOJEN RYHMIIN ANNETUN KOMISSION ASETUKSEN N:O 3932/92 TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA KOMISSION KERTOMUS NEUVOSTOLLE JA EUROOPAN PARLAMENTILLE PERUSTAMISSOPIMUKSEN 81 ARTIKLAN 3 (EX 85 ARTIKLAN 3) KOHDAN SOVELTAMISESTA TIETTYIHIN V AKUUTUSALAN SOPIMUSTEN ' PÄÄTÖSTEN JA YHDENMUKAISTETTUJEN MENETTELYTAPOJEN RYHMIIN ANNETUN KOMISSION ASETUKSEN N:O 3932/92 TÄYTÄNTÖÖNPANOSTA (ET A:n kannalta merkityksellinen teksti) "Varoitus: Tässä raportissa käytetään EY:n perustamissopimuksen artiklojen uutta, Amsterdamin tapahtuneesta voimaant\llosta johtuvaa numerointia. Aiempi numerointi on kuitenkin osoitettu suluissa. " sopimuksen 1. 5. 1999 JOHDANTO ja tiettyihin päätösten sopimusten, Neuvosto antoi perustamissopimuksen 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan 1. soveltamisesta yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin vakuutusalalla 31 päivänä toukokuuta 1991 annetulla asetuksella N :o 1534/91 1 komissiolle valtuudet antaa asetus perustamissopimuksen 81 artiklan 3 ( ex 85 artiklan 3) kohdan soveltamisesta tiettyihin vakuutusalan. ja yritysten yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin 'sopimukset'). Valtuuksien jotka koskevat a) yhteisten soveltamisalaan kuuluvat erityisesti sopimukset, tai vahinkojen riskimaksuperusteiden tietyntyyppisten lukumäärän perusteella, b) vakiovakuutusehtojen riskien yhteistä kattamista, d) vahinkojen selvittelyä, c) turvalaitteiden tarkastamista ja hyväksymistä ja f) suurentuneita riskejä koskevia rekistereitä ja tietoja. laatimista yhteisesti kerättyjen tilastojen laatimista, c) yhteenliittymien sopimuksiin, (jäljempänä päätöksiin välisiin On muistettava, että sopimukset, joiden tarkoituksena tai vaikutuksena on kilpailun rajoittaminen perustamissopimuksen 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdassa tarkoitetulla tavalla, voidaan hyväksyä 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan nojalla, jos ne edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä, tehostavat vakuutustuotteiden tuotantoa tai jakelua tai hyödyttävät kuluttajia, edellyttäen, että aiheutetaan vain ehdottoman välttämättömiä rajoituksia (suhteellisuusperiaate) ja että rajoitukset eivät poista kilpailua kokonaan kyseisiltä markkinoilta. EYVL L. 143, 7. 6. 1991, s. 1. 2. Komissio antoi neuvoston valtuusasetuksen nojalla 21. joulukuuta 1992 asetuksen N:o 3932/92 myöntääkseen poikkeuksen neljälle kuudesta edellä mainitusta sopimusryhmästä 2. Kyseinen asetus koskee vakuutusmaksujen laskemiseen, tietyntyyppisten riskien. yhteiseen kattamiseen ja vakuutusehtojen turvalaitteisiin liittyviä sopimuksia. Komissio katsoi, ettei sillä ollut vielä siinä vaiheessa riittävästi kokemusta vahinkojen selvittelyyn ja suurentuneita riskejä koskeviin rekistereihin liittyvien sopimusten käsittelystä niiden sisällyttämiseksi poikkeuslupa-asetuksen Uäljempänä 'asetus') soveltamisalaan. laatimiseen, Neuvoston valtuusasetuksen 8 artiklassa säädetään, että komission on annettava Euroopan parlamentille ja neuvostolle kertomus antamansa asetuksen täytäntöönpanosta sekä tehtävä tarvittaessa ehdotuksia sen muuttamiseksi. Komission on annettava kyseinen kertomus viimeistään kuuden vuoden kuluttua asetuksen voimaantulosta (1. huhtikuuta 1993). Tämä kertomus on laadittu kyseisen vaatimuksen mukaisesti. Kertomuksen ensimmäisessä osassa käsitellään 81 artiklan (ex 85 artiklan) soveltamista asetuksen soveltamisalaan kuuluvaan neljään sopitnusryhmään ja toisessa osassa Uoka on huomattavasti lyhyempi) 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamista niihin kahteen sopimusryhmään, jotka jätettiin asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Komissio esittää kustakin sopimusryhmästä aluksi yleisiä huomautuksia, kuvaa sen jälkeen käytännön kokemuksiaan tulevaisuudennäkymiä. Kertomukseen ei sisälly muutosehdotuksia. Siinä esitetään kuitenkin joitakin tulevaisuutta koskevia pohdintoja, joista komissio toivoo jäsenvaltioiden valvonta- ja kilpailuviranomaisten sekä niiden, joiden etua asia koskee, esittävän huomautuksia. esittelee lopuksi alan ja Ennen yksityiskohtaisempaa käsittelyä· on aiheellista esittää 3. y leishuomautuksia. joitakin Asetuksen tarkoituksena on muiden poikkeuslupa-asetusten tavoin vap~uttaa komissio monien samanlaisten sopimusten tutkimisesta ja antaa sille tilaisuus keskittää resurssiosa sellaisten tapausten tutkimiseen, joita on aiPsellista tarkastella perusteellisemmin. Komission yksiköt (PO IV) saivat ennen aset!. tksen voimaantuloa useita satoja ilmoituksia sopimuksista. Asetuksen tultua voimaan komission yksiköt ovat pyytäneet ilmoituksen tehneitä osapuolia tC~. rkentamaan, haluavatko ne pitää ilmoituksensa ennalJ~an vai vaativatko ne komissiota ottamaan kantaa ilmoituksen yhteensopivuuteen perustaruissopimuksen 81 artiklan ( ex 85 artiklan) kanssa. Komissiun yksiköt ilmoittivat lisäksi, että jos ilmoituksen tekijät eivät ota komissioon yhteyttä kuuden kuukauden kuluessa kyseisen pyynnön vastaanottamisesta, asioiden käsitte1y lopetetaan ilman jatkotoimenpiteitä. Käsiteltävinä olleiden ilmoitusten määrä voitiin supistaa tämän ansiosta muutamaan kymmeneen. Suurin osa ilmoituksista koski rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymistä Uäljempänä 'ryhmittymät') tehtyjä sopimuksia. On korostettava heti aluksi, että näiden viimeksi mainittujen sopimusten arviointi asetuksen säännösten nojalla (asetuksen IV osasto) on erittäin monimutkainen tehtävä, joka kuuluu komission ensisijaisiin tavoitteisiin myös tulevina vuosina. rinnakkaisvakuutus- lisäksi tai 2 EYVL L 398, 31. 12. 1992, s. 7. 2 Sekä soveltamista. kilpailulains:iädännön Kuten poikkeuslupa-asetuksilla yleensä, myös tällä asetuksella edisteUUin yhteisön kansa II isi lla h~jautcttua tuornioistuimilla että kansallisilla kilpailuviranomaisilla on toimivaltuudet tarkistaa itsenäisesti, täyttääkö tietty sopimus asetuksen soveltamisedcllytyksct ja voidaanko sille näin ollen myöntää poikkeus. Asetuksen tultua voimaan komissio on lisäksi tekemäänsä tarkentanut kansallisten säännöt3. Komission käytettävissä ei yhteistyötä koskevat yksityiskohtaiset kuitenkaan ole järjestelmällistä luetteloa niistä vakuutusalan tapauksista, joihin kansalliset tuomioistuimet tai viranomaiset ovat soveltaneet tätä asetusta. Komissio katsoo, että kyseisen luettelon laatimisesta olisi hyötyä tehtäessä asetusta koskevia tarkempia muutosehdotuksia. Se kehottaakin jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisia toimittamaan sille nämä luettelot, joita voitaisiin tarvittaessa käyttää asetuksen soveltamisesta käytävien keskusteluiden alustuksena kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevässä neuvoa-antavassa komiteassa. tuomioistuinten ja viranomaisten kanssa Asetuksen tultua voimaan komission yksiköillä on ollut kaksi kertaa tilaisuus täytäntöönpanoa selvittää pääosaston XV johdolla kokoontuvan vakuutuskomitean yhteydessä. valvontaviranomaisille jäsenvaltioiden asetuksen OSA l ASETUKSEN SOVELTAMISALAAN KUULUVAT SOPIMUSRYHMÄT 1. Vakuutusmaksun laskeminen (II osasto) A. Yleistä riskin suuruuden Kaupallinen (tai brutto-) vakuutusmaksu on hinta, jonka vakuutettu maksaa 4. määrätyn riskin kattamisesta. Tästä hinnasta osa perustuu riskin kattamisen nettokustannuksiin. Tätä osaa kutsutaan riskimaksuksi. Riskimaksu määritetään ja esiintymistiheyden perusteella. katetun Vakuutuksenantajat laskevat riskimaksun määrittämällä ensiksi nettovakuutusmaksun, joka perustuu kyseisen riskin aiempaa esiintymistiheyttä ja intensiteettiä koskeviin tilastotietoihin. Tähän nettovakuutusmaksuun sovelletaan sen jälkeen kerrointa, jonka suuruus riippuu riskin tulevaa kehitystä koskevista arvioista. Kaupallinen (tai brutto-) vakuutusmaksu muodostuu riskimaksusta ja siihen lisätyistä vakuutuksenantajan hallinnollisista kuluista ja voitto-osuudesta. (intensiteetin) 5. Asetuksessa säädetään vakuutuksenantajien oikeudesta toimia yhteistyössä riskien kattamisen keskimääräisiä yhdenmukaisen laskemiseksi. Asetuksen 2 artiklan a kohdan mukaan nettovakuutusmaksun yhteistyötä voidaan tehdä vain silloin, kun se on tarpeen aiempien vahinkojen kustannuksia vastaavan 3 9) annetut tiedonannot. Ks. vuonna 1993 (EYVL C 39, 13. 2. 1993, s. 10)ja vuonna 1997 (EYVL C 313, 15. 10. 1997, s. 3 lisäksi voivat luotettavien tilastotietojen saamiseksi. suuruutta ja esiintymistiheyttä koskevien Vakuutuksenantajat tulevaa tutkia esiintymistiheyttä tai suuruutta (2 artiklan b alakohta), l!lutta eivät kuitenkaan saa laskea yhteisesti kyseisiin arvioihin perustuvia varmuusrahastomaksuja (3 artiklan b saa koskea kohta). Vakuutuksenantajien välinen yhteistyö vakuutuksenantajien hallinnollisten kulujen ja voitto-osuuksien laskemista (3 artiklan b kohta). ei myöskään yhteistyössä vahinkojen teho), (malli, moottorin rekisteröintipaikasta, 6. Tämän II osaston oikeudelliset perusteet (ratio leKis) ovat seuraavat. Kukin yksittäinen riski on luonteeltaan erityinen. Riskeihin vaikuttavat monet muuttujat. Esimerkiksi yksittäisen vakuutetun ajoneuvolleen ottamaan liikennevakuutukseen liittyvän riskin suuruus ja esiintymistiheys riippuu monista tekijöistä, kuten ajoneuvon tyypistä henkilökohtaisista ominaisuuksista (ikä, ammatti) jne. Vakuutuksenantaja pyrkii välttämään "hajontaa" (tai ainakin supistamaan sen mahdollisimman pieneksi), eli erotusta sen vahingon todellisen arvon, josta vakuutetulle on maksettava korvaus, ja vakuutetun maksaman vakuutusmaksun välillä. Vakuutuksenantaja yhdistää tätä varten samankaltaiset riskit ryhmiksi ja laskee niiden keskimääräiset kustannukset. Hajonta supistuu sitä mukaa kun a) ryhmään kuuluvat riskit ovat tasa-laatuisempia ja b) ryhmään kuuluvia riskejä esiintyy runsaasti. Asetuksen 2 artiklan a kohdassa vakuutuksenantajille annetaan nimenomaan lupa yhdistää riskejä ryhmiksi. Aktuaarien ja tilastoteknikoiden tehtävänä on määrittää kullekin riskille sopiva lukumäärä. Asetuksen 2 artiklan b alakohdassa vakuutuksenantajille annetaan lupa täydentää tilastotiedot toteuttamalla kyseisen riskin tulevaa kehitystä koskevia yhteistutkimuksia. Tällaisella yhteistyöllä voidaan parantaa riskien tuntemusta ja helpottaa niiden arviointia yksittäisissä vakuutusyhtiöissä (ks. johdanto-osan 6 kappale). tarpeen. Tässä yhteydessä voidaan mainita myös eräs entytspiirre. Vastaus siihen, missä määrin vakuutuksenantajan on todella tehdä vakuutusmaksujen laskentaa koskevaa yhteistyötä kilpailijoidensa kanssa, riippuu yrityksen koosta. Onkin mahdollista, että suuri vakuutuksenantaja on kooltaan riittävän suuri yhdistämään samankaltaiset riskit yksin ryhmiksi saadakseen luotettavia tilastotietoja. Tällöin II osaston mukainen yhteistyö ei parantaisi kyseisen yrity!~scn omaa Iiskien tuntetnusta, vaan pikemminkin riskien tuntemusta sellaisissa kilp~t1evissa yrityksissä, jotka eivät ole kooltaan riittävän suuria yhdistämään ~amanlaisia riskejä ryhmiksi. Yhteistyöstä saatava hyöty muuttaa tietynlaista yhteisvastuullisuutta erikokoisten vakuutuksenantajien välille ja tarjoaa niille yhdenmukmsen toimintakentän, joka hyödyttää pienempiä vakuutuksenantajia 4. luonnettaan. Se tuolloin luo B. Käytännön kokemukset Komissio ei ole vielä tähän mennessä joutunut tutkimaan yksityiskohtaisesti 7. sopimuksia, jotka olisivat koskeneet henkivakuutusmaksujen laskemista yhteistyönä. Asetuksen II osasto menee siten pidemmälle kuin asioissa Nuovo Cegam (EYVL L 99, 4 11. 4. 1984, s. 29) ja Concordato Incendio (EYVL L 15, 19. 1. 1990, s. 25) tehdyt päätökset, joilla komissio myönsi poikkeusluvan maksujen laskemista koskeville sopimuksille. Sopimuspuolilla oli molemmissa tapauksessa markkinaosuus vain osalla markkinoista (ensimmäisessa asiassa 26 prosenttia ja toisessa 50 prosenttia), ja komissio perusteli poikkeuslupaa sillä, että sopimuspuolten olisi ollut vaikea päästä kyseisille markkinoille ilman sopimusta. 4 Vahinkovakuutuksen alalla sen käsiteltäviksi on sitä vastoin joitakin sopimuksia. Kyseisissä tapauksissa oli tarkemmin sanottuna kyse jäsenvaltioiden vakuutusyhdistysten antamista suosituksista, laskentaa koskeva yhteistyq ulotettiin (lähes) kaikkiin kyseisen jäsenvaltion alueella toimiviin vakuutusyhtiöihin. joilla vakuutusmaksujen tuotu Kahdessa tapauksessa (ensimmäisessä tapauksessa oli kyse saksalaisesta V dS:stä ja toisessa belgialaisesta UPEA:sta) tutkimukset toteutettiin virallisten kanavien ulkopuolella. Kolmas tapaus koski UPEA:n tekemää ilmoitusta. Kahta tuoreinta tapausta (jotka liittyvät italialaisen ANIA:n antamiin suosituksiin) on käsitelty komission aloittamissa virallisissa menettelyissä. riskien kattam_isen keskimääräiset Saksalaisen V dS:n 8. liikennevakuutusriskeihin tapaus koski ajoneuvojen liittyvien tilastojen laadintaa. Verhand der Sachversicherer (V dS) oli asettanut kustannukset tavoitteekseen määrittää (keskimääräiset nettokustannukset) moottorin tehon ja eri alueiden vahinkokehityksen perusteella. Saksassa on 400 rekisteröintialuetta. VdS:n mukaan alueellisen vahinkokehityksen laskeminen luotettavasti edellyttää vähintään noin 30 000 riskiä. V dS oli tästä syystä yhdistänyt lähialueita toisiinsa ja lopputuloksena oli 320 aluetta, joista kukin kattoi vähintään 30 000 riskiä. V dS oli pyytänyt komission yksiköiltä epävirallisesti lupaa yhdistää nämä ensimmäisen ryhmittelyn tuloksena syntyneet 320 nettovakuutusmaksualuetta edelleen 10 yleiseksi alueluokaksi. Komission yksiköt vastasivat pyyntöön vuoden 1995 lopulla kielteisesti huomauttaen, että toinen yhdistäminen ylitti asetuksen 2 artiklan a kohdassa säädetyt rajat. Alueiden yhdistämisellä 320 alueeksi oli jo saavutettu riittävä riskimäärä muodostamaan kyseisessä säännöksessä tarkoitetun "kannan, jota voi käsitellä tilastollisesti". Ainoastaan yksittäisillä vakuutuksenantajille oli siten tämän jälkeen oikeus supistaa lukumäärää vielä tästäkin tai yhdistää luokkia edelleen suuremmiksi mielensä mukaan. kattamista koskevaan 9. Belgialainen kuluttajayhdistys Test Achats ilmoitti komission yksiköille Union Professionnelle des Entreprises d'Assurance -liittoon (UPEA) liittyvästä asiasta. Test Achats oli tehnyt kantelun muun muassa UPEA:n antamasta suosituksesta, joka liittyy vähimmäisnettovakuutusmaksuun sairaalakulujen. ryhmäsopimusten osalta. Enintään kymmenen hengen ryhmien. kanssa tehtäviin sopimuksiin sovellettiin yhdenmukaista maksua ja sitä suurempien ryhmien sopimuksille myönnettiin alennuksia. Mikään ei viitannut siihen, että suositus olisi perustunut tilastotietoihin. Komission yksiköt päättelivät siitä syystä, että suositus oli ristiriidassa asetuksen II osaston kanssa, ja ilmoittivat tästä Test AchatsiUe ja UPEA:lle. Asian käsittelyä jatkettiin sen jälkeen kansallisissa tuomioistuimissa. Sekä kauppatuomioistuin että Brysselin muutoksenhakutuomioistuin noudattivat komission yksiköiden epävirallista näkemystä asiasta 5. Asia on tällä hetkellä korkeimman oikeuden käsiteltävänä. 5 Syyskuun 1995 muutoksenhakutuomioistuin vahvisti 24. toukokuuta 1996. patvana annettu kauppatuomioistuimen 1. tuomio, jonka Brysselin 5 ja irtaimen omaisuuden, enty1sesti erilaisen l JPEA kehotti perusvakuutusmaksua, ja kunkin vakuutuksenantajan 10. Toinen UPEA:a koskenut asia liittyi nk. erikoisvastuiden vakuutusmaksujen laskemiseen. Erikoisvastuut liittyvät arvoltaan tiettyyn enimmäismmirään rajoittuvan teollisen omaisuuden, kiinteän palovakuutuksiin. UPEA oli ilmoittanut tästä s4osituksesta komissiolle jo vuonna 1988, eli k~uan. ennen asetuksen voimaantuloa. Sen sijaan, että se olisi suositellut keskimääräistä nettovakuutusmaksua, tai koostui alentamaan kaupallista lisäämistä perusnettovakuutusmaksusta hallinnollisista ja toimituskuluista. Jo pelkästään määräytymisperusteen valinta aiheutti suosituksen jättämisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Jokainen raskauttava tai. lieventävä tekijä ilmaistiin lisäksi korotus- tai alennusprosenttina (yleensä 10 prosenttia), joka ei näyttänyt perustuvan tilastotietoihin. Tästä saatiin lisäsyy soveltamisalan ulkopuolelle. Tätä päätelmää tuki lopulta myös UPEA:n itsensä antama ilmoitus, jonka mukaan vakuutuksenantajien tosiasiallisesti soveltamat maksut olivat yleensä huomattavasti suositeltuja tariffeja alhaisemmat. Koska vakuutuksenantajien veloittamien maksujen välillä oli suuria eroja, komission yksiköt tyytyivät lopulta ilmoittamaan UPEA:lle, että sen antama suositus oli ristiriidassa asetuksen II osaston kanssa, ja päättivät asian käsittelyn ilman jatkotoimenpiteitä. jäseniään korottamaan joka siihen jättämiseen asetuksen suosituksen Komission yksiköt aloittivat myös kaksi virallista menettelyä Associazione 11. nazionale delle imprese assicuratin (ANIA) antamien suositusten tutkimiseksi. lisämaksut lisättiin kaupallisiin Ensimmäinen suositus koski lisämaksuja, joita vakuutuksenantajat veloittivat merirahtivakuutuksista. Koska (brutto-) vaku utusmaksuihin, ANIA:n suositus muistutti komission vuonna 1987 virallisesti kieltämää V dS:n suositusta, ja olikin selvää, että asetusta ei voitu soveltaa kyseiseen suositukseen. ANIA:lle lähetettiin virallinen väitetiedoksianto, jonka jälkeen se totesi suullisessa toteamuksensa myöhemmin kirjallisesti), että lisämaksut oli ilmoitettu prosenttiosuutena vakuutettujen tavaroiden arvosta (eikä kaupallisesta vakuutusmaksusta) ja kaikki prosenttiosuudet perustuivat tilastotietoihin. Komission yksiköt päättivät näin ollen lopettaa asian käsittelyn i!m. an jatkotoimenpiteitä, jos ANIA kykenee antamaan lisäselvityksiä siitä, että sen suositt:ts on todellakin puhtaasti ohjeeilinen eikä sido millään tavoin A NL\:n jäseniä (ks. 3 artiklan a kohta). kuuleruistilaisuudessa vahvisti (ja Komission yksiköt aloittivat vuonna 1997 virallisen menettelyn tarkistaakseen, täyttivätkö m1. !Ut ,'\i~IA:n antamat suositukset käytännössä kaikki asetuksen N :o 3932/92 II osaston soveltamisedellytykset. Kyse on muun muassa autovakuutuksia (sekä varkaus- ja palovakuutuksia että liikennevakuutuksia) koskevista suosituksista tai tiet?pankeista 6. Menettely asetti komission yksiköt jälleen vaikean tehtävän eteen, 6 ANJA vakuutti vuoden 1993 alkupuolella, että erilaiset riskit (palo, varkaus jne. ) kattavaa autovakuutusta koskevaa suositusta muutettaisiin asetuksen II osaston säännösten mukaisesti. Italian kilpailuviranomainen (Autorita) kyseenalaisti sen jälkeen kyseisen suosituksen ja muiden suositusten pätevyyden Italian kilpailulainsäädännön kannalta, koska vakuutuksenantajia kehotettiin suosituksessa soveltamaan yhdenmukaisia kaupallisia maksuja. Autoritå teki asiasta kieltävän päätöksen ja määräsi ANIA:IIe ::::tkon, jonkCl Latiumin tuomioistuin kuitenkin kumosi, ja myös kieltävä päätös kumottiin sittemmin korkeimmassa hallinto-oikeudessa. 6 sillä sen oli tarkistettava sopimuksen yhteensopivuus asetuksen II osaston kanssa. Tutkinnan tarkoituksena oli tarkistaa ensinnäkin se, rajoittuivatko tiedot, jotka kunkin vakuutuksenantajan edeilytettiin toimittavan ANIA:Ilc, vahinkojen kcskimäärHiscn esiintymistiheyden ja niiden kattamisesta aiheutuvien keskimääräisten kustannusten määrittämisen edellyttämiin tietoihin ja kuinka suositus vaikuttaa vakuutuksenantajien käytännössä veloittamiin vakuutusmaksuihin. C. Tulevaisuudennäkymät Asetuksen II osastossa annetaan 12. laillisuuden tarkistamiseksi: vakuutusmaksujen laskentaa koskeva yhteistyö on rajoitettava sellaisten vertailukelpoisten riskien ryhmittelemisen edellyttämään yhteistyöhön, joita on riittävä määrä muodostamaan kannan, jota voi käsitellä tilastollisesti (2 artiklah a kohta). Muiden ryhmien muodostamisen on perustuttava kunkin vakuutuksenantajan omaan valintaan. Valinta tapahtuu tilastollisiin menetelmiin ja vakuutuksenantajan liiketoimintatapaan liittyvien seikkojen perusteella. selkeät ohjeet Vaikka laillisuuden tarkistamisesta on annettu selkeät ohjeet, tarkistamisen toteuttaminen ei ole helppoa. Riskien ryhmitteleminen asetuksen mukaisesti on tekninen toimenpide, jonka vakuutuksenantajat antavat aktuaarien tehtäväksi ja jota komission arviotmaan kykene yksityiskohtaisesti. Sitä paitsi jos komission yksiköt pyrkisivät tähän, asetus tarjota menettäisi sen antamiseen johtaneen syyn, vakuutuksenantajille mahdollisuus poikkeuslupa joutumatta ilmoittamaan sopimuksista komissiolle. joka oli pyrkimys sopimuksilleen analysoimaan yksiköt saada eivät ja Komission yksiköt tyytyvät näin ollen tutkimaan seuraavia keskimääräisen nettovakuutusmaksun laskennasta vastaavan organisaation tehtäviin liittyviä seikkoja: a) kerätäänkö vakuutuksenantajilta vain sellaisia tietoja, jotka ovat tarpeen vakuutusmaksun laskennassa käytettävien tilastojen laatimiseksi, ja b) toimitetaanko (vahinkojen kokonaismäärä tarkastelujakson aikana ja kyseisen jakson aikana tapahtuneista vahingoista maksettujen tai maksettavien korvausten kokonaismäärä). vakuutuksenantajille yhdistetyt tiedot vain on Jos asetuksen yksiköillä komission vaikeuksia täyttymisen tarkistamisessa, ne osaston soveltamisedellytysten tutkivat, millaisia käytännön vaikutuksia vakuutusmaksujen laskentaa koskevalla yhteistyöllä on merkityksellisillä markkinoilla. Jos vakuutuksenantajat poikkeavat yhteisesti lasketusta keskimääräisestä nettovakuutusmaksusta ja/tai soveltavat erilaisia kaupallisia vakuutusmaksuja, komission yksiköiden on arvioitava poikkeamien ja/tai erojen suuruus arvioidakseen, rajoittaako tarkasteltavana oleva sopimus merkittävästi kilpailua. Jos näin ei ole, tilanteeseen ei ole aiheellista puuttua. II II. Vakiovakuutusehdot (III osasto) A. Yleistä 13. Asetuksen 111 osasto koskee sopimuksia, joiden tavoitteena on ensivakuutuksen ja pääomittavan yhteisten vakiovakuutusehtojen artiklan 1 kohta) (5 7 vakuutussopimuksen tuoton kuvaamiseen tarkoitettujen yhteisten n1allien (5 artiklan 2 kohta) laatiminen ja jakdu. Nämä sopimukset sillä · niiden raJOittavat kilpailua, tavoitteena on tarjoamat ehdot ja rajoittaa sitä kautta yhdenmukaistaa vakuutuksenantajien kuluttajien valinnanvapautta. Sopimukset kuitenkin ;'antavat vakuutuksenottajalle paremmat mahdollisuudet vertrulla tadottavia vakuutuksia ja mahdollistavat riskien yhtenäistämisen" (johdanto-osan 7 kappale). Koska täydellinen yhdenmukaistaminen veisi kuluttajilta käytännöllisesti katsoen kaiken valinnanvapauden, poikkeusta sovelletaan vain sellaisiin vakiovakuutusehtoihin ja malleihin, joiden mainitaan nimenomaisesti olevan ainoastaan ohjeeilisia ja jotka on siten laadittu pelkästään esimerkin vuoksi (6 artiklan 1 ja 2 kohta). Vakuutuksenantajat eivät myöskään voi sopia keskenään soveltavansa pelkästään vakiovakuutusehtoja (7 artiklan 2 kohta). 14. Komission yksiköiden käsiteltäviksi ei ole tuotu asetuksen voimaantulon jälkeen yhteisiä malleja koskevia asioita. Tämä kertomus koskee näin ollen vain 7 ja 8 artiklan soveltamisalaan kuuluvia vakuutusehtoja. Asetuksen 7 artiklassa on luettelo ehdoista, joiden asettamisesta kuluttajille 15. vakuutuksenantajat eivät voi sopia. Näitä poikkeuksen sovcltamisalan ulkopuolelle (asetuksen nojalla) jääviä ehtoja kutsutaan kiclletyiksi sopimusehdoiksi ("hlack clauses"). Ne voidaan jakaa sisältönsä perusteella kolmeen luokkaan. Ensimmäiseen luokkaan kuuluvat 7 artiklan a-d kohdassa tarkoitetut sopimusehdot, jotka koskevat vastuun kattavuutta. Sopimusehdoille, joilla jätetään vastuun ulkopuolelle kyseiseen riskilajiin kuuluvat vahingot (a kohta), asetetaan tiettyjä riskejä koskevalle vastuulle määrättyjä edellytyksiä (b kohta) tai määrätään kokonaisvastuu riskeistä, joille huomattava määrä vakuutuksenottajia ei ole yhtä aikaa alttiina ( c kohta), voidaan kuitenkin myöntää poikkeus, jos niissä mainitaan nimenomaisesti, että vakuutuksenantaja voi jättää ne täyttämättä. Artiklan d kohdassa tarkoitetut sopimusehdot, joissa mainitaan vakuutusmäärä tai omavastuuosuus, ovat sitä vastoin poikkeuksetta kiellettyjä (myös silloin, kun niissä mainitaan, että vakuutuksenantajat voivat jättää ne täyttämättä). Toiseen luokkaan kuuluvat 7 artiklan e-i kohdassa tarkoitetut sopimusehdot koskevat vakuutussopimusten kestoa. Asetuksen tavoitteena on välttää se, että vakuutuksenantajat sitovat asiakkaat kyseisillä ehdoilla liian tiukasti itseensä. Näistä sopimuseht~tyypcistä kahdelle (e ja f kohdissa tarkoitctuille chdoille) voidaan kuitenki~ myöntää poikkeus siinä tapauksessa, että vakuutuksenottaja suostuu siihen nimenomaisesti. Muihin tapauksessa poikkeusta. sovelleta missään sopimusehtoihin e1 Kolmas poikkeuksen soveltamisalan ulkopuolelle (kaikissa tapauksissa) jäävä 7 artiklan j ja k kohdassa tarkoitettu sopimusehtoluokka koskee kytkykaupan muotoja. Ensimmäisellä ottamaan vakuutuksia eri riskeille samalta vakuutusyritykseltä ja toisella puolestaan määrätään vakuutuksenottaja vakuutuksen kohteen luovutuksen yhteydessä huolehtimaan siitä, että luovutuksen saaja uudistaa vakuutussopiinuksen. vakuutuksenottaja määrätään sopimusehtotyypillä 8 Asetuksen 8 artiklassa säädetään lisäksi, että poikkeusta ei sovelleta 16. sopimuksiin, Joiden tarkoitukst. :na on jättää tiettyjä riskcjU vastuun ulkopuolelle vakuutuksenottajaan liittyvien ominaisuuksien perusteella. Kyseisessä artiklassa annetaan kuitenkin lupa erityisten vakuutusehtojen asettamiseen tietyille sosiaali- tai ammattiryhmille. B. Käytännön kokemukset tehdyt 17. Monet ennen asetuksen voimaantuloa ilmoitukset on petuttu voimaantulon jälkeen ilmoitusten tekijöiden pääteltyä, että ilmoitetut sopin1ukset kuuluvat vastedes asetuksen soveltamisalaan. Osa ilmoituksista säilytettiin kuitenkin ennallaan, jos niiden tekijät pitivät asetuksen säännöksiä, erityisesti kiellettyihin liittyviä säännöksiä tulkinnanvaraisina, ja pyysivät komission sopimusehtoihin yksiköitä vahvistamaan, todellakin poikkeuksen soveltamisalaan. Komission yksiköitä pyydettiin toisinaan selventämään 7 artiklan soveltamisalaa, vaikka mitään virallista ilmoitusta ei ollut vielä edes tehty. Yhdessä tapauksessa yksiköt saivat tilaisuuden selventää asiaa kantelun perusteella (ks. jäljempänä). sopimusehdot kuuluivat ilmoitetut että riskien alapuolella) luokiteltujen vakuutuskelvottomiksi Asetuksen 7 artiklan a kohdan olemassaolon oikeutus on joissakin tapauksissa 18. kyseenalaistettu takia. Vakuutuksenantajat, joiden etua asia koskee, katsoivat, että niiden oli voitava sopia yhteisesti kyseisten riskien jättämisestä kattamatta. Onkin väitetty, että Alankomaissa erityisesti meren aiheuttamat tulvavahinkoriskit (suuri osa Alankomaiden pinta-alasta vakuutuskelvottomia. Kansallinen ovat sijaitsee merenpinnan vakuutuksenantajien järjestö (VvV) oli päättänyt kieltää (sekä meren että jokien aiheuttamien) tulvavahinkojen kattamisen. Komission yksiköt tiedustelivat järjestö Itä, miksi kyseinen päätös katsottiin tarpeelliseksi, jos vakuutuksenantajat pitivät joka tapauksessa tulvariskiä vakuutuskelvottomana. VvV perusteli päätöstään korostamalla Alankomaihin liittyviä erityispiirteitä. Monissa muissa maissa luonnonmullistuksiin liittyvät riskit (tulvat, metsäpalot jne. ) koskevat eri alueita. Tämä antaa hallitukselle mahdollisuuden edellyttää koko väestöitä yhteisvastuullisuutta, ja vakuutuksenantajat voivat näin ollen tarjota kaikki nämä riskit kattavan yleisvakuutuksen. Näin ei voida toimia Alankomaissa. VvV oli aikonut perustaa jokien aihe~ttamien tulvavahinkojen olleet mukana kattamista vakuutuksenantajat ja hallitus. Alankomaiden korkein hallinto-oikeus esti kuitenkin suunnitelman toteuttamisen toteamalla, ettei jokien tulvimisesta aiheutuvan riskin maksattaminen niillä yhteensä kuudella miljoonalla taloudella, jotka olivat ottaneet kaikki luonnonmullistukset kattavan vakuutuksen, ollut järkevää, 'koska kyseinen riski koski käytännössä vain 200 000 kotitaloutta. VvV yhdenmukaisti lopulta vakioehtoosa 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa muuttamalla sen sitomattomaksi ja antamalla siten vakuutuksenantajille mahdollisuuden valita, kattavatko ne tulvavahingot vai eivät. vakuutusryhmittymän, olisivat varten jossa Lisäksi tutkittiin toinen tapaus, joka koski sopimusta sotatilaan liittyvän vastuun jättämisestä laivastovakuutuksen ulkopuolelle. Komission yksiköt eivät pitäneet sopimusta 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan vastaisena, koska kyse oli sellaisten tappioiden jättämisestä vastuun ulkopuolelle, jotka eivät kuulu "yleensä" kyseiseen riskilajiin. Termiä "yleensä" ei k:uitenkaan käytetä asetuksen kaikissa 9 kieliversioissa. Tätä kysymystä onkin tarkasteltava uudelleen asetuksen voimassaolon päättyessä. liittyi 19. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan täsmällisestä soveltamisalasta on keskusteltu useissa yhteyksissä. Ainoa komissiolle tehty kantelu, joka koski asetuksen III osastoa, tähän kysymykseen. Kantelun (joka oli epävirallinen) teki belgialainen kuluttajayhdistys Test Achats, ja se koski muun muassa UPEA:n suositusta sairaalakulujen kattamista koskevasta vähimmäisnettovakuutusmaksusta ja edellä mainitusta yhdenmukaistetun omavastuun määräämisestä (II osastoon liittyvien seikkojen osalta, ks. edellä kohta 9). UPEA ehdotti, että vakuutussuoja olisi kaksi kertaa korvausta perussosiaaliturvasta ja että omavastuu olisi 10 prosenttia tästä suojasta (kuitenkiri enintään 20 000 Belgian frangia). Komission yksiköt katsoivat, että kyseinen suositus rikkoi 7 artiklan 1 kohdan d alakohtaa 7. kulujen maara, vakuutettu niiden joista saada voi liittyvästä seikasta (saksankielisessä ryhmäpoikkeusta ei voida soveltaa, Myös Saksassa sovellettu Gliedertaxe, josta oli annettu virallinen ilmoitus, nosti esiin kysymyksen 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan tulkinnasta. Kuten edellä mainitun sotatilaan liittyvän vastuun osalta, myös tässä tapauksessa tulkintavaikeudet johtuivat asetuksen eri kieliversioiden välisistä eroista. Jos noudatetaan saksankielistä jos vakuutuksenantajat sopivat asetusta, vakuutussuojan määrästä, muttei myöskään siinä tapauksessa, että ne sopivat mistä tekstissä tahansa muusta vakuutussuojaan , "Angabe"). Saksalaisen Gesamtverband der Deutschen Versicherungswirsch - yhdistyksen (GDV) yleistä tapaturmavakuutusta koskevassa suosituksessa määritetään sellaisten henkilöiden tai aistinelimensä epäilemättä vakuutuksenantajien tarjoaman vakuutussuojan tasoon. Vaikka komission yksiköt katsoivat, että kyseiseen suositukseen vo'idaan soveltaa 7 artiklan 1 kohdan d alakohtaa, niiden mielestä oli perusteltua lähettää GDV:lle syyskuussa 1998 hallinnollinen kirje suosituksen yhdenmukaisuudesta mainitun säännöksen kanssa. Komission yksiköt eivät olleet löytäneet ainuttakaan seikkaa, jonka perusteella ne olisivat voineet kumota väitteen, jonka mukaan yhdenmukaisten invaliditeettiasteiden määrittämisellä saadaan aikaan avoimet markkinat, joilla vakuutetut voiv<lt saada todellista hyötyä vakuutuksenantajien välisestä kilpailusta. Komis~;;on yksiköt panivat lisäksi merkille sen seikan, että invaliditeettiastcct määritctt!in lääketieteellisten asiantuntijalausuntojen perusteella ja että vakuutuksenautajilla oli kaikesta huolimatta mahdollisuus olla noudattamattd Gliedertaxea. jotka ovat menettäneet vaikuttavat invaliditeettiaste, toimintakyvyn. jäsenensä ohjeet Nämä Laivastoa koskevaan sisältynyttä " 3Ä vakuutukseen törmäysvakuutcs" tutkittiin vuonna 1996 7 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla. Tavoitteena oli selvittää~ oliko jäljelle jäävässä neljänneksessä kyse yhdenmukaisesta omavastuusta, johon ei voida soveltaa 7 artiklan 1 kohdan d alakohtaa. Tutkimuksissa havaittiin kuitenkin, että jäljelle jäävään neljännekseen sovellettiin lisävakuutussuojaa (jota tarjosivat laivaston vakuutuksista vastaavat vakuutuksenantajat tai P&I Clubit). Vakuutukseen ei näin ollen sisältynyt todellista omavastuuosuutta. Komission yksiköt ja Lloyd's saivat kuitenkin Institute of London Underwritersilta vakioehtoa (ILU) 7 Kuten kohdassa 9 todetaan, asia vietiin kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. 10 Underwrilers 'Associalionilta (LUA) asiasta lisätietoja, joiden mukaan Y-t-sääntö c1 ollut sitova. 20. Myös 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan säännöksistä keskusteltiin joitakin kertoja. Komission yksiköitä pyydettiin ottamaan kantaa GDV :n vakioehtoon, joka antoi vakuutuksenantajille mahdollisuuden pitää vakuutussopimus voimassa myös siinä tapauksessa, että ne korottivat vakuutusmaksua muuttamatta samalla vakuutussuojaa (liikennevakuutusta koskeva asia) tai heikensivät vakuutussuojaa lausekkeisiin sovelletaan (merirosvouden varalta otettava vakuutus). Tällaisiin asetuksessa säädettyä poikkeusta vain siinä tapauksessa, että vakuutuksenottaja ilmoittaa nimenomaisesti suostuvansa siihen. Komission yksiköt hyväksyivät nämä vakioehdot sillä perusteella, että ne jättivät vakuutuksenottajalle riittävästi aikaa ilmoittaa, ettei se hyväksy kyseisiä ehtoja. 21. Asetuksen 8 artiklan mukaan asetusta ei sovelleta sopimuksiin, joiden tarkoituksena on jättää tietyt riskit vakuutussuojan ulkopuolelle vakuutuksenottajaan liittyvien ominaisuuksien perusteella. Vakioehdon, jonka mukaan pysyvää tehohoitoa tarvitsevat yleisen tapaturmavakuutuksen ulkopuolelle, ilmoitettiin siten olevan ristiriidassa 8 artiklan kanssa. Se seikka, että kyseiset henkilöt voidaan jättää vakuutussuojan ulkopuolelle vain lyhyen ajan kuluessa sopimuksen tekemisestä, ei muuttanut tätä näkemystä. henkisistä häiriöistä henkilöt jätetään kärsivät tai C. Tulevaisuudennäkymät 22. Kuten monet edellä mainituista esimerkeistä osoittavat, asetuksen eri kieliversioiden väliset erot voivat aiheuttaa tulkintavaikeuksia. Komissio kehottaa tässä kertomuksessa kaikkia niitä, joiden etua asia koskee, ilmoittamaan sille muista kielellisistä eroista, jotka ovat voineet aiheuttaa vastaavia ongelmia, ja tekemään asianmukaisia ehdotuksia kieliversioihin tehtäviksi muutoksiksi. Kuten edellä todettiin, 7 artiklan 23. l kohdassa luctelluista vakioehdoista kolmeen sovelletaan asetuksessa säädettyä poikkeusta vain silloin, kun niissä mainitaan, että vakuutuksenottajat voivat jättää ne täyttämättä (7 artiklan 1 kohdan a c alakohdissa tarkoitetut lausekkeet). Tätä periaatetta on aiheellista tarkastella yksityiskohtaisemmin. Asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään ensinnäkin jo, että sallittuihin sopimusehtoihin voidaan soveltaa asetuksessa säädettyä poikkeusta, jos "niiden nimenomaisesti mainitaan olevan ainoastaan ohjeellisia", eli vakuutuksenantajat voivat jättää ne täyttämättä. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan a-c alakohta poistaa siten kiellettyjen ja sallittujen sopimusehtojen välisen eron. Voidaan lisäksi todeta, että sillä, että vakuutuksenantajat voivat jättää ne täyttämättä, ei ole merkitystä, vaan tässä yhteydessä on pikemminkin olennaista tietää, missä määrin kyseiset ehdot ovat osoitus vakuutuksenantajien yhdistysten pyrkimyksestä yhteensovittaa jäsentensä toimintaa markkinoilla&. Tämä on tapauksessa, että kaikki vakuutuksenantajat noudattavat yhdistyksen suositusta. Asetuksen 7 artiklan 1 kohdan vakuutussopimuksen vakiolausekkeissa ilmeistä siinä ilmoitetaanko selvästi, 8 Ks. asiassa 45/85, Verband der Sachversicherer, annettu tuomio, 32 kohta, Kok. 1987, s. 405. 11 d-k alakohdan ja 8 artiklan kohteena ovat kielletyt sopimusehdot yleensä (kyseiset sopimusehdot ovat siten kiellettyjä, vaikka vakuutuksenantajat voisivatkin jättää ne täyttämättä). Nämä ehdot eivät kuitenkaan ole vakuutettujen kannalta sen haitallisempia kuin 7 artiklan 1 kohdan a-c alakohdassa tarkoitetut ehdot. 24. Asetusta ei sovelleta sopimuksiin, joilla vakuutuksenantajat veivoitetaan olemaan tarjoamatta vakuutussuojaa tietyissä yksittäistapauksissa (7 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 8 artikla). Onkin pohdittava, koskccko tämä myös tapauksia, joissa vakuutuksenantajat päättävät kattaa tietyt riskit yhteisesti perustamalla IV osaston mukaisen ryhmittymän, ja missä määrin tällainen ryhmittymä täyttää kyseisessä osastossa säädetyt edellytykset (ks. jäljempänä). 111 Tietyntyyppisten riskien yhteinen kattaminen (IV osasto) A. Yleistä tai rinnakkaisvakuutus- Asetuksen IV osasto koskee sopimuksia, joilla vakuutuksenantajat 25. perustavat rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymiä kattamaan "määräämättömän määrän riskejä" (johdanto-osan 10 kappale). Osasto koskee perustettu tietyntyyppisten riskien yhteistä kattamista varten, eikä sellaisia tilapäisiä ryhmittymiä, joita saatetaan perustaa määrätyn yksittäisriskin kattamiseksi. Nämä viimeksi mainitut ryhmittymät eivät ole missään mielessä kilpailun kannalta ongelmallisia. ryhmittymiä, jotka on ainoastaan sellaisia siten Tällä hetkellä voimassa olevan asetuksen lähtökohtana on sitä vastoin 26. periaate, jonka mukaan kaikki vakinaiset ryhmittymät sinänsä rajoittavat kilpailua. Tällaisille ryhmittymille voidaan kuitenkin myöntää ryhmäpoikkeus, jos sen osapuolten (tai katastrofiriskien, ja suurentuneiden riskien osalta itse ryhmittymän) markkinaosuus alittaa tietyn raja-arvon. 10 prosentin (rinnakkaisvakuutusten Asetuksen 11 artiklan 1 kohdan mukaan ryhmittymille voidaan myöntliä asetuksen nojalla poikkeus, jos niihin osallistuvien yrityste!l n tarkkinaosuus jää prosentin alle lasketaan ryhmittymän (rinnakkaisjälleenvakuutusten osalta). Markkinaos tUS jäsenten kokonaisliikevaihdon saaman perusteel1a riippumatta siitä, onko liikevaihto saatu ryhmittymän kautta vai itsenäisesti. Tässä yhteydessä voidaan todeta, että velvoitetta osoittaa kaikki riskit ryhmittymille pidetään kilpailun kannalta liian rajoittavana eikä siihen siten voida soveltaa poikkeusta (johdanto-osan 13 kappale). vak1mtusmarkkinoilla kyseisillä osalta) tai 15 Asetuksen 11 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että katastrofiriskien tai suurentuneiden riskien kattamisen osalta huomioon otettava markkinaosuus koostuu ainoastaan "ryhmittymään tuoduista vakuutustuotteista" ja lasketaan näin ollen ryhmittymän kautta saadun liikevaihdon perusteella (tälle on kuitenkin asetettu kaksi ehtoa, joita ei käsiteiJä tässä yhteydessä). Kyseisen 11 artiklan asianmukainen soveltaminen perustuu merkityksellistcn tuotemarkkinoiden ja merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden oikeaan 12 määrittelyyn. Komissio määritteli äskettäin antamassaan tiedonannossa 9 merkitykselliset tuotemarkkinat siten, että niihin kuuluvat kaikki tuotteet, jotka asettavat kilpailuun liittyviä vaatimuksia kyseiselle tuotteelle. Tiedonannossa yksilöitiin kolme tärkeintä kilpailunrajoitusten aiheuttajaa, jotka ovat kysynnän -korvattavuus, tarjonnan korvattavuus ja mahdollinen kilpailu. Koska jokainen vakuutussopimus on ainutlaatuinen ja kysynnän korvattavuus on siitä syystä tekijä periaatteessa olematon, vakuutusmarkkinoiden määrittelyssä. Mahdollista kilpailua ei sen sijaan oteta huomioon markkinoita määriteltäessä vaan vasta myöhemmässä vaiheessa, arvioitaessa yritysten asemaa kyseisillä markkinoilla (ks. tiedonannon kohta 24 ). tarjonnan korvattavuus on erityisen tärkeä 27. Asetuksen muissa säännöksissä, erityisesti 10 artiklan 3 ja 4 kohdassa sekä 12 ja 13 artiklassa, säädetään rajoituksista, joita ryhmittymään osallistuvat yritykset voivat sallia kohdistettavan toimintavapauteensa ilman, että ryhmittymä menettää ryhmäpoikkeusedun. Osa näistä rajoituksista rajoittaa huomattavasti ryhmittymän osapuolten välistä kilpailua. Tällaisia ovat esimerkiksi velvollisuus vakuutusmaksuja soveltaa (riskimaksuja rinnakkaisjälleenvakuutusten osalta ja bruttovakuutusmaksuja rinnakkaisvakuutusten osalta) tai pyytää ryhmittymän suostumusta vahinkojen selvittelylle. Nämä rajoitukset katsotaan kuitenkin ryhmittymäsopimukselle ominaisiksi. Ne eivät näin ollen sinänsä aiheuta kilpailuongelmia edellyttäen, että 11 artiklassa säädettyjä markkinaosuuksia ei ylitetä. vakuutussopimusehtoja samoja samoja ja B. Käytännön kokemukset Asetuksen 28. tultua voimaan komission yksiköt ovat pyrkineet teräväittämään lähestymistapaansa ryhmittymiin. Ne toteuttavat kolmivaiheisen ryhmittymä oikeudellisen perustamissopirnuksen 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan. Arvion toinen vaihe on siinä mielessä uusi, että asetuksessa ei säädetä siitä nimenomaisesti. arvion määrittääkseen, kuuluuko jokin a) Ensiksi on selvitettävä, täyttääkö ryhmä tai sen jäsenistö asetuksen 11 artiklassa säädetyt markkinaosuuksia koskevat edellytykset. Yksi suurimmista ja maantieteellisten vaikeuksista on merkityksellistcn ja markkinaosuuksien arviOinti markkinoiden asianmukainen määrittely vastaavalla tavalla. Tähän ongelmaan on syynä se, että vakuutusala on organisoitu kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamasta koskevan ensimmäisen direktiivin liite 1 0) eivätkä kyseiset luokat välttämättä kata merkityksellisiä tuotemarkkinoita. Vaikeuksia aiheuttaa lisäksi se, että ryhmittymä kattaa usein ensivakuutusliikkeen tuotemarkkinoiden vakuutusluokittain (muun Komission tiedonanto merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön 9 kilpailuoikeuden kannalta, EYVL C 3 72, 9. 12. 1 997. 1 o Muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annettu neuvoston direktiivi 73/239/ETY, EYVL L 228, 1 6. 8. 1973, s. 3. 13 samanaikaisesti katastrofiriskejä tai suurentuneita riskejä ja tavanomaisia riskejä. Tämän edellyttää ryhmittymän tutkimista 11 artiklan 1 ja 2 kohdan nojalla. että Kaikilla todellinen vakuutusaloilla vakuutuksenantajan ilman kohtuuttoman tietyille markkinoille. kaikkien kanssa. Tämä b) Toiseen kysymykseen edellytetään vastausta vain siinä tapauksessa, että ryhmittymä ei täytä kaikkia 11 artiklassa säädettyjä edellytyksiä (tai osaa niistä), ja erityisesti silloin, kun ryhmittymä ylittää asetetut raja-arvot. Tällöin on sefvitettävä, onko ryhmittymään kuuluminen edellytyksenä sen osallistujien totmtvten pääsylle vakuutuksenantajien on katettava vähintään tietty määrä riskejä voidakseen toimia kyseisillä markkinoilla riskin kohdistumista toimintaansa, ja tämä merkitsee sitä, että niiden toiminnan keskimääräinen riski vastaa kaikkien samantyyppisten riskien keskiarvoa. Tällöin on erittäin todennäköistä, on keskimääräisen yhdenmukainen vahinkokehityksen että vakuutuksenantaja kattaa tietyn vähimmäismäärän riskejä. Tässä yhteydessä puhutaan yleensä vähimmäiskoosta. Jotkin katastrofiriskit ovat kuitenkin luonteeltaan sellaiset, että vakuutuksenantajien on rnahdotonta kattaa ne yksin. Vähimmäiskoon saavuttamiseksi perustettu ryhmittymä ei tässä tapauksessa rajoita kilpailua. Se päinvastoin lisää kilpailua, sillä vakuutuksenantajat, jotka eivät voisi kattaa kyseisiä riskejä yksin, voivat sen avulla yhdistää resurssinsa ja tuoda markkinoille uuden toimijan niiden henkilöiden eduksi, jotka tarvitsevat kyseistä vakuutusta. Myös muiden kuin katastrofiriskien kattaminen voi toisinaan edellyttää, että pienet vakuutusyritykset muodostavat ryhmittymiä vähimmäiskoon saavuttamiseksi. Komissio katsoo tapauksessa, että ryhmittyrr1ät, jota tarvitaan sellaisen vakuutussuojan ryhmittymän jäsenet eivät voisi tarjota yksin, eivät kuulu 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan riippumatta osapuolten markkinaosuuden koosta. vakuutuksenantajien on mahdollista vahinkokehitys tarjoamiseen, siten, joita joka vain c) Jos ryhmittymä ei ole edellytyksenä sille, että ryhmittymän jäsenet v0ivat kattaa tietyn riskin, on pohdittava vastausta myös siihen kysymykseen, onk0 ryhmittymän jäsenillä sopimuksen mukaan velvollisuus osoitt?. a ryhmitt)'illälle kaikki kyseistä riskiä koskevat sopimuksensa tai osa nii~tä. Jos näin on, ryhmittymään sovelletaan 81 artiklan 1 ( ex 85 artik lan 1) kohtaa. Jos tällaista velvollisuutta ei vastaavasti ole, 81 artiklan 1 (ex 85 artiklan 1) kohtaa ryhmittymän sovelletaan ulkopuuidla ei ole ryhmittymän jäsenten kaupallisten etujen mukaista (ks. tämän asian osalta kohta 33, viimeinen kappale). tapauksessa, että tarjoaminen tuotteiden siinä 29. Tämä uusi lähestymistapa vakuutusalan ryhmittymiin (erityisesti sen arvioiminen, onko ryhmittymä tarpeen vähimmäiskoon saavuttamiseksi) liittää asetuksen 11 artiklafln de minimis -sääntöä vastaavia vaikutuksia. Kyseistä lähestymistapaa on jo sovellettu keskinäisten vakuutusyhdistysten (ryhmittymän vastine keskinäisen vakuutuksen alalla) väliseen sopimukseen vahinkojen jakamisesta, joka liittyi asiaan P&I Cluhs (Protection and Indemnity insurance). Komissio päätteli, että tämä sellaisten keskiuäisten vakuutusyhdistysten välinen sopimus, joiden osuus merivakuutusabn sopimusperusteisen ja sopimukseen perustumattoman vastuun maailmanmarkkinoista oli 89 prosenttia, ei kuulunut 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, koska ryhmittymän 14 -yhdistyksen markkinoilla perustaminen oli edellytyksenä sille, että kyseiset vakuutusyhdistykset voivat (4,25 miljardia tarjota nykyistä vakuutusturvaa vastaavia vakuutuksia Yhdysvaltain dollaria). P&I Cluh. \· totmtvtcn vakuutusasiamiesten ja jälleenvakuuttajien keskuudessa sekä P& 1 Cluhs - yhdistyksessä toteutettu laaja n1arkkinatutkimus osoitti, että yksikään yritys tai yhtymä, jonka markkinaosuus oli alle 50 prosenttia, ei yltänyt vastaavaan vakuutusturvatasoon. Komissio myönsi poikkeuksen myös maksujärjestelmälle, jolla pyrittiin välttämään se, että P&I Cluhs -yhdistyksen jäsenet alittavat toistensa hinnat (jotka on ilmoitettu tonnia kohden, "rates per ton"). Komissio jossa noudatti asetuksen rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymille yhdenmukaistaa kaupallisia vakuutusmaksujaan. Maksujärjesteln1ä riskimaksunsa, muttei poikkesi alkuperäisestä järjestelmästä siinä, että sitä sovelletaan ainoastaan P&l Clubs (tietyistä käytännön syistä myös omavastuuosuudesta aiheutuviin kustannuksiin) eikä enää hallinnollisiin kuluihin. Aihetta käsitellään yksityiskohtaisemmin komission äskettäin tekemässä päätöksessä. liittyviin kustannuksiin -yhdistyksen annetaan riskeihin jäsenten artiklaa, lupa tältä osin 13 30. Komission 1997 lisäksi yksiköt toimivista toteuttivat syyskuussa ryhmittymistä yhdelläkään ei ole niin ilmailualan riskivakuutuksia koskevan markkinatutkimuksen tutkiakseen, kuuluvatko yhteisössä toimivat alan ryhmittymät (riippumatta siitä, onko niistä tehty ilmoitus vai ei) 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan. Tutkimus osoitti, että merkitykselliset maantieteelliset markkinat ovat kyseisten riskien osalta useimmissa tapauksissa kansainväliset, koska asiakkaat (erityisesti lentoyhtiöt, joilla on paljon lentokalustoa) ovat suuryrityksiä, jotka voivat ottaa vakuutuksen parhain mahdollisin ehdoin mistä tahansa maasta. Kyseisillä suurta markkinoilla markkinaosuutta, että asetuksen 11 artiklassa säädetyt raja-arvot olisivat vaarassa ylittyä. Yksikään ryhmittymä ei näin ollen aiheuta 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohdassa tarkoitettuja olennaisia kilpailunrajoituksia kyseisille markkinoille (arvioinnin ensimmäinen vaihe). Muihin kuin katastrofivakuutuksiin liittyvien pienten riskien Uoiden vakuutusarvot ovat suhteellisen pienet verrattuna muihin samaan vakuutusluokkaan kuuluviin lentovakuutusriskeihin) markkinoiden havaittiin sitä vastoin jakautuneen kansallisiin markkinoihin. Asiakkaina on pienempien lentokoneiden omistajia, ilmailukerhoja tai laskuvarjohyppykerhoja, joiden mahdollisuudet ottaa vakuutuksensa ulkomailta parhain mahdollisin ehdoin ovat totmtvten ryhmittymien markkinaosuudet ylittävät reilusti 11 artiklassa säädetyt raja-arvot (ensimmäinen vaihe). Tällaiset ryhmittymät eivät myöskään näytä olevan edellytyksenä kyseisten toinen vaihe): Komission yksiköt ovat kuitenkin päättäneet olla viemättä tutkimuksiaan pidemmälle. Markkinatutkimus osoitti, että näiden pienten riskien kattamisen liikevaihdosta. on osuus kyseisten vakuutusyritysten maailmanlaajuisesta häviävän pieni. Komission yksiköt päättelivät näin ollen vuoden 1999 alussa, että asiaan ei liity riittävää yhteisön etua mahdollisten yhteisön kilpailusääntöjen ryhmittymästä rikkomisten ilmoittaneille vakuutuksenantajille hallinnolliset kirjeet, joissa ilmoitettiin asian käsittelyn lopettamisesta. Kirjeisiin sisältyi kuitenkin kansallisia markkinoita käsittelevä osio, jossa korostettiin, että kansalliset kilpailuviranomaiset voivat puuttua ryhmittymien rakenteeseen ja toimintaan liittyviin kilpailunvastaisiin rajalliset. Kyseisiltä kansallisilla markkinoilla riskien kattamiseksi lentovakuutusalan tutkimiseksi (arvioinnin lähetti ja 15 tarpeettomaksi kahdessa näkökohtiin katsoessaan sen aiheelliseksi. KUsiltelyn lopettamista koskeva joissa hallinnollinen kirje katsottiin ilmoituksen tehneet osapuolet olivat päättäneet hajottaa ryhmittymän ilmoituksen antamisen jälkeen (Italia) tai muuttaa sen yhtiöksi, joka kattaa lentoriskejä omissa nimissään (Alankomaat). Moitteettoman hallinnon varmistamiseksi komission yksiköt ovat ilmoittaneet tutkimusten lopettamisesta kirjallisesti myös sellaisille vakuutuksenantajille, jotka eivät olleet ilmoittaneet ryhmittymäänsä, mutta joita oli haasteltu markkinatutkimuksen yhteydessä. tapauksessa, 31. antaa joitakin lisäselvityksiä. Komission käytännön kokemuksista ryhmittymien alalta on aiheellista (IVC), riittävästi kokemusta kyseisten erikoistunut lnvaliditeitscentrale On n1ahdollista, että vakuutuksenantajat pitävät ryhtnittymän perustamista tarpeellisena tietyllä hetkellä, mutta muuttavat myöhemmin mieltään. Näin voi käydä esimerkiksi silloin, kun vakuutuksenantajat hankkivat jonkin ajan kuluttua riittävästi kapasiteettia tai asiantuntemusta kattaakseen ti. etyn riskin yksin. On lisäksi mahdollista, että ryhmittymän kattamien riskien suuruus tai luonne muuttuu siten, että ryhmittymän osapuolet voivat kattaa ne itsenäisesti. alankomaalainen Invaliditeettiriskin kattamiseen joka rinnakkaisjälleenvakuutusryhmittymä perustettiin vuonna 1955, tarjoaa malliesimerkin tällaisesta tilanteesta. Kaikki vakuutuksenantajat harjoittivat aluksi toimintaa pelkästään ryhmittymän kautta katsottuaan, etteivät kyenneet tarjoamaan vakuutuksia itsenäisesti, koska niillä ei mielestään ollut riskien kattamisesta. Vakuutuksenantajat saivat kuitenkin ajan mittaan alasta lisää kokemusta ja alkoivat kilpailla keskenään. Ryhmittymän markkinaosuus putosi 25 prosenttiin vuonna 1983. Sen markkinaosuus oli vuonna 1993 enää alle 5 prosenttia, ja tarjoamatta enää uusia vuonna 1994 vakuutuksenantajat päättivät olla vakuutussopimuksia ryhmittymän kautta. Ryhmittymä pidettiin toiminnassa vain voimassa olleiden vakuutussopimusten hallinnoimista varten. Sen toitninta väheni sitä mukaa kun vakuutetut tulivat eläkeikään tai kuolivat. Tähän ryhmittymän tapaukseen ei voitu soveltaa osapuolten yhteinen markkinaosuus ylitti selvästi 11 artiklan 1 kohdass~ säädetyn 15 prosentin raja-arvon. Komission yksiköt läh~ttivät kui!cnkin osapuolille 81 artiklan 3 ( ex 85 artiklan 3) kohdan mukaisen hallinnollisen kirjeen, jossa ilmoitettiin asian käsittelyn lopettamisesta. Kirjeessä huomautettiin muun muassa, että vaara, että ryhmittymän osapuolet yhteensovittavat kilpailukäyttäytymistään ryhmittymän ulkopuolella (". ~pi/1 over" -riski), voitiin lisämarkkinatutkimuksia, koska ilman mitä ryhrr. ittymän markkinaosuus oli erittäin pieni. On selvää, että sellaisia tapauksia, joissa ryhruittymä muuttuu tarpeettomaksi, mutta säilyttää edelleen suuren markkinaosuuden, on käsiteltävä tapauskohtaisesti. Komissio pidättikin asiassa P&l Clubs (ks. edellä) itsellään oikeuden peruuttaa maksujärjestelmälle myöntämänsä poikkeuksen (ks. edellä kohta 29), jos sopimus ei ole enää edellytyksenä sille, että osapuolet voivat tarjota nykyistä vakuutusturvaa vastaavan turvan. ~~tne1s1mmin sulkea pois ryhmäpoikkeusasetusta, sillä Komission yksiköt asian käsittelyn lopettamista koskevat hallinnolliset kirjeet ryhmittymään kuuluville yrityksille sillä perusteella, että ryhmittymän kokonaisliikevaihto oli niin pieni, ettei asiaa tapauksissa lähettivät joissakin 16 ollut aiheellista tutkia perusteellisemmin. Kyseisten ryhmittymien liikevaihdot alittivat reippaasti komission vähämerkityksisistä sopimuksista antamassa tiedonannossa (de minimis -tiedonanto) 11 pk-yrityksille asetetut raja-arvot. Jotkin ammattitoimintaan liittyviä riskeja kattavat alankomaalaiset ryhmittyvät hyötyivät tästä käytännönläheisestä lähestymistavasta. Joissakin tapauksissa komission yksiköt taas lopettivat asian käsittelyn liikevaihdon pienuuden takia, kun asia ei ollut yhteisön edun kannalta riittävän merkittävä (esimerkiksi matkailuperävaunujen palovakuutuksia koskeva alankomaalaisen ryhmittymän tapaus), tai eivät ottaneet kantaa siihen, rikkoiko asia 81 artiklan 1 ( ex 85 artiklan 1) kohtaa (saksalaisen autovakuutusryhmittymän suhtautuminen sellaisiin ulkomaalaisiin kuljettajiin, jotka eivät kykene esittämään rajalla todistusta riittävän kattavasta liikennevakuutuksesta). Toisinaan komission yksiköt sovelsivat asetuksen 11 artiklaan sisältyvää de minimis -sääntöä suoraan määritellessään merkitykselliset tuotemarkkinat tai maantieteelliset markkinat laajasti (esimerkiksi erään kansainvälisiä kuljetuksia vakuuttavan itävaltalaisen ryhmittymän, jonka liikevaihdosta noin kolmannes laajemmilla tuli ulkomaalaisilta asiakkailta, katsottiin vakuuttavan markkinoilla; määritettiin itävaltalaisen autovakuutusalan italialaisen ryhmittymän, joka tarjoaa yrittäjille vakuutuksia töiden viivästymisen varalta, katsottiin kilpailevan sellaisten tarjoavat pankkitakuita vastaavien tapausten varalta). toimivan toisen Volkswagen-merkkisiä Itävaltaa autoja puolestaan markkinaosuus tuotemarkkinoiden ryhmittymän laajempien rahoituslaitosten kanssa, perusteella; eraan jotka C. Tulevaisuudennäkymät alan 32. Komission yksiköt aloittivat äskettäin ympäristövahinkoriskien ja ydinvahinkoriskien tai rinnakkai. själleenvakuutusryhmittymiä koskevat tutkimukset. Osasta näitä (ranskalaiselle Assurpol-ryhmittymälle ryhmittymiä myönnettiin vuonna 1991 poikkeus, jonka voin1assaolo päättyi viime vuonna 12). Kaikki ryhmittymät tutkitaan edellä mainitun (kohta 28) kolmivaiheisen oikeudellisen arvion avulla. rinnakkaisvakuutus- ilmoitus tehty on 33. tulevasta Ryhmäpoikkeusasetuksen voidaan esittää vielä joitakin lisähuomautuksia. soveltamisesta ryhmittymiin Komissio myöntää ensinnäkin, että joidenkin entytsen poikkeuksellisten riskien (esimerkiksi satelliitit ja avaruusalukset) osalta voi olla mahdotonta määrittää varmuudella markkinoille pääsyn edellyttämä vähimmäismäärä ja siten myös se, onko ryhmittymän muodostaminen sen jäsenten kannalta välttämätöntä. Tällaisissa tapauksissa komissio aikoo suoda ryhmittymille epävarmuudesta EYVL C 372, 9. 12. 1997, s. 13, erityisesti kohta 19. Tiedonantoa ei luonnollisestikaan voitu II soveltaa sellaisenaan, sillä ryhmittymään osallistuneet vakuutusyritykset eivät olleet tiedonannossa esitetyn määritelmän mukaisia pk-yrityksiä. I2 EYVL L 37, 14. 2. 1992, s. 16. 17 aiheutuvan edun ja tarkastelee niitä suotuisasti, elleivät muut erityiset seikat estä sitä. On lisäksi mahdollista, että ryhmittymä, joka koostuu hyvin erikokoisista yrityksistä, on välttämätön joillekin yrityksille muttei sellaisille, jotka voisivat harjoittaa yksinkin toimintaa kyseisillä markkinoilla. Tällaisissa tapauksissa komissio ei aio hajottaa ryhmittymää, jos se estäisi ensin mainittuja yrityksiä toimimasta markkinoilla. Jos ryhmittymä kuitenkin on kooltaan niin suuri, että kaksi keskenään kilpailevaa ryhmittymää tai useampi ryhmittymä voisi korvata sen, komissio vaatii ryhmittymän purettavaksi. tai saadakseen mahdollisuuden Komissio on myös tietoinen siitä, että vakuutuksenantajat voivat muodostaa rinnakkaisjällcenvakuutusryhmittymiä myös muista rinnakkaisvakuutus- syistä kuin tietyillä markkinoilla. Ryhmittymän muodostamisen syynä saattaa olla pyrkimys ottaa käyttöön eri riskiluokkien välisiä päällekkäisiä maksujärjestelyitä, hankkia jälleenvakuutuksia yhteisesti, tai jäsenten teknistä yksinkertaistaa eri riskiluokkien hallintoa. Komission yksiköt uskovat tutkimusten tässä vaiheessa, että vakuutuksenantajat voivat saavuttaa kyseiset tavoitteet muodostamatta ryhmittymiä käyttämällä muita, kilpailua vähemmän rajoittavia menetelmiä (ks. myös edellä kohta 28). asiantuntemusta ryhmittymän toimia lisätä IV. Turvalaitteet (V osasto) A. Yleistä 34. Asetuksen V ·osastossa vakuutuksenantajille annetaan oikeus sopia yhdessä a) turvalaitteiden teknisistä eritelmistä ja menettelyistä, joiden tarkoituksena on arvioida, ovatko laitteet kyseisten eritelmien mukaiset ( 14 artiklan ensimmäinen luetelmakohta) ja b) asennus- tai huoltoyritysten hyväksyruisedellytyksistä ja menettelyistä, joiden tarkoituksena on arvioida, täyttävätkö yritykset nän1ä edellytykset (14 artiklan toinen luetelmakohta). Tämä yhteistyö antaa vakuutuksenantajille paremr~1at mahdollisuudet arvioida kattamiaan riskejä ja laskea vakuutusmaksut täsmällisemmin. Yhteistyö ja kannustaa vähentämään siten katetut risk~t minimiin. Vakuutettu hyötyy tästä, sillä tehokkaan ja alentaa hänen turvalaittee~ hankkiminen vähentää myös hänen vakuutu~maksujaan. turvajärjestelmien valmistajia kehittämään järjestelmiä riskiään lisäksi liittyvien Turvalaitteisiin 35. teknisten eritelmien osalta asetus noudattaa komission uutta lähestymistapaa tekniseen yhdenmukaistamiseen ja standardointiin sekä suhtautumista sertifiointiin ja kokeisiin 13. Kyseisessä toimintatavassa suositellaan yhdenmukaistamista, joka perustuu toisaalta olennaisista ·vaatimuksista säädettyihin lakeihin ja toisaalta hyväksyttyjen eurooppalaisten standardointilaitostcn toimintaan, johon markkinoiden kaikki toimijat osallistuvat. Tämän tavoitteen Ks. 7. toukokuuta 1985 annettu neuvoston päätöslauselma (EYVL C 136, 4. 6. 1985 s. 1 ), 15. 13 kesäkuuta 1989 annettu komission tiedonanto (EYVL C 267, 19. 10. 1989, s. 3) ja 22. kesäkuuta 1998 annettu parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY (EYVL C 204, 21. 7. 1998, s. 37). 18 johdanto-osan 16 kappale). ickniset eritelmät (ks. myös mukaisesti 14 artiklassa käyteUUin ilmausta "erityisesti eurooppalaisiksi standanleiksi tarkoitetut" Ilmaus "erityisesti" osoittaa kuitenkin, että vakuutuksenantajien (tai niiden yhdistysten) iltnan eurooppalaista ulottuvuutta) laatimiin teknisiin kansallisella tasolla (siis eritelmiin voidaan soveltaa asetuksen nojalla poikkeusta (muun muassa) sillä ehdolla, että ne ovat "teknisesti perusteltuja" ( 15 artiklan a kohta). Eritelmiin on erityisesti sisällyttävä luokitus, joka perustuu saavutettavaan suorituskykyyn ( 15 artiklan e kohta). Asetuksen 15 artiklan mukaan poikkeuksen soveltaminen teknisiin eritclmiin riippuu asiassa Cassis de Dijon määritellyistä arviointiperusteista, joita sovelletaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta perustamissopimuksen 28 artiklassa (ex 30 artiklassa) tarkoitetulla tavalla rajoittaviin valtion toimenpiteisiin. Asennus- tai huoltoyritysten arviointia ja hyväksymistä koskevien sääntöjen 36. osalta 14 artiklaan ei sisälly minkäänlaista viittausta niiden eurooppalaisen ulottuvuuteen. Ainoina vaatimuksina ovat, että säännöt ovat "puolueettomia", niitä sovelletaan kyseisiin yrityksiin syrjimättömästi ja ne liittyvät "näiden yritysten ammatilliseen pätevyyteen" (15 artiklan b kohta). B. Käytännön kokemukset 37. Komission yksiköiden käsiteltäviksi on tuotu vain muutamia asetuksen V osaston soveltatnisalaan kuuluvia asioita. Moottoriajoneuvojen hälytysjärjestelmiä lisäksi komission yksiköt ovat saaneet koskevien epävirallisten kanteluiden jäsenvaltioiden rakennusten vakuutuksenantajien murtohälyttimiin liittyviä ilmoituksia. Euroopan vakuutuskomitea ( Comite europeen des assurances, CEA) on lisäksi ilmoittanut komissiolle joistakin vakuutusalalla tarkoituksena oli ottaa käyttöön joiden tehdyistä yksittäisistä aloitteista, "euroopanlaajuisia" ja asennusyritysten hyväksymistä koskevat yhteiset vähimmäis~äännöt). Vakuutuskomitea ilmoitti, että varashälyttimien alalla on sitä vastoin voitu tähän mennessä laatia vain vähän eurooppalaisia standardeja. (palontorjuntajärjestelmät yhdistyksiltä järjestelmiä joitakin alaa koskevia yhdenmukaistamisdirektiivejä. 38. Arvioidessaan kyseisiä järjestelmiä komission yksiköt erottivat toisistaan kaksi erilaista tilannetta. Ensimmäisessä tilanteessa yhteisön lainsäätäjä on antanut kyseistä koskee moottoriajoneuvoja, joita varten on luotu yhteisön tyyppihyväksyntää koskeva menettely, ja moottoriajoneuvoihin asennettu ja hälytysjärjestelmiä, joista on annettu vapaaehtoisia yhdenmukaistamissääntöjä 14. Toisessa tilanteessa yhdenmukaistamista ei ole toteutettu. Näin on muiden turvalaitteiden osalta. Matalajännitedirektiivi ja sähkömagneettista yhteensopivuutta koskeva direktiivi kattavat vain osan näihin laitteisiin liittyvistä seikoista. Vaikka yhdenmukaistamista ei olekaan toteutettu, jäsenvaltioille jäsenvaltioiden. on kuitenkin kansallisella tasolla antamistaan teknisistä säännöistä 15. On valitettavasti todettava, ilmoitettava komissiolle ja muille Tämä Hälytysjärjestelmien osalta ks. neuvoston direktiivi 74/61/ETY, EYVL L 42, 23. 2. 1970, 14 sellaisena kuin se on muutettuna komission direktiivillä 95/56/EY, EYVL L 286, 29. 11. 1995. Ks. teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta 15 menettelystä 21 päivänä heinäkuuta 1998 annettu parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/34/EY, EYVL L 204, 21. 7. 1998, jolla kodifioidaan 26 päivänä huhtikuuta 1983 annettu neuvoston direktiivi 83/189/ETY, EYVL L 109, 26. 4. 1983. 19 että hyväksyttyjen eurooppalaisten standardoin1islaitosten (erityisesti Cenelccin teknisen komitean TC 79:n) vapaaehtoinen yhdenmukaistaruistoiminta ei ole kansallisten säännösten ja eritelmien takia juurikaan edistynyt. pyritään tilanteessa vapaaehtoiseen Ensimmäisessä yhdenmukaistamiseen: (esimerkiksi ajoneuvojen hälytysjärjestelmät) 39. direktiiveillä kun jäsenvaltioille annetaan lupa antaa tiukempia sääntöjä niiden alueella valmistetuista laitteista, niitä kielletään Vastustarnasta maahantuotujen laitteiden ·pitämistä kaupan, jos laitteet ovat direktiivin säännösten mukaiset. Tästä seuraa vastaavasti, että kansallisia ( ex perustaruissopimuksen vakuutuksenantajien yhdistyksiä kielletään antamasta suosituksia, jotka estävät yhdenmukaistamisdirektiivien mukaisten laitteiden vapaan liikkuvuuden. Se, mikä on kiellettyä jäsenvaltion viranomaisilta, on kiellettyä myös yksityisiltä yrityksiltä 16. artiklan) samalla artiklan nojalla 85 81 joiden johdot kaupan, Jos direktiivissä esimerkiksi säädetään, että hälytysjärjestelmien johtojen on oltavat määrätyn värisiä, vakuutuksenantajat eivät saa estää sellaisten laitteiden väriset. pitämistä Vakuutuksenantajat eivät myöskään saa määrätä laitteita, joille on myönnetty direktiivissä säädetty vaatimuksenmukaisuustodistus, (ylimääräiseen) kansalliseen arviointimenettelyyn, jonka tavoitteena on tarkistaa, ovatko laitteet kansallisten teknisten eritelmien mukaiset. Kilpailusääntöjen rikkominen on vieläkin ilmeisempää snna tapauksessa, että vakuutuksenantajien yhdistys kohtelee erimerkkisiin ajoneuvoihin asennettuja sarjavalmisteisia hälytysjärjestelmiä eri tavoin. direktiivissä säädetyn ovat Toisen tilanteen (esimerkiksi varkaus- 40. tai murtohälyttitnet) osalta on huomautettava, että etukäteen ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kansallisten vakuutuksenantajien yhdistysten antamiin suosituksiin, joihin sisältyy teknisiä eritelmiä, sovelletaan teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 17 säännöksiä. Perustaruissopimuksen 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamisedellytykset on asetuksen 15 artiklan mukaan yhtenäistettävä perustaruissopimuksen 28 artiklan ( ex 30 artiklan) (tavaroiden vapaa liikkuvuus) sekä pe"rustamissopimuksen 43 (ex 52) ja 49 liikkuvuus) soveltamisedellytysten kanssa. Puolueettomasti perusteltujR t~pauksia lukuun ottamatta jäsenvaltioihin sijoittautuneiden vakuutuksenantajien on noudatettava vastavuoroisen toisessa jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen ja myytyjen tun:alaitteiden pitämistä kaupan tai sellaisten asP-nnP~- tai huoltoyritysten toimintaa, joiden ammatillinen pätevyys on tunnustettu toisessa jäsenvaltiossa. Tämä merkitsee sitä, että kun laitteet tai asennus- tunnustamisen periaatetta. Ne eivät siten saa estää (henkilöiden palvelujen artiklan vapaa 59) (ex ja Ks. komission vastaus parlamentin jäsenen Karl von Wogaun kirjalliseen kysymykseen E- 16 0021/98: ". Neuvoston direktiivin 74/61/ETY mukauttamiscsta tekniikan kehitykseen 8. marraskuuta 1995 annettu komission direktiivi 95/56/EY sisältää yhdenmukaisia teknisiä säännöksiä, joita sovelletaan hälytysjärjestelmällä varustettuihin ajoneuvoihin ja tällaisiin ajoneuvoihin tarkoitettuihin hälytysjärjestelmiin. Jäsenvaltiot eivät mainitun direktiivin mukaisesti voi näin ollen enää 1. tammikuusta 1997 lähtien kieltäytyä myöntämästä yhteisön tyyppihyväksyntää hälytysjärjestelmällä varustetuille ajoneuvoille ja hälytysjärjestelmille Myös vakl'urusyhtiöiden on noudatettava mainittuja säännöksiä. " 17 Ks. alaviite 15. 20 tai huoltoyritykset on jo arvioitu lähtöjäsenvaltiossa, vastaanottava jäsenvaltio ei saa määrätä niitä ylimääräisiin arviointimencttclyihin. laitteisiin (esimerkiksi Tanskalainen vakuutuksenantajien yhdistys SKAFOR suostui noudattamaan tätä vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta rakennusten murtohälytyslaitteita koskevasta suosituksesta antamansa ilmoituksen käsittelyn yhteydessä. Se pyysi komission yksiköiltä kuitenkin lupaa soveltaa "älykästä" menetelmää kyseisten turvalaitteiden Uotka oli valmistettu Tanskassa tai jotka olivat lähtöisin muista jäsenvaltioista) tehokkuuden testaamiseksi. Menetelmää oli tarkoitus soveltaa sekä mekaanisiin olevaan metalliristikkoon) että elektronisiin hälytyslaitteisiin. Sen sijaan, että testattaisiin näiden laitteiden kestävyys niihin kohdistuvia väkivaltaisia hyökkäyksiä vastaan, menetelmän tarkoituksena on tarkistaa, mitä keinoja murtovarkaat voisivat käyttää laitteiden kiertämiseksi. Komission yksiköivät hyväksyivät menetelmän käytön. Asetuksen 15 artiklan e kohdassa vakuutuksenantajille annetaan nimittäin lupa laatia teknisiä saavutettavaan suorituskykyyn". Kyseisen menetelmän tavoitteena on kuitenkin mitata erilaisten turvalaitteiden suorituskyky asianmukaisemmin. SKAFOR sitoutui lisäksi antamaan uudelle, riippumattomalle yksikölle tehtäväksi testata tällä menetelmällä, kuinka laitteet kestävät ilkivaltaa. Komission yksiköt päättivät tämän seurauksena äskettäin asian käsittelyn lähettämällä yhdistykselle hallinnollisen kirjeen. rakennuksen eritelmiä, sisältämä "luokitus perustuu takana joiden oven C. Tulevaisuudennäkymät 14 Kuten artiklan ensimmäisessä 41. luetelmakohdassa oleva viittaus "eurooppalaisiin standardeihin" osoittaa, asetuksen V osastossa paitsi annetaan vakuutuksenantajille lupa sopia teknisistä eritelmistä sillä ehdolla, että ne eivät estä kansallisten markkinoiden yhdentymistä, kannustelaan lisäksi vakuutuksenantajia tarjoamaan yhteisön lainsäädännön mukainen perusta tätä yhdentymistä aktiivisesti edistäville eurooppalaisille standardeille. Asiasta tähän mennessä saadut kokemukset ovat tuottaneet pettymyksen. Komission yksiköiden tietojen mukaan yhtäkään vakuutuksenantajien yhdistyksiltä saatua asiakirjaa ei tähän mennessä ole käytetty EU :n tehtävissä liittyvät yhteisön tarkistuksissa olisi otettava huomioon näkökohdat, lähestymistavan soveltamiseen eurooppalaisiin standardeihin perustuvaan tekniseen yhdenmukaistamiseen. Todellisten yhteismarkkinoiden toteuttamiseksi komissio aikoo pyytää EU :ssa toimivia laitoksia laatimaan tarkkojen ohjeiden mukaisia eurooppalaisia standardeja yhteistyössä kaikkien niiden kanssa, joiden etua asia koskee. standardointitoiminnan perustana. Asetuksen V osastoon jotka 21 OSA II ASETUKSEN SOVELT/\MIS/\1. /\N UI. KOPU<>I. EIJJ~ JÄTI~TYT SOPIMUSRYHMÄT 1. Korvausvaatimusten käsittely A. Yleistä 42. Korvausvaatimusten käsittelyä koskevat sopimukset vakuutuksenantajien välillä liittyvät tyypillisesti kahteen tekijään. Nämä tekijät voivat esiintyä yksin tai yhdessä. Ensimmäinen tekijä koskee korvausten maksamista suoraan vakuutetulle. Tällainen sopimus antaa vakuutetuille mahdollisuuden kääntyä suoraan oman vakuutusyhtiönsä odottamaan vahingonkorvausvastuun selvittämistä. Sopimuksen etuna on, että korvausvaatimus saadaan käsiteltyä erittäin nopeasti. Toinen seikka koskee korvausmenojen jakamista vakuutuksenantajien välillä. Jako voidaan määritellä kertasuoritusperusteisena tai vakuutettujen vastuuasteikon mukaan. Vakuutuksenantajat voivat tämän sopimuksen ansiosta alentaa hallintokulujaan, minkä pitäisi periaatteessa vaikuttaa myös vakuutusmaksuihin. joutumatta korvausten saamiseksi puoleen B. Käytännön kokemukset ei Kun ollut asetus riittävästi annettiin, komissiolla 43. kokemusta korvausvaatimusten käsittelyä koskevien sopimusten sisällyttämisestä asetuksen soveltamisalaan. Kun asetuksen antamisesta on nyt kulunut kuusi vuotta, asiasta ei ole juurikaan lisäkokemusta. Komission yksiköt ovat käsitelleet joitakin ilmoituksia liittyivät korvausten maksamiseen suoraan vakuutetuille, sopimuksista, korvauskulujen jakamiseen vakuutuksenantajien välillä tai näiden kahden seikan yhdistelmään. Yksiköt lähettivät kaikissa näissä tapauksissa ilmoituksen tekijöille hallinnollisen kirjeen, jossa vahvistettiin, että sopimuksia ei katsottu 81 artiklan ( ex 85 artiklan) kannalta ongelmallisiksi. jotka 44. On korostettava, että kyseisten sopimusten soveltamisala oli poikkeuksetta rajallinen. Sopimukset koskivat vahinkoja, joista r!wksetaan suhteellisen pieniä korvauksia. Sopimus, jolla vakuutuksenantajat sopivat maksavansa kukin 50 prosenttia kuluista, jotka aiheutuivat eri maiden lipun alla purjehtivien alusten sisävesiväylillä ilman yhteentörmäyksestä Alankomaiden korvausvastuun määrittämistä), alle 10 frangin korvausvaatimuksia. Espanjassa puolestaan oli tehty sopimus korvauskulujen kertasuoritusperusteisesta jakautumisesta ja liikennevakuutuksiin liittyvien korvausten maksamisesta suoraan vakuutetuille, ja sopimus koski enintään miljoonan Espanjan pesetan korvausvaatimuksia. Komission yksiköt katsoivat, että taloudellisilta vaikutuksiltaan pieniä vahinkoja koskevista korvausvaatimusten käsittelysopimuksista saatavat edut (käsittelyn nopeus ja hallintokuluissa saatava säästö) korvasivat mahdolliset haitat (jonkin verran pääilekkäisyyttä niiden vakuutettujen maksamien vakuutusmaksujen välillä, jotka eivät ole joutuneet korvausvastuuseen, ja niiden vakuutettujen maksujen välillä, jotka ovat joutuneet korvausvastuuseen). (sopimus Sveitsin tehtiin koski 000 22 45. Komi,sion yksiköille tehtiin aivan äskettäin ensimmäinen korvausvaatimusten käsittelyä koskeva kantelu. Kantelijat väittivät, että sopimus korotti kohtuuttomasti heidän vakuutusmaksujaan ja aiheutti perusteetonta päHllekkäisyyttä vakuutettujcn maksamien maksujen välillä. KanV. :!Iua tutkitaan parhaillaan. C. Tulevaisuudennäkymät 46. Koska korvausvaatimusten käsittelystä tehtyjen sopimusten vakuutetuillc aiheuttamien kielteisten vaikutusten havainnoinnissa on kyse suhteellisen uudesta toimenpiteestä, komission on tutkittava edellä mainittu kantelu ja muut sen käsiteltäviksi mahdollisesti tuotavat asiat yksityiskohtaisesti ennen kuin se voi harkita asetuksen soveltamisalan laajentamista tähän sopimusluokkaan. II. Suurentuneita riskejä koskevat rekisterit ja tiedot A. Yleistä Suurentuncita riskejä koskevien rekistereiden pidosta tai tietojenvaihdosta 47. tehtyjen sopimusten tavoitteena on lisätä vakuutuksenantajien tietämystä katettavien riskien luonteesta. Tällaisia sopimuksia tehdään erityisesti autovakuutusten alalla, jolla kyseiset rekisterit tai tietojärjestelmät antavat esimerkiksi mahdollisuuden saada tietoja "huonoista" kuljettajista tai maksajista tai koota yhteen varastettuja autoja koskevat tiedot. ei ilmeisesti säännösten soveltamista. Pelkkää Nämä sopimukset eivät yleensä kuulu perustamissopimuksen 81 artiklan 1 (ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, jos ne koskevat pelkästään suurentuneita riskejä koskevien tietojen antamista. Tämä ei kuitenkaan rajoita henkilötietojen suojaa koskevien luonnetta koskevalla kilpailua kuitenkaan tietojenvaihdolla vakuutuksenantajien välillä. Tilanne muuttuu kuitenkin, tietojenvaihtoa täydermetään sopimuksella, jolla pyritään pääsemään yhteisymmärrykseen kyseisiin riskeihin sovellettavasta toimintatavasta. Esimerkiksi suositukset, jotka koskevat kieltäytymistä suurentuneiden riskien kattamisesta tai näihin riskeihin liittyvien riskimaksujen korottamista (riippumatta siitä, onko kyse pelkästään· korotusta koskevasta periaatteesta vai määrätystä korotusprosentista tai -summasta) kuuluvat selkeästi 81 artklan 1 (ex 85 artiklan 1) kohdan soveltamisalaan, eikä niille voida myöntää 81 artiklan 3 (ex 85 artiklan 3) kohdan nojalla poikkeusta (ks. myös asetuksen II ja III osasto). rajoittamaan jos riskien pyritä B. Käytännön kokemukset 48. Komission käsiteltäviksi on tuotu asetuksen voimaantulon jälkeen vain kolme sopimusta · suurentuneita riskejä koskevien rekistereiden pidosta tai niitä koskevasta tietojenvaihdosta. Vain yhdessä tapauksessa (Espanja) komission yksiköt joutuivat vaatimaan sellaisen lausekkeen poistamista sopimuksesta, joka ylitti sopimusten hyväksyttävän kohdealan. Kyseinen lauseke velvoitti vakuutuksenantajat korottamaan "huonojen" kul}~ttajien vakuutusmaksuja tietyllä vähimmäismäärällä. Komission yksiköt lähettivät kaikissa kolmessa tapauksessa sopimuspuolille asian käsittelyn lopettamista koskevan hallinnollisen kirjeen, jossa ilmoitettiin, että 81 artiklan 1 ( ex 23 85 artiklan 1) kohtaa ei voida soveltaa kyseisecn tapaukseen. KirjeissH täsmennettiin kuitenkin, että rajoita henkilötietojen suojaa koskevien sriännöstcn soveltamista. tämä ei tapauksessa, että sopimukset Tätä monimutkaisempi on kuitenkin kysymys siitä, olisiko sopimuksiin, joiden tarkoituksena on laatia rekistereitä kartettavista riskeistä, aiheellista puuttua siinä saavat vakuutuksenantajat kieltäytymään järjestelmällisesti kyseisten riskien kattamisesta. Jos vakuutuksenantajat eivät ole tehneet virallista sitoumusta tästä tai jos vakuutuksenantajien yhdistykset eivät ole antaneet suositusta, jossa vakuutuksenantajia kehotetaan olemaan kattamatta enää kyseisiä riskejä, 111 osaston 7 artiklan 1 kohdan a alakohtaa Uossa kielletään lausekkeet, joilla jätetään vastuun ulkopuolelle kyseiseen riskilajiin kuuluvat vahingot) ei voida soveltaa näihin sopimuksiin. Komission yksiköillä ei kuitenkaan ole tässä vaiheessa viitteitä siitä, että vakuutuksenantajat harjoittaisivat tällaista oheistoimintaa. C. Tulevaisuudennäkymät 49. Sopimukset, jotka koskevat pelkästään suureiltuneita riskejä koskevien rekistereiden pitoaja tietojenvaihtoa, eivät näytä poikkeustapauksia lukuun ottamatta kuuluvan 81 artiklan ( ex 85 artiklan) soveltamisalaan. Laajempia sopimuksia on periaatteessa tarkasteltava asetuksen II ja 111 osaston kannalta. Komissio katsoo tähän mennessä saamiensa kokemusten perusteella, ettei kyseisiä sopimuksia varten ole tarpeen luoda ryhmäpoikkeusjärjestelyä. PÄÄTELMÄT Asetusta sovelletaan kahteen sellaisia kilpailuun vaikuttavia 50. tekijöitä koskevaan sopimusluokkaan, jotka oli asetuksen antamisen aikaan juuri päätetty jättää yhteisön sääntelyn ulkopuolelle. Nämä tekijät ovat vakuutusmaksut ja vakuutusehdot Asetuksen tavoitteena oli tukea kyseisiä seikkoja koskevan sääntelyn purkamista ja varmistaa, sellaisilla itsesääntelyaloitteilla, jotka ylittävät vakuutusalan erityispiirkiden perusteella oikeutetut rajat. alkanutta äskettäin kilpailua rajoiteta että ei tapauksissa, On selvitettävä, onko a~etus täyttänyt tavoitteensa. Kokemukset osoittavat, että vakuutu"n:Lctksujei1 laskemista koskevan II osaston täytäntöönpano ei ole sujunut odotetusti. Koska kyse on erittäin teknisestä aiheesta, komission yksiköillä on ollut vaikeuksia tarkistaa, onko riskimaksuja koskeva yhteistyö asetuksen mukaista. Niissä toimitettu tietoja harvoissa vakuutuksenantajien noudattamista kaupallisista vakuutusmaksuista, ole ollut huomauttamista maksujen välisistä poikkeamista. yksiköillä Vakuutusehtojen soveltamisesta (111 osasto) saadut kokemukset kiinnittävät huomion toisenlaiseen ongelmaan. Kilpailun kannalta erityisen haitallisiksi luokitelluista kielletyistä sopimusehdoista moniin voidaan asetuksen 7 artiklan nojalla soveltaa poikkeusta, jos niissä mainitaan, että vakuutuksen~ntajat voivat jättää ne täyttämättä. on (brutto-) komission yksiköille JOissa ei Rinnakkaisvakuutus- 51. ryhmittymien tutkiminen asetuksen IV osaston nojalia kuuluu yhteisön ensisijaisiin tavoitteisiin rinnakkaisjälleenvakuutusalan tai 24 myös jatkossa. Tässä yhteydessä noudatettava taloudellinen lähcstytnistapa on jo määritelty (ks. kohta 28) ja sitä on jo sovellettu ilmailuriskejä kattaviin ryhmittyn1iin. Asetuksen IV osaston säännökset ja niiden soveltaminen komissiolle tänä ajankohtana ilmoitettaviin ryhmittymäkokonaisuuksiin on mukautettava tähän lähestymistapaan. Kyseisen taloudellisen lähestymistavan eri vaiheissa nousee esiin kysymyksiä, joihin annettava vastaus riippuu kullekin tapaukselle ominaisista seikoista. Vastaus kysymykseen asetuksen 11 artiklassa olevan de minimis -säännön soveltamisesta ryhmittymään riippuu merkityksellisten markkinoiden määritelmästä (ensimmäinen vaihe). Sen selvittämiseksi, onko ryhmittymä välttämätön tietyn riskin kattamisen kannalta, on selvitettävä ryhmittymän vähimmäiskoko (toinen vaihe). Pyrittäessä selvittämään, missä määrin sellainen ryhmittymäsopimus rajoittaa kilpailua, jossa ei määrätä velvollisuudesta osoittaa ryhmittymälle kyseistä riskiä koskevat sopimukset, edellyttää puolestaan sen tutkimista, onko vakuutuksien tarjoaminen ryhmittymän ulkopuolellh vakuutuksenantajien taloudellisten etujen mukaista (kolmas vaihe). Asetuksen V osaston soveltamisalaan kuuluvia SQpimuksia (turvalaitteet) ja 52. neuvoston valtuusasetuksessa mainittuja sopimuksia (vahinkojen selvittely ja kartettavien riskien rekisteri) ei tähän mennessä ole juurikaan käsitelty komissiossa. Komissio ottaa käsiteltäväkseen vain kantcluita ja niitäkin vain siinä tapauksessa, että kansallisilla parempia mahdollisuuksia asian tutkimiseen. kilpailuviranomaisilla tuomioistuimilla ole tai et 53. Sen lisäksi, että tämä kertomus tarjoaa komissiolle tilaisuuden antaa laitoksille ja yrityksille, joiden etua asia koskee, tietoja siitä, miten komission yksiköt ovat panneet asetuksen täytäntöön, komissio voi tässä yhteydessä pyytää kyseisiltä laitoksilta ja parannusehdotuksia. Tarvittaessa voidaan harkita myös aihetta käsittelevän kuulemistilaisuuden järjestämistä. huomautuksia yrityksiltä aiheeseen liittyviä tietoja, ja 25


title: Κανονισμός (ΕΚ) αριθ. 1009/1999 της Επιτροπής, της 12ης Μαΐου 1999, για τροποποίηση των επιστροφών κατά την εξαγωγή της λευκής ζάχαρης και της ακατέργαστης ζάχαρης σε φυσική κατάσταση

eurovoc_concepts:
export refund
raw sugar
white sugar

formats: pdf print

text: L 123/32 EL Ep(cid:148)sglg Evgleq(cid:148)da tym Euqypa(cid:152)j(cid:150)m Joimot(cid:147)tym 13. 5. 1999 JAMOMISLOS (EJ) aqih. 1009/1999 TGS EPITQOPGS tgr 12gr La(cid:155)ou 1999 cia tqopopo(cid:148)gsg tym epistqov(cid:150)m jat(cid:145) tgm enacyc(cid:147) tgr keuj(cid:147)r f(cid:145)waqgr jai tgr ajat(cid:146)qcastgr f(cid:145)waqgr se vusij(cid:147) jat(cid:145)stasg G EPITQOPG TYM EUQYPA(cid:136)JYM JOIMOTGTYM, (cid:130)womtar up(cid:149)xg: tg sumh(cid:147)jg cia tgm (cid:148)dqusg tgr Euqypa(cid:152)j(cid:147)r Joim(cid:149)tgtar, tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 1785/81 tou Sulbouk(cid:148)ou, tgr 30(cid:147)r Ioum(cid:148)ou 1981, peq(cid:148) joim(cid:147)r oqcam(cid:150)seyr acoq(cid:145)r stom tol(cid:146)a tgr f(cid:145)waqgr (1), (cid:149)pyr tqopopoi(cid:147)hgje tekeuta(cid:148)a ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EJ) aqih. 1148/98 tgr Epitqopgr (2), jai id(cid:148)yr to (cid:145)qhqo 19 paq(cid:145)cqavor 4 de(cid:151)teqo ed(cid:145)vio, Ejtil(cid:150)mtar: (cid:149)ti oi epistqov(cid:146)r pou evaql(cid:149)fomtai jat(cid:145) tgm enacyc(cid:147) cia tg keuj(cid:147) f(cid:145)waqg jai tgm ajat(cid:146)qcastg f(cid:145)waqg (cid:146)woum jaho- qishe(cid:148) ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EJ) aqih. 946/1999 tgr Epi- tqop(cid:147)r (3)· (cid:149)ti g evaqloc(cid:147) tym keptoleqei(cid:150)m pou amav(cid:146)qomtai stom jamomisl(cid:149) (EJ) aqih. 946/1999 sta stoiwe(cid:148)a cia ta opo(cid:148)a (cid:146)kabe cm(cid:150)sg g Epitqop(cid:147) odgce(cid:148) stgm tqopopo(cid:148)gsg tym epistqov(cid:150)m jat(cid:145) tgm enacyc(cid:147), oi opo(cid:148)er isw(cid:151)oum s(cid:147)leqa, s(cid:151)lvyma le to paq(cid:145)qtgla tou paq(cid:149)mtor jamomislo(cid:151), ENEDYSE TOM PAQOMTA JAMOMISLO: (cid:129)qhqo 1 Oi epistqov(cid:146)r jat(cid:145) tgm enacyc(cid:147), se vusij(cid:147) jat(cid:145)stasg jai (cid:149)wi letousiyl(cid:146)mym, tym pqo(cid:152)(cid:149)mtym pou amav(cid:146)qomtai sto (cid:145)qhqo 1 paq(cid:145)cqavor 1 stoiwe(cid:148)o a) tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 1785/81 jai jahoq(cid:148)fomtai sto paq(cid:145)qtgla tou jamo- mislo(cid:151) (EJ) aqih. 946/1999 e(cid:148)mai tqopopoigl(cid:146)mer s(cid:151)lvyma le ta pos(cid:145) pou oq(cid:148)fomtai sto paq(cid:145)qtgla. (cid:129)qhqo 2 O paq(cid:150)m jamomisl(cid:149)r aqw(cid:148)fei ma isw(cid:151)ei stir 13 La(cid:155)ou 1999. O paq(cid:150)m jamomisl(cid:149)r e(cid:148)mai desleutij(cid:149)r yr pqor (cid:149)ka ta l(cid:146)qg tou jai isw(cid:151)ei (cid:145)lesa se j(cid:145)he jq(cid:145)tor l(cid:146)kor. Bqun(cid:146)kker, 12 La(cid:155)ou 1999. Cia tgm Epitqop(cid:147) Franz FISCHLER L(cid:146)kor tgr Epitqop(cid:147)r (1) EE L 177 tgr 1. 7. 1981, s. 4. (2) EE L 159 tgr 3. 6. 1998, s. 38. (3) EE L 118 tgr 6. 5. 1999, s. 5. 13. 5. 1999 EL Ep(cid:148)sglg Evgleq(cid:148)da tym Euqypa(cid:152)j(cid:150)m Joimot(cid:147)tym L 123/33 PAQAQTGLA tou jamomislo(cid:151) tgr Epitqop(cid:147)r, 12 Laiou 1999, cia tqopopo(cid:148)gsg tym epistqov(cid:150)m jat(cid:145) tgm enacyc(cid:147) tgr keuj(cid:147)r f(cid:145)waqgr jai tgr ajat(cid:146)qcastgr f(cid:145)waqgr se vusij(cid:147) jat(cid:145)stasg Jydij(cid:149)r pqo(cid:152)(cid:149)mtor Epistqov(cid:147) 1701 11 90 9100 1701 11 90 9910 1701 11 90 9950 1701 12 90 9100 1701 12 90 9910 1701 12 90 9950 (cid:190) EUR/100 kg (cid:190) 47,78 46,54 47,78 46,54 (1) (1) (2) (1) (1) (2) (cid:190) EUR/1 % fawaq(cid:149)fgr (cid:253) 100 kg (cid:190) 1701 91 00 9000 0,5194 1701 99 10 9100 1701 99 10 9910 1701 99 10 9950 (cid:190) EUR/100 kg (cid:190) 51,94 50,59 50,59 (cid:190) EUR/1 % fawaq(cid:149)fgr (cid:253) 100 kg (cid:190) 1701 99 90 9100 0,5194 (1) To paq(cid:149)m pos(cid:149) evaql(cid:149)fetai stgm ajat(cid:146)qcastg f(cid:145)waqg apod(cid:149)seyr 92 %. Am g ap(cid:149)dosg tgr enac(cid:149)lemgr ajat(cid:146)qcastgr f(cid:145)waqgr ap(cid:146)wei jat(cid:145) 92 %, to pos(cid:149) tgr eisvoq(cid:145)r pou evaql(cid:149)fetai upokoc(cid:148)fetai s(cid:151)lvyma le tir diat(cid:145)neir tou (cid:145)qhqou 17a paq(cid:145)cqavor 4 tou jamomislo(cid:151) (EOJ) aqih. 1785/81. (2) Jahoqisl(cid:149)r pou amast(cid:146)kketai ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 2689/85 tgr Epi- tqop(cid:147)r (EE L 255 tgr 26. 9. 1985, s. 12), (cid:149)pyr tqopopoi(cid:147)hgje ap(cid:149) tom jamomisl(cid:149) (EOJ) aqih. 3251/85 (EE L 309 tgr 21. 11. 1985, s. 14)


title: Komission asetus (EY) N:o 1010/1999, annettu 12 päivänä toukokuuta 1999, valkoisen sokerin vientituen enimmäismäärän vahvistamisesta asetuksessa (EY) N:o 1574/98 tarkoitetun pysyvän tarjouskilpailun osana järjestettävää 38. osittaista tarjouskilpailua varten

eurovoc_concepts:
award of contract
export refund
white sugar

text: L 123/34 FI Euroopan yhteis(cid:148)jen virallinen lehti 13. 5. 1999 KOMISSION ASETUS (EY) N:o 1010/1999, annettu 12 p(cid:132)iv(cid:132)n(cid:132) toukokuuta 1999, valkoisen sokerin vientituen enimm(cid:132)ism(cid:132)(cid:132)r(cid:132)n vahvistamisesta asetuksessa (EY) N:o 1574/98 tarkoitetun pysyv(cid:132)n tarjouskilpailun osana j(cid:132)rjestett(cid:132)v(cid:132)(cid:132) 38. osittaista tarjouskilpailua varten EUROOPAN YHTEIS(cid:153)JEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteis(cid:148)n perustamissopi- muksen, ottaa huomioon sokerialan yhteisest(cid:132) markkinaj(cid:132)rjeste- lyst(cid:132) 30 p(cid:132)iv(cid:132)n(cid:132) kes(cid:132)kuuta 1981 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1785/81 (1), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna komission asetuksella (EY) N:o 1148/98 (2), ja erityisesti sen 17 artiklan 5 kohdan toisen alakohdan b alakohdan, sek(cid:132) katsoo, ett(cid:132) valkoisen sokerin vientimaksujen ja/tai vientitukien m(cid:132)(cid:132)ritt(cid:132)miseksi j(cid:132)rjestett(cid:132)v(cid:132)st(cid:132) pysyv(cid:132)st(cid:132) tarjouskilpailusta 22 p(cid:132)iv(cid:132)n(cid:132) hein(cid:132)kuuta 1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1574/98 (3) nojalla t(cid:132)m(cid:132)n sokerin vienti(cid:132) varten j(cid:132)rjestet(cid:132)(cid:132)n osittaisia tarjouskilpailuja, asetuksen (EY) N:o 1574/98 9 artiklan 1 kohdan s(cid:132)(cid:132)n- n(cid:148)sten mukaan varten vahvistetaan tarvittaessa vientituen enimm(cid:132)ism(cid:132)(cid:132)r(cid:132), ottaen tarjouskilpailua kyseist(cid:132) erityisesti huomioon yhteis(cid:148)n ja maailmanmarkkinoiden sokerin markkinatilanne ja sen odotettavissa oleva kehitys, tarjousten tarkastelun j(cid:132)lkeen olisi 38. tarjouskilpailusta annettava 1 artiklassa tarkoitetut s(cid:132)(cid:132)nn(cid:148)kset, ja asetuksessa t(cid:132)ss(cid:132) hallintokomitean lausunnon mukaiset, s(cid:132)(cid:132)detyt toimenpiteet ovat sokerin ON ANTANUT T(cid:142)M(cid:142)N ASETUKSEN: 1 artikla Vahvistetaan vientituen enimm(cid:132)ism(cid:132)(cid:132)r(cid:132)ksi asetuksen (EY) N:o 1574/98 nojalla j(cid:132)rjestetyss(cid:132) valkoisen sokerin 38. tarjouskilpailussa 53,624 EUR/100 kg. 2 artikla T(cid:132)m(cid:132) asetus tulee voimaan 13 p(cid:132)iv(cid:132)n(cid:132) toukokuuta 1999. T(cid:132)m(cid:132) asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sit(cid:132) sovelletaan sellaisenaan kaikissa j(cid:132)sen- valtioissa. Tehty Brysseliss(cid:132) 12 p(cid:132)iv(cid:132)n(cid:132) toukokuuta 1999. Komission puolesta Franz FISCHLER Komission j(cid:132)sen (1) EYVL L 177, 1. 7. 1981, s. 4. (2) EYVL L 159, 3. 6. 1998, s. 38. (3) EYVL L 206, 23. 7. 1998, s. 7


title: Commission Regulation (EC) No 1010/1999 of 12 May 1999 fixing the maximum export refund for white sugar for the 38th partial invitation to tender issued within the framework of the standing invitation to tender provided for in Regulation (EC) No 1574/98

text: L 123/34 EN Official Journal of the European Communities 13. 5. 1999 COMMISSION REGULATION (EC) No 1010/1999 of 12 May 1999 fixing the maximum export refund for white sugar for the 38th partial invitation to tender issued within the framework of the standing invitation to tender provided for in Regulation (EC) No 1574/98 THE COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES, Having regard to the Treaty establishing the European Community, Having regard to Council Regulation (EEC) No 1785/81 of 30 June 1981 on the common organization of the last amended by markets Commission Regulation (EC) No 1148/98 (2), and in particular the second subparagraph of Article 17 (5) (b) thereof, in the sugar sector (1), as Whereas Commission Regulation (EC) No 1574/98 of 22 July 1998 on a standing invitation to tender to determine refunds on exports of white sugar (3), levies and/or requires partial invitations to tender to be issued for the export of this sugar; Whereas, pursuant to Article 9 (1) of Regulation (EC) No 1574/98 a maximum export refund shall be fixed, as the case may be, account being taken in particular of the state the Community and and foreseeable development of world markets in sugar, for the partial invitation to tender in question; following an examination of the tenders Whereas, submitted in response to the 38th partial invitation to tender, the provisions set out in Article 1 should be adopted; Whereas the measures provided for in this Regulation are in accordance with the opinion of the Management Committee for Sugar, HAS ADOPTED THIS REGULATION: Article 1 For the 38th partial invitation to tender for white sugar issued pursuant to Regulation (EC) No 1574/98 the maximum amount of the export refund is fixed at 53,624 EUR/100 kg. Article 2 This Regulation shall enter into force on 13 May 1999. This Regulation shall be binding in its entirety and directly applicable in all Member States. Done at Brussels, 12 May 1999. For the Commission Franz FISCHLER Member of the Commission (1) OJ L 177, 1. 7. 1981, p. 4. (2) OJ L 159, 3. 6. 1998, p. 38. (3) OJ L 206, 23. 7. 1998, p. 7


title: Regolamento (CE) n. 1015/1999 della Commissione, del 12 maggio 1999, che fissa i dazi all'importazione nel settore dei cereali

eurovoc_concepts:
CCT duties
United States
cereals
import
stock-exchange listing

text: L 123/46 IT Gazzetta ufficiale delle Comunit(cid:133) europee 13. 5. 1999 REGOLAMENTO (CE) N. 1015/1999 DELLA COMMISSIONE del 12 maggio 1999 che fissa i dazi all’importazione nel settore dei cereali LA COMMISSIONE DELLE COMUNIT(cid:211) EUROPEE, visto il trattato che istituisce la Comunit(cid:133) europea, visto il regolamento (CEE) n. 1766/92 del Consiglio, del 30 giugno 1992, relativo all’organizzazione comune dei mercati nel settore dei cereali (1), modificato da ultimo dal regolamento (CE) n. 923/96 della Commissione (2), visto il regolamento (CE) n. 1249/96 della Commissione, del 28 giugno 1996, recante modalit(cid:133) di applicazione del regolamento (CEE) n. 1766/92 del Consiglio, per quanto riguarda i dazi all’importazione nel settore dei cereali (3), modificato da ultimo dal regolamento (CE) n. 2519/98 (4), in particolare l’articolo 2, paragrafo 1, l’applicazione, considerando che l’articolo 10 del regolamento (CEE) n. 1766/92 prevede all’importazione dei prodotti di cui all’articolo 1 dello stesso regolamento, delle aliquote dei dazi della tariffa doganale comune; che tuttavia, per i prodotti di cui al paragrafo 2 dell’articolo 10, il dazio all’importazione (cid:138) pari al prezzo di intervento applicabile a all’atto dell’importazione, maggiorato del 55 %, previa deduzione del prezzo all’im- portazione cif applicabile alla spedizione di cui trattasi; tuttavia, tale dazio non pu(cid:149) superare l’aliquota dei dazi della tariffa doganale comune; tali prodotti considerando che, in virt(cid:151) dell’articolo 10, paragrafo 3 del regolamento (CEE) n. 1766/92, i prezzi all’importazione cif sono calcolati in base ai prezzi rappresentativi del prodotto di cui trattasi sul mercato mondiale; considerando che il regolamento (CE) n. 1249/96 ha fissato le modalit(cid:133) di applicazione del regolamento (CEE) n. 1766/92 per quanto riguarda i dazi all’importazione nel settore dei cereali; considerando che i dazi all’importazione si applicano fino al momento in cui entri in vigore una nuova fissazione; che essi restano altres(cid:141) in vigore in mancanza di quota- zioni disponibili per la borsa di riferimento, indicata nell’allegato II del regolamento (CE) n. 1249/96 nel corso la fissazione periodica; delle due settimane precedenti considerando che, per permettere il normale funziona- mento del regime dei dazi all’importazione, (cid:138) opportuno prendere in considerazione, al fine del loro calcolo, i tassi rappresentativi di mercato rilevati nel corso di un periodo di riferimento; considerando che l’applicazione del regolamento (CE) n. 1249/96 richiede la fissazione dei dazi all’importazione conformemente all’allegato del presente regolamento, HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO: Articolo 1 I dazi all’importazione nel settore dei cereali, di cui all’ar- ticolo 10, paragrafo 2 del regolamento (CEE) n. 1766/92, sono fissati nell’allegato I del presente regolamento in base ai dati indicati nell’allegato II. Articolo 2 Il presente regolamento entra in vigore il 16 maggio 1999. Il presente regolamento (cid:138) obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri. Fatto a Bruxelles, il 12 maggio 1999. Per la Commissione Franz FISCHLER Membro della Commissione (1) GU L 181 dell’1. 7. 1992, pag. 21. (2) GU L 126 del 24. 5. 1996, pag. 37. (3) GU L 161 del 29. 6. 1996, pag. 125. (4) GU L 135 del 25. 11. 1998, pag. 7. 13. 5. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunit(cid:133) europee L 123/47 Dazi all’importazione dei prodotti di cui all’articolo 10, paragrafo 2 del regolamento (CEE) n. 1766/92 ALLEGATO I Codice NC Designazione delle merci 1001 10 00 Frumento (grano) duro di qualit(cid:133) elevata di qualit(cid:133) media (1) 1001 90 91 Frumento (grano) tenero destinato alla semina 1001 90 99 Frumento (grano) tenero di qualit(cid:133) elevata, diverso da quello destinato alla semina (3) di qualit(cid:133) media di bassa qualit(cid:133) 1002 00 00 Segala 1003 00 10 Orzo destinato alla semina 1003 00 90 Orzo diverso dall’orzo destinato alla semina (3) 1005 10 90 Granturco destinato alla semina, diverso dal granturco ibrido 1005 90 00 Granturco diverso dal semina (3) granturco destinato alla 1007 00 90 Sorgo da granella, diverso dal sorgo ibrido destinato alla semina Dazi all’importazione per via terrestre, fluviale o marittima in provenienza dai porti mediterranei, dai porti del Mar Nero o dai porti del Mar Baltico (in EUR/t) Dazi all’importazione per via aerea o per via marittima in provenienza da altri porti (2) (in EUR/t) 46,44 56,44 60,39 60,39 89,44 101,12 104,21 104,21 104,21 104,25 104,25 104,21 36,44 46,44 50,39 50,39 79,44 91,12 94,21 94,21 94,21 94,25 94,25 94,21 (1) Per il frumento duro che non soddisfa i requisiti della qualit(cid:133) minima per il grano duro di qualit(cid:133) media, di cui all’allegato I del regolamento (CE) n. 1249/96, il dazio applicabile (cid:138) quello fissato per il frumento (grano) tenero di bassa qualit(cid:133). (2) Per le merci che arrivano nella Comunit(cid:133) attraverso l’Oceano Atlantico o il Canale di Suez [articolo 2, paragrafo 4 del regolamento (CE) n. 1249/96], l’importatore pu(cid:149) beneficiare di una riduzione dei dazi pari a: (cid:190) 3 EUR/t se il porto di scarico si trova nel Mar Mediterraneo oppure (cid:190) 2 EUR/t se il porto di scarico si trova in Irlanda, nel Regno Unito, in Danimarca, in Svezia, in Finlandia oppure sulla costa atlantica della penisola iberica. (3) L’importatore pu(cid:149) beneficiare di una riduzione forfettaria di 14 o 8 EUR/t se sono soddisfatte le condizioni fissate all’articolo 2, paragrafo 5 del regolamento (CE) n. 1249/96. L 123/48 IT Gazzetta ufficiale delle Comunit(cid:133) europee 13. 5. 1999 ALLEGATO II Elementi di calcolo dei dazi (periodo dal 30. 4. 1999 all’11. 5. 1999) 1. Medie delle due settimane precedenti il giorno della fissazione: Quotazioni borsistiche Minneapolis Kansas-City Chicago Chicago Minneapolis Minneapolis Minneapolis Prodotto (% proteine al 12 % di umidit(cid:133)) HRS2. 14 % HRW2. 11,5 % SRW2 YC3 HAD2 qualit(cid:133) media (*) US barley 2 Quotazione (EUR/t) 108,81 95,78 88,88 80,52 134,40 (**) 124,40 (**) 76,63 (**) Premio sul Golfo (EUR/t) Premio sui Grandi Laghi (EUR/t) (cid:190) 11,64 8,21 (cid:190) 3,42 (cid:190) 8,66 (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (cid:190) (*) Premio negativo di importo pari a 10 EUR/t [articolo 4, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 1249/96]. (**) Fob Duluth. 2. Trasporto/costi: Golfo del Messico (cid:190) Rotterdam: 12,16 EUR/t; Grandi Laghi (cid:190) Rotterdam: 24,75 EUR/t. 3. Sovvenzioni di cui all’articolo 4, paragrafo 2, terzo comma del regolamento (CE) n. 1249/96: 0,00 EUR/t (HRW2) 0,00 EUR/t (SRW2)