title: Parere del Comitato economico e sociale riguardante «I servizi di interesse generale"

text: 20. 12. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 368/51 Parere del Comitato economico e sociale riguardante «I servizi di interesse generale» (1999/C 368/17) Il Comitato economico e sociale, in data 29 aprile 1999, ha deciso, conformemente al disposto dell’articolo 23, terzo paragrafo, del Regolamento interno, di elaborare un parere riguardante «I servizi di interesse generale». La Sezione «Trasporti, energia, infrastrutture, società dell’informazione», incaricata di preparare i lavori in materia, ha formulato il parere sulla base del rapporto introduttivo del relatore Herna´ndez Bataller in data 5 ottobre 1999. Il Comitato economico e sociale ha adottato il 21 ottobre 1999, nel corso della 367a sessione plenaria (20 e 21 ottobre) il seguente parere con 78 voti favorevoli, 1 voto contrario e 3 astensioni. 1. Introduzione E` chiaro che il concetto di servizio di interesse generale 1. 1. viene inteso in maniera diversa nell’ambito dell’Unione euro- pea, e che le concezioni germanica, nordica, latina ed anglosas- sone non sono identiche. In alcuni Stati dell’Unione l’idea stessa di servizio pubblico è inesistente. Esistono comunque concetti sufficientemente simili e realtà tra loro prossime. (Ad esempio nei Paesi Bassi i «beheer van diensten», in Italia la «gestione di pubblica utilità », nel Regno Unito la «public utility», nella Repubblica federale di Germania la «Daseinvor- sorge» ed in Francia il «service public»). 1. 2. I «servizi di interesse generale», che coprono tanto le attività commerciali che quelle «extracommerciali», vanno distinti dai «servizi di interesse economico-generale» che riguar- dano esclusivamente le attività commerciali, vale a dire che vengono o possono essere esercitati nell’ambito di un mercato, e caratterizzano l’attività di un’impresa. Quest’ultima categoria di servizi è sottoposta alle regole della concorrenza e in tale contesto puo` venire loro applicato l’articolo 86, del Trattato (1). E` il caso dei servizi delle reti dei trasporti, dell’energia e di comunicazione. I servizi di interesse generale si caratterizzano essenzial- 1. 3. mente in base all’oggetto della loro attività. Questa deve soddisfare un bisogno generale (2) e «fondamentale» dei membri della collettività, vale a dire di un gruppo di persone tra le quali esistono relazioni di uguaglianza e solidarietà. Nel valutare i bisogni della collettività viene accordata notevole libertà agli Stati membri, affinché definiscano essi stessi gli obiettivi della politica nazionale. La giurisprudenza della Corte di giustizia della Comunità europea ha riconosciuto che la sicurezza, la difesa, la protezione e/o la coesione sociale della collettività, inter alia, rappresentano bisogni di questo tipo. (1) Sentenze della Corte di giustizia delle Comunità europee: del 15. 2. 1993, Poucet e Pistre (C-159 E 160/91), Rec. p. I-637; del 27. 10. 1993, Lagauche e. a. (C-46/90 e 93/91), Rec. p. I-5267; del 19. 1. 1994, SA-Fluggesellschaft (C-364/92), Rec. p. I-143. (2) Conclusioni dell’Avvocato Generale Tesauro del 9 febbraio 1993 nella causa Corbeau, sentenza del 19 maggio 1993, C-320/91, Rec. p. I-2533, punto 19. le forniture d’acqua potabile, I servizi d’interesse generale debbono rispondere a 1. 4. bisogni come l’istruzione, la salute, le comunicazioni, l’infor- mazione, i quali rivestono un’importanza essenziale per la protezione delle libertà fondamentali delle persone e migliorano la vita sociale. Si tratta di attività socioeconomiche che in generale non vengono lasciate al solo operare del mercato, in quanto esistono forme d’intervento delle amministrazioni per regolarle e controllarle. i trasporti, 1. 4. 1. Uno dei motivi fondamentali dell’esistenza di impre- se pubbliche ovvero di misure di regolazione da parte dello Stato è «il fallimento del mercato». Tale carenza, dovuta in parte all’inefficienza dei meccanismi del mercato nell’allocare servizi e beni fa sı` che un gran numero di persone a reddito molto basso dipenda da tali servizi pubblici al fine di poter consumare i prodotti che non sono loro accessibili solo attraverso il mercato. Il presente parere illustra in primo luogo, brevemen- 1. 4. 2. te, il contenuto della comunicazione della Commissione concernente i servizi di interesse generale in Europa. Passa quindi in rassegna la normativa in vigore inerente ai vari tipi di servizi per poi esaminare la situazione dopo il Trattato di Amsterdam. L’elemento fondamentale del parere è la parte nella quale vengono elencati i principi che secondo il Comitato devono regolare i servizi d’interesse generale e vengono trattati alcuni aspetti sia generali che specifici di detti servizi. 2. La Comunicazione della Commissione dell’11 settem- bre 1996 sui servizi d’interesse generale in Europa (3) La Commissione chiarifica nel seguente modo la 2. 1. terminologia del settore e definisce: — servizi di interesse generale: i «servizi forniti dietro retribu- zione o meno, considerati d’interesse generale dalle auto- rità pubbliche e soggetti quindi a specifici obblighi inerenti al pubblico servizio»; (3) GU C 281 del 26. 9. 1996, pag. 3. C 368/52 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 20. 12. 1999 — servizi d’interesse economico generale: i «servizi forniti dietro retribuzione, che assolvono missioni di interesse generale e sono quindi assoggettati dagli Stati membri a specifici obblighi di servizio pubblico»; mediante autobus di linea o pullman puo` risolvere i problemi di congestione di alcune strade dell’Unione europea dovuti all’aumento di autovetture private in circolazione. — servizio pubblico: l’ente che produce il servizio e anche la missione d’interesse generale ad esso affidata. E` allo scopo di favorire o permettere l’assolvimento della missione di interesse generale che specifici obblighi di servizio pubblico possono essere imposti dalle pubbliche autorità all’ente produttore del servizio; Nei pareri del Comitato sui trasporti (2) viene sottoli- 3. 1. 1. neato che, conformemente al principio di sussidiarietà, le decisioni sulle modalità di organizzazione o sulle condizioni sia qualitative sia quantitative debbono poter rimanere prerogativa degli enti locali competenti. — servizio universale (1): l’insieme di esigenze di interesse generale cui dovrebbero essere assoggettate, nell’intera Comunità, determinate attività. Gli obblighi che ne discen- dono sono finalizzati a garantire ovunque l’accesso di tutti a determinate prestazioni essenziali, di qualità e a prezzi abbordabili. La Comunicazione afferma che i servizi d’interesse 2. 2. generale contribuiscono alla competitività europea ed alla solidarietà sociale, nonché alla qualità della vita dei cittadini europei, buona parte dei quali, inoltre, li considera autentici diritti sociali. 2. 3. Si sottolinea che la Comunità ha per obiettivo il sostegno alla competitività dell’economia europea in un modo sempre più concorrenziale, per garantire al consumatore scelte migliori, una miglior qualità e prezzi più bassi. Allo stesso tempo, tramite le sue politiche, la Comunità contribuisce a rafforzare la coesione economica e sociale tra gli Stati membri ed a ridurre determinate ineguaglianze. 3. Normativa nei settori dei trasporti, dell’energia, delle infrastrutture e della società dell’informazione tenendo conto in particolare di 3. 1. Nell’ambito dei trasporti ferroviari, su strada e per via navigabile, il Regolamento (CEE) n. 1191/1969 del Consiglio del 26 giugno prevede che le autorità degli Stati membri, allo trasporto scopo di garantire la prestazione di servizi di sufficienti, fattori sociali, ambientali e riguardanti l’assetto territoriale, o allo scopo di offrire condizioni tariffarie speciali a favore di determinate categorie di passeggeri, possano concludere contratti di servi- zio pubblico con un’impresa di trasporti per garantire le frequenze minime, la capacità, gli itinerari, le tariffe, gli orari e la continuità del servizio. Vi sono anche altri motivi pratici che motivano l’esistenza e la continuità dei contratti di servizio pubblico. Ad esempio un’offerta efficace e finalizzata all’utente di trasporti pubblici 3. 1. 2. L’applicazione del principio di sussidiarietà implica il mantenimento dell’acquis comunitario e dell’equilibrio istitu- zionale e non deve intaccare i principi stabiliti dalla Corte di giustizia per quanto riguarda la relazione tra diritto comunita- rio e diritto nazionale. Le misure adottate debbono comunque essere coerenti con il conseguimento soddisfacente dell’obietti- vo perseguito nonché con la necessità di realizzarlo efficace- mente, lasciando ai poteri nazionali o locali la scelta della forma e dei mezzi utilizzati, dato che a essi spetta la responsabilità di sviluppare la pianificazione strategica dei servizi di interesse generale. Per i trasporti aerei, il Regolamento (CEE) n. 2408/92 3. 1. 3. del Consiglio, del 23 luglio 1992, regola l’accesso delle compa- gnie aeree della Comunità alle rotte intracomunitarie e gli obblighi di servizio pubblico imposti ai servizi aerei di linea per quanto riguarda la frequenza minima, gli orari, il tipo di apparecchi impiegati e la capacità offerta (3). i Per trasporti marittimi, 3. 1. 4. il Regolamento (CEE) n. 3577/92 del Consiglio, del 7 dicembre 1992, che applica il trasporti principio della libera prestazione dei servizi ai marittimi tra Stati membri (cabotaggio marittimo), prevede all’art. 4 la possibilità di stipulare contratti di servizio pubblico, o imporre obblighi di servizio pubblico limitati alle esigenze relative ai porti che devono essere serviti, alla regolarità, alla continuità, alla frequenza e alla capacità di fornitura del servizio, alle tariffe richieste ed all’equipaggio della nave (4). La sicurezza è un importante elemento della politica 3. 1. 5. comunitaria dei trasporti. Esiste una correlazione tra la traspa- renza, la qualità e la protezione dei lavoratori e l’interesse pubblico che è destinato a raggiungere un equilibrio tra le aree rurali e quelle urbane per il quale è necessario impiegare le risorse pubbliche. Nei servizi di interesse generale qualsiasi limitazione imposta alla concorrenza dev’essere necessaria e correlata agli obiettivi perseguiti. I pubblici poteri debbono calcolare le restrizioni alla concorrenza necessarie per poter permettere alle imprese di offrire servizi pubblici, tenendo conto delle condizioni economiche nelle quali le imprese operano, dei costi che debbono sopportare, nonché della legislazione vigente che tali imprese debbono rispettare. (1) Il servizio universale, per il settore delle telecomunicazioni, è stato definito dall’articolo 2, primo comma, lettera g) della Direttiva 97/33 come «un insieme minimo definito di servizi di determinata qualità disponibile a tutti gli utenti a prescindere dalla loro ubicazione geografica e, tenuto conto delle condizioni specifiche nazionali, ad un prezzo abbordabile» (2) GU C 138 del 18. 5. 1999, pag. 7. (3) GU L 240 del 24. 8. 1992, pag. 8. (4) GU L 364 del 12. 12. 1992, pag. 7. 20. 12. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 368/53 3. 2. Per i mercati dell’energia, liberalizzati dalla Direttiva 96/92/CE sull’elettricità e dalla Direttiva 98/30/CE sul gas, si stabilisce la loro apertura, si regola l’accesso alla rete, la l’obbligo di separazione contabile, forniture e la possibilità di imporre obblighi di servizio pubblico. il calcolo delle tariffe, 3. 2. 1. La direttiva sull’elettricità prevede un meccanismo che permette agli Stati membri di tener conto di considerazioni di politica pubblica senza limitare, in circostanze normali, liberalizzazione. Gli Stati membri possono il processo di determinare cinque categorie di obblighi di servizio pubblico: protezione ambientale, sicurezza, regolarità, esigenze minime relative alla qualità delle forniture e politica dei prezzi, e adottare le misure necessarie per il loro rispetto. La direttiva sul gas contempla il diritto degli Stati 3. 2. 2. membri di imporre alle imprese fornitrici di gas naturale, nell’interesse economico generale, obblighi di servizio pubbli- co che debbono riguardare cinque settori: la regolarità, la qualità, il prezzo delle forniture e la protezione dell’ambiente. la sicurezza, Nel settore delle telecomunicazioni esiste da un lato 3. 3. l’obbligo di prestare un servizio universale, imposto dalla Direttiva 97/33/CE del 30 giugno 1997 (1) e dall’altro lato la direttiva sulle autorizzazioni (2), adottata nel 1997, e la Diretti- va 98/10/CE sulla telefonia vocale, che prevede la possibilità di imporre obblighi di servizio pubblico agli operatori per assicurare il rispetto di una serie definita di «prescrizioni essenziali» (3). 3. 4. Sono state anche introdotte norme comuni per lo sviluppo del settore postale ed il miglioramento della qualità del servizio, nonché l’apertura progressiva e controllata dei mercati alla concorrenza. Al centro del dispositivo proposto vi è la garanzia a lungo termine del servizio postale universale. Il servizio universale corrisponde ad un’offerta di qualità su tutto il territorio, ad una frequenza minima ed a prezzi abbordabili per tutti. Comprende la raccolta, il trasporto, lo smistamento e la distribuzione della posta, nonché di pubblicazioni, di cataloghi e di pacchetti, entro determinati limiti di peso e di prezzo. 3. 5. La concessione di diritti esclusivi speciali alle imprese dovrà avvenire mediante procedure di licitazione basate su criteri oggettivi, non discriminatori e trasparenti e la loro aggiudicazione dovrà avere nella maggior parte dei casi carattere temporaneo. (1) GU L 199 del 26. 7. 1997, pag. 32. (2) GU L 117 del 7. 5. 1997, pag. 15. (3) Prescrizioni essenziali: ragioni di interesse generale e di natura non economica, che possono spingere uno Stato membro ad imporre condizioni relative alla fornitura dei servizi 4. La situazione dopo il Trattato di Amsterdam La missione della Comunità è promuovere in tutto il 4. 1. territorio comunitario uno sviluppo armonioso ed equilibrato delle attività economiche, una crescita sostenibile e non inflazionistica, rispettosa dell’ambiente, un alto grado di con- vergenza dei risultati economici, un elevato livello di occupa- zione e di protezione sociale, l’innalzamento del livello e della qualità della vita, la competitività, la coesione economica e sociale e la solidarietà tra Stati membri. Gli strumenti per conseguire gli obiettivi suelencati 4. 1. 1. sono la instaurazione di un mercato comune e di un’unione economica e monetaria e la realizzazione delle politiche e delle azioni comuni previste nel Trattato, tra le quali figura una normativa che garantisca che la concorrenza non venga falsata sul mercato interno. 4. 2. Il primo paragrafo dell’articolo 86 (ex articolo 90) del Trattato stabilisce che gli Stati membri non emanano né mantengono, nei confronti delle imprese pubbliche e delle imprese cui riconoscono diritti speciali o esclusivi (4), alcuna misura contraria alle norme del Trattato, specialmente a quanto contemplato dagli articoli 12 (discriminazione) e gli articoli dall’81 all’89 (pratiche restrittive della concorrenza e aiuti di Stato). In relazione con l’articolo 86 vengono in genere invocate altre disposizioni del Trattato, come l’articolo 28 (libera circolazione delle merci), l’articolo 49 (libera prestazio- ne dei servizi) e l’articolo 43 (libertà di stabilimento). Il secondo paragrafo prevede che le imprese incarica- 4. 2. 1. te della gestione dei servizi di interesse economico generale o aventi carattere di monopolio fiscale siano sottoposte alle norme del Trattato, e in particolare alle regole di concorrenza, nei limiti in cui l’applicazione di tali norme non osti all’adempi- mento, in linea di diritto e di fatto, della specifica missione loro affidata. Inoltre lo sviluppo degli scambi non deve essere compromesso in misura contraria agli interessi della Comunità. Il terzo paragrafo stabilisce infine che la Commissione vigila sull’applicazione delle disposizioni dell’articolo in questione rivolgendo, ove occorra, opportune direttive o decisioni agli Stati membri. (4) Diritti esclusivi: — i diritti garantiti da uno Stato membro che riservano la prestazione di determinati servizi di un’impresa mediante disposizioni legali, regolamentari o amministrative che le riservano il diritto di prestare un servizio o a svolgere un’attività in un settore geografico predeterminato. — Diritti speciali: diritti concessi da uno Stato membro a un numero limitato d’imprese mediante disposizioni legali, regolamentari, e amministrative, che, in un’area geografica data: — limita in maniera discrezionale a due o più il numero delle imprese autorizzate a prestare un servizio o a svolgere un’attività senza basarsi su criteri oggettivi, proporzionali e non discriminatori, oppure, — designano (senza basarsi su tali criteri) un certo numero di imprese in concorrenza tra loro come le uniche autorizzate a prestare un servizio o a svolgere un’attività, oppure, — conferiscono a tale impresa o a tali imprese (senza basarsi su tali criteri) vantaggi legali o regolamentari, che pregiudicano sostanzialmente la capacità di altre imprese a prestare i medesimi servizi o a svolgere la medesima attività nella stessa area geografica in condizioni pratica- mente equivalenti. C 368/54 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 20. 12. 1999 4. 3. L’articolo 16 del Trattato, introdotto dal Trattato di Amsterdam, fa riferimento in maniera specifica ai servizi di interesse economico generale. L’articolo sottolinea l’importan- za di questi ultimi, i quali rappresentano un «valore comune» dell’Unione, e riconosce loro un ruolo nella promozione della coesione sociale e territoriale. L’enunciato va interpretato come lo sforzo di trovare un equilibrio tra le regole della concorrenza e la necessità di garantire la prestazione dei servizi pubblici, rispettando nel contempo le disposizioni dell’articolo 86. E` stato inoltre introdotto un Protocollo sul sistema di 4. 4. radiodiffusione pubblica che sottolinea la natura specifica del sistema rispetto ai bisogni sociali e culturali. Concretamente tale Protocollo permette agli Stati membri di finanziare canali televisivi nella misura in cui tale finanziamento venga concesso «ai fini dell’adempimento della missione di servizio pubblico conferita, definita ed organizzata da ciascun Stato membro, nella misura in cui tale finanziamento non perturbi le condizio- ni degli scambi e della concorrenza nella Comunità in misura contraria all’interesse comune». Il Protocollo cerca di trovare un equilibrio tra l’applicazione delle regole della concorrenza e la necessità di garantire il servizio pubblico nell’industria televisiva. E` stata inoltre introdotta una Dichiarazione sugli enti 4. 5. creditizi di diritto pubblico in Germania che riconosce che le attuali regole di concorrenza della Comunità consentono di prendere pienamente in considerazione sia i servizi di interesse economico generale prestati in Germania dagli enti creditizi loro concesse per del diritto pubblico, sia le agevolazioni compensare gli oneri connessi alla prestazione di tali servizi. Secondo il Consiglio europeo di Colonia del 3 e 4. 6. 4 giugno 1999 (1) in questa fase dello sviluppo dell’Unione europea sarebbe opportuno ricapitolare e sottolineare i diritti fondamentali vigenti nell’Unione in una Carta che comprende- rebbe «i diritti di libertà ed eguaglianza, nonché i diritti processuali fondamentali cosı` come garantiti dalla Convenzio- ne europea per la difesa dei diritti dell’uomo e delle libertà fondamentali e cosı` come risultano dalle tradizioni costituzio- nali comuni degli Stati membri, in quanto principi generali del diritto comunitario. La Carta deve inoltre includere i diritti fondamentali garantiti unicamente ai cittadini dell’Unione. Nell’elaborazione della Carta si terranno inoltre in considera- zione i diritti economici e sociali». 5. Principi orientativi che devono regolare i servizi d’interesse economico generale 5. 1. Il Comitato ha definito, basandosi su una serie di pubblicazioni e comunicazioni, quali risoluzioni del Consiglio, della Commissione, del Parlamento europeo e altre fonti, e in un processo di elaborazione autonomo, un elenco indicativo di principi che i servizi di interesse generale dovrebbero rispettare. (1) Conclusioni: punti 44 e 45, ed allegato IV. 5. 2. A parere del Comitato il seguente elenco orientativo di principi, da discutere pubblicamente, sarà assai utile per la prestazione di tali servizi. In quanto diritto dei cittadini, 5. 3. i servizi d’interesse economico generale dovrebbero funzionare in base ai seguenti principi orientativi: 5. 3. 1. Eguaglianza: Tutti i cittadini sono uguali per quanto riguarda l’accesso ai servizi d’interesse generale. Il termine eguaglianza deve venir compreso non come un obbligo di uniformità, bensı` come una proibizione delle discriminazioni non giustificabili, basate sullo statuto sociale o personale in materia di prestazione di servizi. 5. 3. 2. debbono venir forniti a tutti. Universalità: Tra i servizi forniti, quelli di base 5. 3. 3. Affidabilità: La prestazione di servizi d’interesse gene- rale sarà continua, regolare e ininterrotta. Le eventuali irregola- rità di funzionamento e le sospensioni dei servizi verranno limitate ai casi specificamente previsti dalle disposizioni che disciplinano il settore. 5. 3. 4. Partecipazione: Gli utenti dovranno partecipare atti- vamente allo sviluppo dei servizi d’interesse generale. Scopo di tale partecipazione è quello di proteggere i diritti alla corretta prestazione dei servizi e di favorire la cooperazione tra i prestatori. Trasparenza: I prestatori di servizi faranno in modo 5. 3. 5. che gli utenti siano informati in modo esauriente sulla prestazione dei servizi, in particolare sugli obblighi di servizio pubblico e sulle tariffe. 5. 3. 5. 1. A tale scopo, i prestatori dovranno informare gli utenti delle condizioni finanziarie e tecniche della prestazione dei servizi, nonché di qualsiasi cambiamento che influisca sulla prestazione, e pubblicare i testi contenenti le regolamentazioni del servizio. 5. 3. 6. Semplificazione delle procedure: I prestatori ridur- ranno, nella misura del possibile, la complessità delle procedure che gli utenti devono seguire e forniranno le necessarie spiegazioni. 5. 3. 6. 1. Inoltre utilizzeranno, laddove è possibile, formulari uniformi, cercando di semplificare e spiegare i sistemi di abbonamento ai servizi e di pagamento di questi ultimi. 5. 3. 6. 2. In ogni caso i prestatori introdurranno procedure interne per il trattamento dei reclami presentati dagli utilizzato- ri. Tali procedure saranno accessibili, facili da comprendere e da applicare e dovranno garantire in definitiva che i prestatori tengano conto dei reclami degli utenti o delle associazioni dei consumatori; esse accorderanno un diritto di reclamo dinanzi alle autorità di regolamentazione e la possibilità di ricorrere alle vie legali in generale (2). (2) Tali procedure dovranno poggiare sui principi stabiliti nella raccomandazione della Commissione che riguarda i principi applicabili agli organi responsabili per la risoluzione extragiudizia- le delle controversie in materia di consumo (COM(1998) 198 def. ) del 30 marzo 1998 e, per quanto possibile, verrà incoraggiato l’impiego del «formulario europeo dei reclami per i consumatori». 20. 12. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 368/55 5. 3. 7. Redditività ed efficacia: I servizi d’interesse economi- co generale verranno forniti in maniera efficace e redditizia. I prestatori adotteranno le misure necessarie per conseguire tali obiettivi. 5. 3. 8. Qualità dei servizi: I prestatori definiranno i fattori determinanti la qualità dei servizi e su tali basi pubblicheranno le norme qualitative e quantitative che si impegnano a rispettare. 5. 3. 8. 1. Il mantenimento di tali norme non verrà soggetto ad alcuna condizione. Verranno autorizzate deroghe solamente se queste presenteranno vantaggi per gli utenti e saranno sottoposte al controllo di questi ultimi in riunioni periodiche. Prestazione di un servizio adeguato: 5. 3. 9. I servizi di interesse economico generale si adegueranno all’evoluzione dei bisogni collettivi ed ai risultati del progresso tecnologico ed economico. 5. 3. 10. Valutazione dei risultati: Le condizioni di prestazio- ne dei servizi pubblici verranno valutate periodicamente dai prestatori. A tale scopo questi ultimi raccoglieranno anche informazioni sul livello di soddisfazione degli utenti. 5. 3. 11. viene fornito in un ambito concorrenziale, sforzeranno di cooperare per rispettare tali principi. Cooperazione tra prestatori: Anche se il servizio i prestatori si 5. 3. 12. Accessibilità finanziaria: Le condizioni d’accesso a tali servizi debbono venir realizzate ad un costo abbordabile per i cittadini e debbono orientarsi verso l’idea di «costo ragionevole». Protezione dell’ambiente: La definizione ed il fun- 5. 3. 13. zionamento dei servizi d’interesse economico generale dovran- no tener conto delle esigenze di protezione dell’ambiente in quanto elemento determinante della coesione sociale e territoriale. 6. Osservazioni di carattere generale 6. 1. Il Comitato ritiene che la correlazione tra il diritto di concorrenza ed i servizi di interesse generale, per i settori dei trasporti dell’energia e delle telecomunicazioni, debba essere equilibrata, in particolare per quanto riguarda l’articolo 86 — ex articolo 90 — che è redatto in maniera «negativa» nel senso che permette di non applicare le regole del Trattato qualora la loro applicazione renda impossibile la prestazione dei servizi di interesse economico generale che sono stati affidati a tali settori. assolvere la missione che è stata loro affidata. Il Comitato ritiene a tale proposito che debba esistere un equilibrio tra la redditività degli operatori sul mercato, gli obblighi derivanti da criteri sociali, occupazionali, e relativi all’economia di mercato, alla sicurezza e all’ambiente e gli orientamenti fondamentali di sviluppo sostenibile. 6. 2. 1. D’altra parte, ad esempio nel settore dei trasporti su strada, gli operatori quando prestano un servizio di interesse generale devono essere sicuri che una serie di aspetti siano già stati definiti dalle autorità. Tra questi la descrizione dell’obiettivo perseguito dal servizio, la compensazione finan- ziaria, gli la descrizione dell’esclusività, la durata e l’estensione geografica, nonché le installazioni messe a disposizione dalle diverse parti. incentivi, 6. 3. Il Comitato ritiene che i servizi di interesse economico generale facciano effettivamente parte dei valori comuni dell’Unione e che favoriscano una politica di integrazione europea equilibrata, creando un miglior quadro politico e giuridico per i cittadini e per le imprese. Il Comitato ritiene altresı` che il 6. 4. loro ruolo nella promozione della coesione sociale e territoriale dell’Unione sia importante. In futuro dovranno in particolare venir presi in considerazione nella gestione e nell’assetto del territorio; inoltre le «reti» non devono essere improntate solo a criteri economici, bensı` tener conto anche di altre considerazioni sociali. 6. 5. Il Comitato è favorevole ad una definizione e prestazio- ne di tali servizi nel rispetto dei principi di sussidiarietà e di proporzionalità. Per quanto riguarda il sistema pubblico di radiodiffu- 6. 6. sione, il Comitato ritiene che: 6. 6. 1. nella definizione del servizio pubblico di radiodiffusione; sarà necessario tener conto degli aspetti culturali la missione di servizio pubblico nel settore della 6. 6. 2. radiodiffusione comporta requisiti concreti in termini di programmazione, nonché altri obblighi che non dovrebbero esser a carico dei soli operatori sia che essi siano pubblici oppure privati; 6. 6. 3. il ruolo del servizio pubblico di radiodiffusione è connesso alla promozione dei bisogni democratici, sociali e culturali di ciascuna società e di ciascun gruppo minoritario nonché alla necessità di salvaguardare il pluralismo dei mezzi di comunicazione, di garantire un’offerta di contenuti di qualità, di salvaguardare la diversità linguistica e culturale nonché la protezione dei minori; Tuttavia, 6. 2. il nuovo articolo 16 impone un obbligo «positivo» alla Comunità e agli Stati membri, nel quadro delle rispettive competenze, di assicurarsi che tali servizi funzionino sulla base di principi e di condizioni che permettano loro di il 6. 6. 4. finanziamento della radiodiffusione di servizio pubblico deve seguire criteri di proporzionalità e trasparenza e tale finanziamento non deve influenzare le condizioni del mercato né la libera concorrenza nella Comunità in maniera contraria all’interesse generale; C 368/56 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 20. 12. 1999 6. 6. 5. allorché un operatore eserciti anche attività puramen- te commerciali, vale a dire che vanno oltre la sua missione di servizio pubblico, dovrà elaborare una contabilità separata per fondi pubblici vengano sviati verso attività evitare che i commerciali. 6. 7. Società dell’informazione 6. 7. 1. Tutti gli aspetti della società dell’informazione posso- no modificare in profondità la relazione tra imprese e consu- matori, nonché la natura stessa del consumo. 6. 7. 2. Il Comitato ritiene che i servizi di interesse economi- co generale debbano svolgere un ruolo determinante nella «società dell’informazione» e considera che la loro istituzione non debba creare ulteriori esclusioni sociali. A tal scopo il concetto di servizio universale e la sua adattabilità alle innovazioni tecnologiche devono rivestire una funzione essen- ziale. 6. 7. 3. A parere del Comitato (1), la società dell’informazione — rappresenta uno strumento di politica regionale; — deve promuovere lo sviluppo di una rete di centri delle tecnologie dell’informazione; — permette una migliore integrazione nella società europea dei cittadini potenzialmente esclusi (disabili, abitanti di regioni isolate o ultraperiferiche); — presuppone venga data all’Unione europea un’identità culturale che, rispettando la ricchezza di sfumature nazio- nali e regionali, fornisca alla società dell’informazione un sostegno filosofico e ideologico; — favorisce le riduzioni delle tariffe di accesso e utilizzazione di Internet, grazie alle possibilità fornite dalle condizioni del sistema di concessione e nel rispetto dell’equilibrio tariffario, garantendo al tempo stesso la sicurezza degli utenti e la tutela della loro vita privata. 6. 8. Reti di trasporto ed energia 6. 8. 1. Fermo restando che il servizio universale nei settori dei trasporti e dell’energia non deve avere necessariamente la stessa portata che riveste in altri servizi economici di interesse generale, a parere del Comitato nell’ambito della liberalizzazio- ne finora praticata non si è tenuto conto in maniera adeguata degli elementi determinanti la coesione economica, sociale e territoriale, dato che i criteri prioritari sono stati quelli dell’efficienza economica. 6. 8. 2. Il Comitato ritiene che per quanto riguarda le misure da adottare in futuro, sarà opportuno tener conto non soltanto (1) Dichiarazione di Oulu del 7 settembre 1999. dei criteri economici ma altresı` di criteri basati sulla necessità di salvaguardare l’occupazione, la qualità del servizio ed il livello di soddisfazione degli utenti, con l’obiettivo ultimo di conseguire e rafforzare il benessere sociale. Ad esempio si dovrebbe prendere in considerazione la generazione d’energia ecocompatibile, mediante centrali di cogenerazione, per evitare il ripetersi di quanto sta avvenendo in Germania, dove tale forma di energia è svantaggiata non risultando competitiva rispetto ad altri tipi di energia, ottenuti in condizioni di sicurezza inferiori. 7. Conclusioni I servizi di interesse economico generale svolgeranno 7. 1. un ruolo determinante nella promozione della coesione econo- mica e sociale e nella solidarietà territoriale, poiché rappresen- tano «valori comuni» che l’Unione europea deve salvaguardare e promuovere. 7. 2. Secondo il Comitato la promozione della coesione economica e sociale nella prestazione dei servizi di interesse economico generale presuppone comunque il diritto dei cittadini ad accedere a tutti i servizi o a tutte le prestazioni, a prescindere dalle condizioni sociali o dal luogo di residenza, poiché tali servizi hanno per obiettivo il perseguimento e la salvaguardia della coesione sociale e territoriale. 7. 3. Per quanto riguarda gli utenti dei servizi, l’obiettivo deve consistere nel garantire un equilibrio adeguato tra la liberalizzazione, che richiede una maggiore concorrenza, e le misure pertinenti, che poggiano sui principi orientativi già elencati (accessibilità, qualità del servizio, trasparenza dell’in- formazione, ecc. ). Deve comunque essere garantita la considerazione, in 7. 4. maniera più coerente e costante in tutto lo spettro delle politiche dell’Unione europea, degli interessi economici e giuridici dei consumatori i quali, attraverso le loro associazioni, fanno parte della «società civile organizzata». Sarà necessario tenere altresı` conto della situazione degli operatori che partecipano alla prestazione dei servizi di interesse generale, e cioè, in concreto, delle condizioni econo- miche nelle quali operano le imprese, dei costi nei quali le imprese incorrono, nonché della legislazione in vigore che tali imprese debbono rispettare. A parere del Comitato in un sistema concorrenziale 7. 4. 1. tutti i partecipanti debbono contribuire in maniera proporzio- nale al finanziamento del servizio universale. 7. 5. Il Comitato ritiene che il diritto dei cittadini alla parità di accesso alla prestazione dei servizi di interesse economico generale rappresenti un diritto di il cui obiettivo è aumentare il benessere generale. In ogni caso, per salvaguardare il modello sociale europeo, deve esistere un equilibrio tra i servizi di interesse generale e le regole del mercato interno, in particolare la libera concorrenza. i cittadini tutti 20. 12. 1999 IT Gazzetta ufficiale delle Comunità europee C 368/57 E` per tal motivo che il Comitato invita il Consiglio, il 7. 6. Parlamento europeo e la Commissione a includere il diritto dei cittadini alla parità di accesso alla prestazione di tali servizi nella Carta dei diritti fondamentali che il Consiglio europeo di Colonia ha deciso di elaborare. 7. 7. Il Comitato chiede inoltre al Consiglio, al Parlamento europeo ed alla Commissione di fare in modo che, per quanto possibile, si abbia continuità nella prestazione di tali servizi dopo la conclusione del prossimo ciclo di negoziati nell’ambito dell’OMC. Bruxelles, 21 ottobre 1999. La Presidente del Comitato economico e sociale Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Parere del Comitato economico e sociale in merito alla «Comunicazione della Commissione — Verso un mercato unico per i regimi pensionistici integrativi — Risultati della consultazione relativa al Libro verde sui regimi pensionistici integrativi nel mercato unico» (1999/C 368/18) La Commissione europea, in data 18 maggio 1999, ha deciso, conformemente al disposto dell’articolo 262 del Trattato che istituisce la Comunità europea, di consultare il Comitato economico e sociale in merito alla communicazione di cui sopra. La Sezione «Mercato unico, produzione e consumo», incaricata di preparare i lavori in materia, ha formulato il parere sulla base del rapporto introduttivo del relatore Byrne in data 7 ottobre 1999. Il Comitato economico e sociale ha adottato il 21 ottobre 1999, nel corso della 367a sessione plenaria, con 89 voti favorevoli, 5 contrari e 5 astensioni, il seguente parere. 1. Introduzione Le prestazioni pensionistiche sono una componente 1. 1. essenziale dei sistemi di protezione sociale dei paesi dell’Unio- ne, dove la spesa pensionistica pubblica rappresenta quasi la metà della spesa sociale complessiva, attualmente tra il 9 % e il 15 % del PIL, ed è destinata ad aumentare notevolmente per ragioni di carattere demografico. I regimi pensionistici si basano su una combinazione 1. 2. di tre pilastri: intende garantire l’eliminazione degli ostacoli allo sviluppo di regimi integrativi in linea con le esigenze del mercato unico. 1. 3. Attualmente, il valore delle attività che rientrano nei regimi del secondo pilastro ammonta al 23 % del PIL dell’Unio- ne europea e quello delle attività del terzo pilastro al 35 %. La Comunicazione della Commissione fa seguito alle 1. 4. consultazioni svoltesi in merito al «Libro verde sui regimi pensionistici integrativi nel mercato unico» (1) del giugno 1997, sul quale il Comitato ha adottato un parere il 10 dicembre 1997 (2). — il primo, in cui rientrano i regimi pubblici di sicurezza sociale; 2. La comunicazione della Commissione — il secondo, che comprende i regimi professionali; — il terzo, che raggruppa i piani pensionistici a livello individuale. Il secondo e il terzo pilastro sono generalmente conosciuti sotto la designazione «sistemi pensionistici integrativi». 1. 2. 1. Mentre il grado di ricorso ai vari pilastri è di la Commissione competenza esclusiva degli Stati membri, La comunicazione ribadisce in breve i punti principali 2. 1. del Libro verde richiamando, in particolare, nuovamente l’attenzione sulle pressioni demografiche, che fanno prevedere, nell’intera Unione europea, una diminuzione della popolazione attiva in rapporto ai pensionati dall’attuale 4:1 al 2:1 entro il 2040(3). (1) COM(97) 283 del 10. 6. 1997. (2) GU C 73 del 9. 3. 1998, pag. 114. (3) Attualmente il Comitato sta preparando un parere sul tema «Situazione e tendenze demografiche nell’UE»


title: The matching of educational and occupational structures in Finland and Sweden : Final Report.

eurovoc_concepts:
Finland
Sweden
labour market
professional qualifications


title: Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om «En politik til konsolidering af den europæiske landbrugsmodel»

eurovoc_concepts:
agricultural production
agricultural structure
common agricultural policy
consumer protection
international competition

formats: html pdf print

text: C 368/76 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 Det Økonomiske og Sociale Udvalgs udtalelse om »En politik til konsolidering af den europæiske landbrugsmodel« (1999/C 368/21) Det Økonomiske og Sociale Udvalg besluttede den 25. februar 1999 under henvisning til forretningsorde- nens artikel 23, stk. 3, at afgive udtalelse om »En politik til konsolidering af den europæiske landbrugsmodel«. Det forberedende arbejde henvistes til ØSU’s Sektion for Landbrug, Udvikling af Landdistrikterne og Miljø, som udpegede Rudolf Strasser til ordfører. Sektionen vedtog sin udtalelse den 28. september 1999. Det Økonomiske og Sociale Udvalg vedtog på sin 367. plenarforsamling af 20. -21. oktober 1999, mødet den 21. oktober 1999, følgende udtalelse med 76 stemmer for, 5 imod og 15 hverken for eller imod. 1. Indledning 1. 1. Europa har på grund af sin historie og kultur udviklet sine egne måder, hvorpå mennesker lever sammen, forskellige interesser afbalanceres og konflikter løses. En række europæi- ske lande har igennem mange år haft held med at forene personlig frihed, økonomisk dynamik og socialt sammenhold. Et væsentligt grundlag herfor er den sociale markedsøkonomi, som i de senere år i stigende grad er blevet suppleret med miljøaspekter. Der tales med rette om en »europæisk model«. 1. 2. Den europæiske landbrugsmodel er ligesom den euro- pæiske sociale model et led i Europas helt egen tilgang til social og økonomisk politik. Den europæiske landbrugsmodel skal ses som en politisk model, og den berører grundlæggende spørgsmål, der er vigtige for hele samfundet. Med denne model som udgangspunkt skal det fortsat sikres, at landmændene også under skiftende økonomiske rammevilkår kan vedblive med at levere deres alsidige ydelser. Dette er både en stor udfordring for landmændene og for dem, der er ansvarlige for landbrugspolitikken. 1. 3. Af naturbestemte og strukturelle grunde har landbrugs- produktionen vidt forskellige vilkår i EU. Ikke desto mindre er der en række fællestræk, som kan tilskrives den arealmæssige begrænsning, befolkningens krav og den historiske og kulturel- le udvikling. Den europæiske landbrugsmodel tager afsæt heri og er baseret på følgende grundfunktioner og karakteristika: — et landbrug, der hovedsagelig består af bedrifter, der ejes eller drives af landbrugsfamilier, og som kendetegnes ved samarbejdsformer som eksempelvis kooperativer, — et landbrug, der i høj grad bygger på producenternes initiativer og foretagsomhed og altså også er konkurrence- dygtigt, — et landbrug, der er baseret på princippet om bæredygtig- hed, dvs. hvor man bevarer de naturlige livsgrundlag og den biologiske mangfoldighed samt undgår dyrkningsmetoder, som er en fare for fremtiden, — et alsidigt landbrug, dvs. et landbrug, der beskæftiger sig med andre aktiviteter ud over produktion, såsom landskabspleje, opretholdelse af befolkningstallet på landet og beskæftigelsen samt miljøbeskyttelse. Den europæiske landbrugsmodel bygger således på flere grundlæggende og indbyrdes vel afstemte funktioner, som landmændene skal udfylde: en økonomisk, arealmæssig, miljø- politisk og social funktion. 1. 4. Rådet (landbrugsministrene) understregede på sit møde den 18. november 1997, at det var fast besluttet på »fortsat at udvikle den nuværende model for det europæiske landbrug og at søge at styrke dets identitet både inden for og uden for Den Europæiske Union. « Endvidere hed det i Rådets konklusioner: »Efter Rådets opfattelse skal det europæiske landbrug i sin egenskab af økonomisk sektor være multifunktionelt, bæredygtigt, konkurrencedygtigt og jævnt fordelt på hele det europæiske område (herunder også i ugunstigt stillede områder og i bjergområder). Det skal kunne være land- skabsbevarende, opretholde naturområderne og yde et væsentligt bidrag til landsbysamfundenes levedygtighed, og det skal kunne imødekomme forbrugernes ønsker og krav med hensyn til levnedsmiddelkvalitet og -sikkerhed, miljøbeskyttelse og dyrevelfærd. « 1. 5. På Det Europæiske Råd i Luxembourg i december 1997 støttede medlemsstaternes stats- og regeringschefer ligeledesden europæiske landbrugsmodel og erklærede sig besluttet på »fortsat at udvikle den nuværende model for det europæiske landbrug, idet den bestræber sig på at styrke den interne og eksterne konkurrenceevne«. Endvidere fastslog det, at »det europæiske landbrug i sin egenskab af økonomisk sektor skal være multifunktionelt, bæredygtigt, konkurrence- dygtigt og fordelt på hele det europæiske område, herunder i regioner med særlige vanskeligheder« (1). På »Europæisk Landbrugs Kongres« i Ljubljana i oktober 1. 6. 1998 var begrebet »en europæisk landbrugsmodel« hovedtema- et. Både de store europæiske landbrugsorganisationer og (1) Formandskabets konklusioner, SN 400/97, s. 14, 13. december 1997. 20. 12. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 368/77 repræsentanterne for EU’s landbrugsministre og Kommissio- nen bakkede på denne kongres ikke blot udtrykkeligt op om den europæiske landbrugsmodel, men gav også fast tilsagn om at ville fremme og forsvare denne model (1). — strenge produktionsforskrifter, — undertiden strenge regler for ejendomsoverdragelse eller begrænsninger i forbindelse med den fysiske planlægning. 2. Store forskelle i bedriftsstruktur og produktionsvilkår 2. 1. Der er i de 15 EU-medlemsstater store forskelle mellem de produktionsmæssige og økonomiske vilkår, produktionsty- perne og -strukturerne og især bedriftsstrukturerne. En stor del af EU (56 % i alt) hører til de økonomisk ugunstigt stillede områder, hvoraf nogle, såsom bjergområder, arktiske områder og visse kystregioner må slås med væsentlige naturbetingede handicap. 2. 2. ØSU gør opmærksom på, at EU’s landbrug i de sidste 50 år har gennemgået en tilpasningsproces til ændrede rammevilkår i et hidtil uset omfang. Tekniske fremskridt og stigende arbejdsomkostninger har medført, at arbejdskraft er blevet erstattet med maskiner som aldrig før (2). Samtidig har landbruget oplevet en udbytte- og produktivitetsstigning uden fortilfælde. Dette har gjort det muligt, at priserne på landbrugs- produkter i de sidste 40 år ikke engang er steget halvt så meget som forbrugerprisindekset. Mens forbrugerne tidligere brugte en tredjedel af deres indkomst på mad, bruger de i dag gennemsnitligt knap 14 % (3). 2. 3. Tilpasninger og strukturændringer ledsager nødvendig- vis samfundsøkonomier i forandring og vækst. Dette grundlæg- gende princip gælder ligeledes for landbruget og dets følgeindu- stri. Der er dog grænser for strukturændringerne i EU’s landbrug, som man må have in mente ved en sammenligning med eksempelvis Nord- og Sydamerika eller Australien. Der kan her nævnes følgende faktorer: — en væsentlig større befolkningstæthed overalt i Europa og dermed andre krav til landbruget, landskabet, naturen og miljøet, — det forhold, at landbrugsstrukturen i mange tilfælde har udviklet sig over mange hundrede år, — ofte ingen mulighed for omfattende landbrugsvirksomhed i bjergområder, — ingen samfundsmæssig accept af produktionsmetoder, som ikke tager passende hensyn til natur-, miljø- og landskabsbeskyttelse, — andre etiske værdier, der sætter snævrere grænser for de forskellige former for husdyravl, (1) Rapport om Europæisk Landbrugs Kongres 1998, offentliggjort af CEA (Den Europæiske Landbrugsorganisation). (2) For EU i gennemsnit er nu kun knap 5 % af den erhvervsaktive befolkning beskæftiget i landbruget, mens tallet lå på over 30 % i begyndelsen af 60’erne i nogle EU-lande. Kilde: Eurostat. (3) Eurostat. 2. 4. Tilslutningen til den europæiske landbrugsmodel inde- bærer, at også en landbrugsstruktur, der fortsat ændrer sig, må garantere landbrugets alsidige karakter. Eventuelle kortsigtede fordele ved lavere produktionsomkostninger bør ikke tilstræ- bes, hvis de indebærer ulemper for forskellige sektorer, sam- fundsøkonomien og for samfundet på længere sigt. Ligesom det øvrige erhvervsliv har landbruget i EU et 2. 5. højere omkostningsniveau, fordi — lønningerne generelt er højere, — priserne på nogle produktionsmidler er højere, — energipriserne er højere, — de muligheder, der ligger i nye produktionsteknikker og -metoder (f. eks. genteknik) eller anvendelse af produktions- midler (såsom hormoner i foder) kan ikke udnyttes fuldt ud, — strengere normer for miljø, hygiejne, dyrevelfærd og naturbeskyttelse giver øgede omkostninger. ØSU er klar over, at problemet med højere omkostninger vedrører alle sektorer, men understreger dog følgende: for landbrugets vedkommende bestemmes producentpriserne i højere grad af den laveste pris på de respektive markeder, end det er tilfældet med priserne på førsteklasses industriprodukter. Da landbrugsproduktionens arealbundethed også er kædet sammen med den alsidige karakter, samfundet ønsker landbru- get skal have, ville en udflytning af produktionen eller dele af den til lande med lave lønninger eller lave miljømæssige og sociale normer få vidtrækkende konsekvenser. 3. Det europæiske landbrugs alsidighed ØSU understreger, at dette kapitel i initiativudtalelsen 3. 1. ikke vil komme mere ind på det europæiske landbrugs alsidighed end strengt nødvendigt, da ØSU’s udtalelse om »Prioriterede miljømål for et alsidigt landbrug — Agenda 2000« er koncentreret om dette spørgsmål. Alsidighed er kædet snævert sammen med den europæiske landbrugsmodel. ØSU henviser endvidere til sin udtalelse »Udvikling af landdi- strikter« (4). Efter ØSU’s mening har landbrugets samfundsmæssige 3. 2. rolle ændret sig radikalt i Europa i de seneste årtier. Sikringen af et naturligt livsgrundlag, ønsket om et attraktivt kulturland- skab og sikkerhed for kvalitetslevnedsmidler (sund kost) har (4) EFT C 407 af 28. 12. 1998. C 368/78 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 fået større betydning i forhold til produktionsfunktionen og den kvantitative forsyningssikkerhed. en voksende efterspørgsel efter tjenesteydelser, som dog ikke vil kunne leveres, hvis der ikke ydes den nødvendige betaling herfor. 3. 3. I modsætning til situationen i de store landbrugs- eksportlande uden for Europa varetager landbruget i EU’s medlemsstater flere forskellige funktioner samtidig på ét og samme stykke jord, hvilket samfundet også forventer af det. I begrundelsen for reformen af den fælles landbrugspolitik (1) fastslår Kommissionen bl. a. følgende: »Den fundamentale for- skel mellem den europæiske model og den model, som vore hovedkonkurrenter følger, er den alsidighed, der præger Europas landbrug, og den rolle, det spiller på det økonomiske og miljømæssige område, i samfundet og i landskabsbevarel- sen, og det er derfor nødvendigt at opretholde landbruget i hele Europa og at sikre landbrugernes indkomster. « 3. 4. ØSU udtrykker tilfredshed med, at ministrene i OECD’s landbrugskomité på et møde den 6. marts 1998 efter en længere debat nåede til enighed om målet om at fremme et alsidigt landbrug (2). Der var bred enighed om, at regeringerne i OECD’s medlemslande skal skabe egnede rammer til sikring af, at landbrugsfødevaresektoren bl. a: — giver forbrugerne adgang til et passende og pålideligt udbud af fødevarer — bidrager til en bæredygtig udnyttelse af de naturlige ressourcer og til miljøets kvalitet — fremmer den socio-økonomiske udvikling i landdistrikter — bidrager til fødevaresikkerhed på nationalt og globalt plan. 3. 5. Omkostningerne ved de ydelser, som et alsidigt land- brug i dag forventes af levere, blev tidligere mere eller mindre dækket via prisen på produkterne. Med liberaliseringen af landbrugsmarkederne og faldende producentpriser for land- brugsprodukter bliver dette stadig vanskeligere. ØSU mener, at vederlaget for almennyttige ydelser, som ikke honoreres af markedet, principielt bør antage form af målrettede direkte betalinger, som fremover skal være en integreret bestanddel af den fælles landbrugspolitik. Desforuden bør der tilstræbes løsninger, hvortil de, der umiddelbart nyder godt af indsatsen som f. eks. turistindustrien yder et bidrag. 4. 2. Det forventes imidlertid også af europæisk landbrug, at det bliver mere konkurrencedygtigt på såvel hjemmemarkedet lev- som på verdensmarkederne. Forarbejdningsindustrien, nedsmiddelhandelen og forbrugerne forventer, at producent- priserne i højere grad orienteres mod verdensmarkedspriserne. Sådanne forventninger kommer dog stadig hyppigere i konflikt med de strengere krav, der stilles til de metoder, som anvendes inden for landbrugsdrift, dyreopdræt og levnedsmiddelproduk- tion. 4. 3. ØSU går ind for, at man giver landbrugsbedrifterne en fair chance for at kunne opfylde samfundets voksende krav og overholde skrappere regler for produktionen. Der appelleres her til de ansvarlige for landbrugspolitikken, forarbejdningsin- dustrien og levnedsmiddelhandelen, som ikke kan kræve den højeste kvalitet til de laveste priser. Men der appelleres især til forbrugerne, der via deres indkøbsmønster kan fremme visse produktionsformer. 4. 4. Et intakt landskab, et attraktivt miljø og opretholdelse af befolkningstallet på landet betragtes i stigende grad som vigtige ressourcer i landdistrikterne. Varetagelsen af disse opgaver er imidlertid ofte forbundet med konflikter, især hvis de indebærer restriktioner for produktionen. ØSU erkender, at nogle af de forventninger, der stilles 4. 5. til landbruget og den fælles landbrugspolitik til dels står i et modsætningsforhold, der er vanskelig at løse. På den ene side stilles der ud fra hensynet til miljø, dyrevelfærd, kvalitet og sundhed — helt forståeligt — stadig større krav til produktio- nen. På den anden side er der et lige så stort pres for øget konkurrence på landbrugsmarkederne og færre udgifter til den fælles landbrugspolitik. ØSU finder det bydende nødvendigt, at samfundet gennem en målrettet oplysningskampagne gøres opmærksom på, at højere omkostninger ikke i alle tilfælde kan dækkes gennem rationalisering, men må afspejles i produktionspriserne eller hentes hjem på anden måde. Endvi- dere må det understreges, at de almennyttige ydelser, der leveres, ikke kan være gratis. 4. Samfundets og forbrugernes forventninger til land- brugsproduktionen og den fælles landbrugspolitik 4. 1. Med den voksende miljøbevidsthed, de øgede krav om sunde levnedsmidler og et ændret fritidsmønster blandt befolkningen vil landmændene fremover også blive stillet over for flere krav, ønsker og forventninger. Men det betyder også (1) KOM(1998) 158 endelig udg; EFT C 170 af 4. 6. 1998, s. 93. (2) Pressemeddelelse 6. marts 1998. fra OECD-landbrugskomitéens møde den 5. Europæisk landbrug står over for et voksende konkur- rencepres 5. 1. ØSU er klar over, at den internationale handel med varer og tjenesteydelser og den frie markedsøkonomi spiller en væsentlig rolle for velstandsstigningen og er uundværlig for industrilandene. Dette generelle princip gælder også for landbruget. Afgørende er det, at konkurrencen mellem de enkelte lande og også mellem kontinenterne foregår på loyale vilkår. En yderligere markedsåbning med henblik på en 20. 12. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 368/79 intensivering af samhandelen må kædes sammen med binden- de regler (såsom miljø- og dyrevelfærdsnormer samt sociale normer) til sikring af loyale konkurrencevilkår for handelen med landbrugsvarer. 5. 1. 1. EU er langt den største importør af landbrugsproduk- ter i verden og den næststørste eksportør af landbrugsproduk- ter. I 1996 tegnede EU sig for 14,6 % (1) af den internationale landbrugseksport (den interne EU-handel ikke medregnet), og for importens vedkommende var tallet 19,8 %. I absolutte tal beløb EU’s landbrugsimport sig i 1996 til 83,9 mia. USD, mens landbrugseksporten til tredjelande løb op i 62,2 mia. USD. Efter ØSU’s mening betyder dette, at EU’s landbrug må imødegå den internationale konkurrence langt mere resolut, end man hidtil har antaget, og at der ikke kan være tale om nogen afskærmning af EU-markederne. ØSU har i sin udtalelse »Landbrugsaspekterne af Kommissionens meddelelse Agenda 2000« (2) påpeget, at EU »allerede er det mest åbne marked i verdenen«. 5. 1. 2. Landbrugsmarkederne hører uden tvivl til de marke- der, hvor konkurrencen i mange år, især siden gennemførelsen af det indre marked, har været mere eller mindre uden begrænsninger. Dette betyder ofte et konstant pres på produ- centpriserne, men også en øget markedsorientering og dermed en styrkelse af den internationale konkurrenceevne. 5. 2. Med GATT-Uruguay-runden blev der taget et kvante- spring i liberaliseringen af den internationale handel med landbrugsprodukter. Det begrænsede imidlertid også kraftigt spillerummet for udformningen af landbrugspolitikken. Dette gælder ikke kun for beskyttelsen udadtil, men også for den klassiske eksportstøtte samt de interne foranstaltninger. ØSU er klar over, at konkurrencevilkårene for EU’s landbrug vil blive yderligere skærpet i kølvandet på den kommende WTO-forhandlingsrunde og østudvidelsen. 6. Nye udfordringer for EU’s landbrug 6. 1. WTO-medlemmerne er med artikel 20 (3) i GATT- Uruguay-rundens landbrugsaftale blevet enige om at fortsætte processen med den gradvise nedtrapning af støtte- og beskyttel- sesforanstaltninger et år før gennemførelsesperiodens udløb (i henseende til opfyldelse af de forpligtelser, der blev indgået under Uruguay-runden). Det fremgår dog ikke helt klart af artikel 20 i WTO-landbrugsaftalen, hvilke skridt der skal tages til at sikre en yderligere liberalisering, eller i hvilket omfang dette skal ske under den kommende WTO-runde. (1) Kilde: Landbrugets stilling i Den Europæiske Union, 1997- rapporten. (2) EFT C 73 af 9. 3. 1998, s. 71. (3) WTO-landbrugsaftalen 1994; i henhold til artikel 20 skal konse- kvenserne af GATT-Uruguay-runden undersøges, og der skal indføres et retfærdigt og markedsorienteret system for handel med landbrugsvarer. 6. 1. 1. EU hører til de energiske fortalere for en ny omfatten- de WTO-forhandlingsrunde. Efter EU’s mening bør bl. a. handel med tjenesteydelser, regler for investeringer, en multilateral rammeordning for anvendelse af konkurrenceretlige bestem- melser, handel og miljø, tekniske handelshindringer samt handel med landbrugsvarer indgå i Millennium-runden. Der står yderst forskellige interesser på spil. Landbrugsforhandlin- gerne forventes derfor også at blive særligt vanskelige. En medvirkende faktor hertil er det stadig større divergerende syn på landbrugspolitiske spørgsmål hos Cairns-gruppen og USA på den ene side og de europæiske lande og Japan og Korea på den anden. To forskellige grundholdninger støder sammen. Den første gruppe lande ønsker en gennemgribende afvikling af støtten og en fuldstændig liberalisering af handelen med landbrugsprodukter. Den anden gruppe går ind for sikring af et bæredygtigt og alsidigt landbrug og dermed også for opretholdelse af den nødvendige beskyttelse udadtil og visse landbrugspolitiske foranstaltninger. I lyset af denne udgangssi- tuation må Kommissionen og medlemsstaterne anstrenge sig kraftigt for at forsvare det europæiske landbrugs legitime interesser og sikre de rammebetingelser, der er nødvendige for at bevare dets alsidighed. 6. 1. 2. reformen af den fælles landbrugspolitik følgende erklæring: Det Europæiske Råd i Berlin afgav efter vedtagelse af »Navnlig bestræbelserne på at nedsætte støttepriserne udgør et væsentligt bidrag fra Det Europæiske Fællesskab til at stabilisere verdensmarkedet for landbrugsvarer. Det Europæiske Råd er af den opfattelse, at de afgørelser, der er vedtaget som led i reformen af den fælles landbrugspolitik inden for rammerne af Agenda 2000, vil udgøre væsentlige elementer, når Kommissionens forhandlingsmandat for de fremtidige multilaterale handelsforhandlinger inden for WTO skal fastlægges. « ØSU henviser til sine udtalelser om reformen af den fælles landbrugspolitik, som også behandler aspekter af WTO- forhandlingsrunden. I udtalelsen om landbrugsaspekterne af Kommissionens meddelelse Agenda 2000(2) plæderer ØSU for, at der under de kommende WTO-forhandlinger »ikke gives afkald på den nødvendige beskyttelse udadtil«, og understreger behovet for at indføre »verdensomspændende miljømæssige og sociale normer«. få landbruget 6. 2. ØSU følger med stor opmærksomhed de initiativer, EU har taget til indgåelse af bilaterale og regionale frihandelsaftaler. Der er et enormt pres for at i sådanne frihandelsordninger. Man må dog meget kritisk se på spørgsmålet om, hvorvidt frihandelsordninger, der også omfatter landbruget, kan forenes med målet om at sikre den europæiske landbrugsmodel. Man må huske på, at en yderligere liberalisering af den internationale handel med landbrugsvarer inden for WTO’s rammer eller via frihandelsaftaler også vil medføre et enormt pres på det familiebrugsbaserede landbrug i en række udviklingslande. inddraget C 368/80 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 6. 3. Udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande stiller EU over for enorme politiske og institutionelle udfordrin- ger. Også for EU’s landbrug er østudvidelsen en helt særlig udfordring. ØSU har udtalt sig udførligt herom i flere udtalel- ser, især i udtalelsen. Følgerne for den fælles landbrugspolitik af de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse (1). 6. 3. 1. Ud over spørgsmål vedrørende miljø, fri bevægelig- hed for personer og tjenesteydelser samt nuklear sikkerhed er landbruget et af de vanskelige områder i forbindelse med EU’s østudvidelse. Konsekvenserne på begge sider vil være vidtrækkende. De rent faktiske følger for landbrugsmarkederne i EU, WTO-forpligtelserne samt det fælles budget vil navnlig afhænge af: — hvornår de første central- og østeuropæiske lande tiltræder EU, — hvorledes overgangsordningerne udformes, og hvor længe de løber (f. eks. ydelse af markedsordningspræmier), — i hvilken form og i hvilken udstrækning mængdestyringen (kvoter, referencemængde osv. ) bringes i anvendelse, — om og i hvilket omfang der findes produktionsalternativer for vedvarende energikilder og fornybare på området råvarer til industrielle formål. 6. 4. FN anslår, at verdens nuværende befolkningstal på ca. 6 mia. mennesker vil stige til 8 mia. i løbet af de næste 20 år. Dermed vil fødevarebehovet uvægerligt stige kraftigt, men købekraften i en række lande vil stadig være for ringe, hvilket er et problem, der må tages hensyn til. For europæisk landbrug gælder det om at udnytte de mulighe- der, der ligger i en stigende efterspørgsel verden over, men dog ikke for enhver pris. 7. En politik for en konsolidering af den europæiske landbrugsmodel 7. 1. ØSU ser ikke noget modsætningsforhold mellem opret- holdelse af den europæiske landbrugsmodel og nødvendighe- den af at tilpasse europæisk landbrug til nye økonomiske rammevilkår. Landmændene selv bliver imidlertid nødt til at gøre en betydelig indsats, og der må stilles særlige krav til den fælles landbrugspolitik. En »politik for en konsolidering af den europæiske landbrugsmodel« må efter ØSU’s mening bestå i iværksættelse af konkrete foranstaltninger til sikring og videreudvikling af den generelt tilstræbte landbrugspolitiske model. Dette forudsætter imidlertid også, at EU og medlemssta- terne efter den kommende WTO-forhandlingsrunde fortsat er sikret det nødvendige landbrugspolitiske spillerum. (1) EFT C 75 af 10. 3. 1997, s. 4. For at kunne drage de rigtige konklusioner for fremti- 7. 2. den må man først svare på spørgsmålet om, i hvilken udstrækning den fælles landbrugspolitik hidtil har fremmet målet om sikring af den europæiske landbrugsmodel, eller i hvilken udstrækning den nyligt reformerede fælles landbrugs- politik kan løse denne opgave. Et vigtigt spørgsmål er dog, hvorledes de forskellige ydelser, det alsidige landbrug leverer, også kan sikres fremover i lyset af det voksende konkurrence- pres. 7. 3. 1992-reformen af den fælles landbrugspolitik 7. 3. 1. Den fælles landbrugspolitik er i tidens løb blevet tilpasset adskillige gange til ændrede omstændigheder. Den første omfattende reform fandt sted i 1992 og havde bl. a. til formål: — at opretholde et tilstrækkeligt antal landmænd for at bevare miljøet i landdistrikterne og familiebrugsmodellen, — at begrænse produktionen tilstrækkeligt til at genskabe markedsligevægten, — at indføre ekstensive produktionsmetoder, — at forbedre EU-landbrugets konkurrenceevne og effektivi- tet, så det fortsat kan gøre sig gældende på verdensmar- kedet. 7. 3. 2. ØSU har i en initiativudtalelse set nærmere på følgerne af 1992-reformen (2). Det fastslås bl. a. , at nogle af målene til dels er blevet nået, såsom afvikling af overskudspro- duktion, en mere miljøvenlig produktion og indkomststabilise- ikke er ring. Samtidig bemærkes det dog kritisk, at det lykkedes at få vendt tendensen til øget koncentration inden for landbrugsproduktionen, og at beskæftigelsen inden for landbruget derfor også fortsætter med at falde. De bemærk- ninger, ØSU fremsatte i sin initiativudtalelse i begyndelsen af 1997, er blevet bekræftet af den efterfølgende udvikling. Såvel antallet af bedrifter som antallet af beskæftigede i landbruget er faldet i nogenlunde samme takt (gennemsnitlig 3,7 % årligt) som før reformen. 7. 3. 3. Det er positivt, at indkomstudviklingen har været gunstigere efter reformen end i årene før reformen. Man må dog ikke glemme, at forbedringen af nettoværdiskabelsen (3) pr. arbejdskraftsenhed — trods reformens kraftige forhøjelse af de direkte betalinger — i alt væsentligt er en følge af afvandringen. Desuden skal det understreges, at afstanden mellem indkomsterne i og uden for landbruget gennemsnitlig fortsat er stor. (2) »Status over reformen af den fælles landbrugspolitik«. EFT C 89 af 19. 3. 1997, s. 39. (3) Nettoværdiskabelsen i faktorpriser = bruttoværdiskabelsen i mar- kedspriser minus afskrivninger og afgifter + subsidier. 20. 12. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 368/81 7. 3. 4. Den europæiske landbrugsmodel er forbundet med en række funktioner. I lyset af de eksisterende problemer, såsom mindre alsidighed pga. aldrende bedriftsledere, nedlæg- gelse af landbrugsarealer i nogle regioner og miljøskader som følge af landbrugsproduktion, er det klart, at de aktuelle landbrugspolitiske rammevilkår ikke er tilstrækkelige til at sikre den europæiske landbrugsmodel. ØSU gør dog opmærk- som på, at dette ikke blot kan lægges den fælles landbrugspoli- tik til last, men også den politik, de enkelte medlemsstater fører ved gennemførelsen af EU-markedsordningsforanstalt- ninger og støtteprogrammer. 7. 5. Den fælles landbrugspolitik må støtte det selvstændige initiativ og forbedre konkurrenceevnen 7. 5. 1. Stats- og regeringschefernes aftale om reformen af den fælles landbrugspolitik betyder, at betingelserne for landbrugsproduktionen ligger fast i det mindste for de kom- lyset af den kommende WTO-forhand- mende par år. lingsrunde, det forventede krav om yderligere liberalisering og EU’s udvidelse mod øst vil der være en løbende debat om den fælles landbrugspolitik eller denne politiks nøgleelementer. I 7. 4. 1999-reformen af den fælles landbrugspolitik De reformforanstaltninger, som blev vedtaget i Ber- 7. 4. 1. lin, træder i kraft til næste år. Trods det forhold, at reformerne ikke er så omfattende, som Kommissionen havde foreslået, vil deres virkning tydeligt kunne mærkes allerede på mellemlang sigt. 7. 4. 2. De vedtagne prisnedsættelser vil på den ene side gøre EU-landbruget mere konkurrencedygtigt over for konkurreren- de producenter i tredjelande. Disse nedsættelser vil imidlertid lægge op til et yderligere fald i de landbrugsindkomster, som beror på salg af landbrugsvarer. Den rolle, som direkte betalinger spiller for landmændenes indkomster, vil derfor tage yderligere til. De direkte betalinger vil imidlertid ofte ikke kompensere fuldt ud for prisnedsættelsen. Et økonomisk bæredygtigt landbrug nødvendiggør dog en passende omkost- ningsdækning. Ydelse af direkte betalinger vil eller kan blive kædet 7. 4. 3. sammen med supplerende betingelser. Dette vil afføde mere bureaukrati og kan føre til en situation, hvor kun en del af de disponible direkte betalinger kan udnyttes. Den beslutning, som blev taget 7. 4. 4. i Berlin om at fastfryse udgifterne til den fælles landbrugspolitik i faste priser på 1999-niveauerne indtil år 2006, er ensbetydende med, at der kun er et meget lille finansielt spillerum til at varetage de forskellige opgaver. Dette vil efter ØSU’s opfattelse få indvirkning på især den fælles landbrugspolitiks anden søjle, nemlig politikken for udvikling af landdistrikter. ØSU frygter, at målet om en bæredygtig udvikling af landdistrikterne, der må hilses velkommen, i sidste ende ikke kan opfyldes, hvilket ØSU allerede påpegede i sin udtalelse om »Reformen/finansie- ring af den fælles landbrugspolitik (Agenda 2000)« (1). Ved indførelsen af reformerne ønskede Rådet (land- 7. 4. 5. brugsministrene) og stats- og regeringscheferne på den ene side at imødegå de nye udfordringer, som EU’s landbrug står over for, og på den anden side at efterleve de principper, som blev nedfældet på Luxembourg-topmødet. ØSU er imidlertid bange for, at det nedadgående pres på landbrugsindkomsterne vil øges kraftigt, og at presset for en yderligere koncentration vil tage til. (1) EFT C 407 af 28. 12. 1998, s. 1156. Det er imidlertid afgørende vigtigt at nå frem til grundlæggende enighed om det nødvendige i at gennemføre en række specifikke landbrugspolitiske tiltag for at værne om den europæiske landbrugsmodel eller en alsidig landbrugssektor. 7. 5. 2. Som påpeget i indledningen forudsætter den euro- pæiske landbrugsmodel, at de, der er beskæftiget i landbruget, leverer særlige ydelser. Da der ikke kan herske tvivl om, at befolkningen i EU-medlemsstaterne ønsker at opretholde en alsidig landbrugssektor, må det være lige så klart, at det er væsentligt at sikre, at de, der er beskæftiget i landbruget, har en passende levestandard, jf. EF-traktatens artikel 33. 7. 5. 3. end i de foregående årtier vil blive nødt til: ØSU mener, at landmændene i endnu højere grad — i god tid at reagere på ændringer i markedsvilkårene og at udnytte nye afsætningsmuligheder, — at udnytte de muligheder, som den tekniske udvikling indebærer, i den udstrækning, som er nødvendig for at kunne opnå optimale produktionsniveauer under iagttagel- se af princippet om bæredygtighed og under overholdelse af miljøkravene, — at nedbringe produktionsomkostningerne og at forbedre markedspositionen ved at gå ind i et samarbejde med andre bedrifter, f. eks. i form af kooperativer, — at øge værditilvæksten gennem produktspredning, kvali- tetsproduktion og målrettet udnyttelse af markedsmulig- heder, — at udnytte de muligheder for via andre aktiviteter at supplere indkomsten, når sådanne måtte opstå og med fordel kan udnyttes. Et yderligere mål for de landbrugspolitiske foranstaltninger, som tages på EU- eller nationalt plan, må være at støtte det selvstændige initiativ. 7. 5. 4. Hvis EU-landbruget skal levere de alsidige ydelser, som forventes af det, må man — ud over at indføre nye landbrugspolitiske instrumenter som eksempelvis afgrøde- og indkomstforsikringer — føre en pris- og markedspolitik, der fortsat principielt bygger på de tre nøglekomponenter inden for den fælles landbrugspolitik, nemlig det indre marked, EU-præferencen og finansiel solidaritet. C 368/82 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 7. 5. 5. Som allerede påpeget flere gange er et konkurrence- og ydedygtigt landbrug et vigtigt element i den europæiske landbrugsmodel. Landmændene må selv udnytte de eksisteren- de muligheder for at styrke konkurrenceevnen. Konkurrence- evne er imidlertid ikke blot et spørgsmål om, hvilke priser produkterne udbydes til, men også et spørgsmål om produkter- nes kvalitet, image eller oprindelse. i ØSU mener derfor — som allerede understreget flere udtalelser — at vigtige normer for landbrugsproduktionen også bør sikres gennem indførelsen af internationalt bindende regler for at undgår konkurrenceforvridninger, som ellers ikke ville kunne overvindes. Når der fastlægges nye regler for produktionen, eller der foretages tilpasninger til ny viden eller nye vilkår, er det vigtigt at følge princippet om kun at gennemføre, hvad der er nødvendigt, og undgå, hvad der ikke kan objektivt begrundes. Forbrugerne forventer i stigende grad oplysninger om produk- tionstype, oprindelse og kvalitet. Mærkning og sporbarhed inden for levnedsmidler får stadig større betydning. De land- mænd, der kan opfylde disse forventninger, har også mulighed for til en vis grad at komme uden om den voksende priskonkur- rence (som især skyldes koncentrationen inden for levnedsmid- delhandelen) og få mere for deres produkter. Endvidere gælder det om at udnytte mulighederne ved en positiv produktafgrænsning i forbindelse med EU-bestemmelser om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnel- ser (1) og specificitetsattestering (2). Det er i den forbindelse vigtigt at fjerne eventuelle administrative hindringer og finan- sielle byrder for de pågældende producenter. Store videnskabelige og landbrugstekniske fremskridt 7. 5. 6. har forbedret landbrugsproduktionens ydeevne enormt og i et omfang, der ikke blev anset for muligt for nogle tiår siden. Det er ikke kun landmændene, der har fået gavn af denne udvikling, men også og især forbrugerne og samfundet som sådant, fordi den har været en vigtig forudsætning for velstandsstigningen. ØSU finder det nødvendigt, at det europæiske landbrug også fremover kan udnytte nye resultater af den teknologiske udvikling, især inden for bioteknologi. Man må dog i den forbindelse være opmærksom på, at miljøkravene og samfun- dets forventninger til landbrugsproduktionen imødekommes, men også på, at konkurrencemæssige ulemper som følge af restriktioner undgås eller udlignes. Under alle omstændigheder må Europa gøre en forstærket indsats inden for landbrugsforsk- ning i udvikling af teknologier med mange fremtidsmuligheder. En sådan indsats er også nødvendig for at sikre større selvstændighed. 7. 5. 7. For at opfylde kravene vedrørende miljøbeskyttelse, dyrevelfærd, produktkvalitet og offentlig sundhed er det nød- vendigt at indføre passende ordninger, som må tilpasses ny viden, når det er nødvendigt. Som nævnt i pkt. 2. 5 kan de for det meste strengere EU-bestemmelser og produktionskrav give landmændene i EU betydelige konkurrencemæssige ulemper. Med den voksende internationalisering af handelen med land- brugsvarer er dette et problem, man især må være opmærksom på. For også at sikre loyale konkurrencevilkår på det indre marked må der i alle medlemsstaterne stilles sammenlignelige krav i henseende til kvalitets-, miljø- og dyrevelfærdsnormer. (1) Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14. juli 1992 om beskyt- telse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (EFT L 208 af 24. 7. 1992, s. 1). (2) Rådets forordning (EØF) nr. 2082/92 af 14. juli 1992 om specifici- tetsattestering af landbrugsprodukter og levnedsmidler. 7. 6. Markedsordningens grundlæggende funktioner må opretholdes ØSU mener, at fremstilling af landbrugsvarer til 7. 6. 1. markedet fortsat må udgøre hovedindkomstkilden for land- mændene fremover og følgelig også være et afgørende element i den europæiske model. Markederne for landbrugsvarer er særligt følsomme over for prisudsving. Store prisudsving giver ofte forkerte markedssignaler, medfører i perioder store tab og er heller ikke en fordel for forbrugerne på længere sigt (3). Markedsordningerne fungerer derfor i den sammenhæng som et sikkerhedsnet. De må dog ikke medføre skævtrækninger på markederne. Landbrugsproduktionen må på længere sigt indrette sig efter markedsvilkårene. 7. 6. 2. Det må imidlertid erkendes, at markedsordningerne lige som hidtil må justeres med jævne mellemrum, så de bringes på linje med ændringer i afsætnings- og konkurrencevilkårene. Dette må dog ikke bevirke, at der gives afkald på nøglekompo- nenter inden for markedsordningerne såsom importregler, interventionsordninger og velafprøvede instrumenter til ud- budsstyring. 7. 6. 3. Det er sandsynligt, at landbrugsbedrifterne i EU heller ikke fremover vedvarende vil være i stand til at producere til verdensmarkedspriser, bortset fra nogle undtagelser og i tilfælde af særlig gunstige markedsforhold (jf. bemærkningerne i afsnit 2 og 4). På den anden side vil det europæiske landbrugs alsidige karakter fremover få endnu større betydning for samfundet som helhed. Da de allerede nævnte forskelle i (3) I Kommissionens studie »Towards a common agricultural and rural policy for Europe« (European Economy nr. 5/97), der er udarbejdet af førende landbrugsøkonomer, angives følgende særtræk ved landbruget som begrundelse for offentlig markedssta- bilisering på landbrugsområdet: — høj risiko som følge af afhængighed af vejret og udsættelse for skadedyr og sygdomme (som optræder lokalt) — høj rente- og valutakursrisiko (som berører hele sektoren — med ØMU’ens ikrafttræden er sidstnævnte risiko faldet væk på det indre marked) — en geografisk meget spredt fordeling af mange små bedrifter med megen kapital bundet i bygninger og jord, hvilket begrænser handlefriheden — en ret fast binding til årstids- og biologisk betingede udvik- lings- og vækstprocesser — producenter, som individuelt ikke har tilstrækkelige ressourcer og oplysninger til risikostyring — ansvaret for et regelmæssigt udbud af almindelige dagligvarer. 20. 12. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 368/83 produktionsvilkår i alt væsentligt vil blive ved med at bestå, og der vil blive stillet andre eller strengere krav i EU til landbrugsproduktionen, mener ØSU, at en passende ekstern beskyttelse også bliver nødvendig i fremtiden. en vis rolle. Målet er imidlertid at indgå internationale aftaler, som nedbringer alle former for eksportstøtteforanstaltninger så meget som muligt, med det sigte at tilvejebringe fair konkurrencevilkår på de internationale markeder. ØSU opfor- drer imidlertid til: I det omfang, den eksterne beskyttelse mindskes, er det af hensyn til det europæiske landbrugs alsidighed tvingende nødvendigt, at landmændene honoreres tilstrækkeligt for især de samfundmæssige ydelser, de leverer, gennem en passende forhøjelse af de direkte betalinger, og at disse betalinger opretholdes. Dette forhold må der tages hensyn til ikke blot under WT-forhandlingsrunden, men også under EU’s forhandlinger med tredjelande eller landegrupper om indgåelse af frihandelsaftaler. ØSU opfordrer Kommissionen til at gøre alt, hvad 7. 6. 4. der står i dens magt for at sikre, at man under den WTO- forhandlingsrunde ikke alene beskæftiger sig med en yderligere nedbringelse af niveauerne for ekstern beskyttelse, men også — med sigte på at tilvejebringe rimelige konkurrencevilkår — ser nærmere på spørgsmålet om indførelse af minimale sociale og miljømæssige normer, som skal gælde for alle WTO-medlemsstater — således som der bl. a. også blev slået til lyd for i ØSU’s initiativudtalelse »Verdenshandelsorganisatio- nen (WTO)« (1). I den udstrækning, der gøres fremskridt i retning af fastsættelse af bindende regler for fair handel med landbrugsprodukter inden for WTO, vil også en yderligere liberalisering af den internationale samhandel være på sin plads. 7. 6. 5. Fødevaresikkerhed og -kvalitet, menneskers, dyrs og planters sundhed, men også dyrevelfærd er krav fra befolkningen, som landbruget i EU må tage stadig mere hensyn til, og som i stigende grad forankres i EU-retten gennem passende bestemmelser. ØSU glæder sig over, at Kommissio- nen agter at lade disse spørgsmål indgå som et vigtigt punkt i forhandlingerne. Målet må være at finde frem til ordninger, som forhindrer, at strenge EU-bestemmelser fører til en absurd situation pga. konkurrenceforvridende import fra tredjelande uden tilsvarende strenge ordninger, eller at hele produktions- områder bringes i fare. Det må være ethvert land tilladt at tilgodese vigtige forbrugeranliggender. Anvendelse af »forsig- tighedsprincippet« (artikel 5. 7 i SPS-aftalen) på grundlag af en fælles WTO-risikovurdering — svarende til Kommissionens forslag — vil efter ØSU’s mening være en måde at nå målet på. ØSU går ind for, at yderligere liberaliseringsskridt 7. 6. 6. differentieres efter de forskellige forhold, der gør sig gældende, og efter behovene på de forskellige produktionsområder. Desuden må der indføres mekanismer til imødegåelse af udsving i valutakurserne. ØSU finder det ubetinget nødvendigt at forlænge fredsklausulen ud over 2003. Det samme gælder for den særlige beskyttelsesklausul i artikel 5 i WTO- landbrugsaftalen. På et verdensmarked, som er kendetegnet ved ar- 7. 6. 7. bejdsdeling, spiller eksport en afgørende rolle. Af de grunde, der er anført flere steder i denne udtalelse, spiller eksportrestitu- tioner som et instrument i markedsordningerne også fremover (1) EFT C 101 af 12. 4. 1999, s. 43. — at EU’s landbrug gør alt, hvad der er muligt for at udnytte den fordel, som består i at levere indenlandsk producerede varer til dets egne markeder på en sådan måde, at man opfylder alle forbrugernes forventninger (og dermed nedbringer afhængigheden af eksport), — at man udnytter eksportmulighederne, især for produkter, for hvilke a) EU’s landbrug eller EU’s forædlingsindustri har relative fordele, b) der findes en stærk købekraftig efterspørgsel på verdensplan og c) der består mulighed for at eksportere evt. uden at ty til eksportrestitutioner, — at der benyttes udbudsstyringsinstrumenter, ikke blot til at sikre, at de eksisterende WTO-forpligtelser overholdes, men også til at undgå eksport »for enhver pris«, — at der i EU’s landbrugseksportpolitik også tages hensyn til de forskellige forhold, der gør sig gældende inden for landbruget i aftagerlandene, især i udviklingslandene. 7. 6. 8. Under den kommende WTO-forhandlingsrunde for- ventes eksportstøtte at blive et meget omstridt emne. WTO- landbrugsaftalens artikel 10, stk. 2, betragter ganske vist enty- digt eksportkreditter og -garantier som eksportsubsidier, men stiller ingen nærmere krav. Der skulle have være truffet en aftale herom i forbindelse med Uruguay-rundens omsættelses- fase, men den blev ikke til noget. Under den kommende forhandlingsrunde må man ikke igen indføre nye eksportstøtte- restriktioner uden samtidig at blive enig om faste retningslinjer for eksportkreditter og -garantier. Da verdensmarkedspriserne også fremover som regel vil ligge under EU’s interne priser, må der ikke træffes nogen aftaler om bortfald af eksportstøtte. 7. 7. Målrettede direkte betalinger 7. 7. 1. Det europæiske landbrugs alsidige rolle omfatter ydelser, som der førhen blev kompenseret for i mere eller mindre tilfredsstillende udstrækning i form af indkomster ved afsætning af produkter. Dette er nu i stadig mindre grad tilfældet, og følgelig udgør direkte betalinger en stadig større del af landmændenes indkomster. Selv om direkte betalinger er vigtige, bør de kun have en supplerende funktion ud fra den betragtning, at landmændene jo er erhvervsdrivende, som fremstiller varer til markedet, og som derfor skal erhverve en betydelig del af deres indkomster fra afsætningen af varer. Landbrugsreformen i 1992 udgjorde et stort skridt i 7. 7. 2. retning af at udvide de direkte betalinger; denne løsning arbejdes der nu videre på. Det er afgørende vigtigt for landmændene — ikke mindst ud fra den rolle, som landmæn- dene tillægger sig selv — at disse betalinger ikke hele tiden gøres til genstand for en politisk debat, at formålet med de direkte betalinger formuleres klart og tydeligt, og at deres opretholdelse sikres på relativt lang sigt. C 368/84 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 7. 7. 3. ØSU støtter udtrykkeligt princippet om, at direkte betalinger skal være målrettede, og mener, at dette stadig vigtigere landbrugspolitiske instrument bør sikres fremover. Der må derfor sondres mellem: 7. 8. Politik til udvikling af landdistrikterne — direkte betalinger som honorering for levering af ydelser af almen interesse, som ikke har nogen markedspris, — direkte betalinger som kompensation for prissænkninger, i den udstrækning dette er begrundet, — direkte betalinger som kompensation for permanente naturbetingede handicap, der ikke lader sig ændre. Da ovennævnte princip ikke overholdes fuldt ud i Agenda 2000-reformen, frygter ØSU, at dette i det mindste på længere sigt vil kunne få negative konsekvenser. For at sikre bred accept af ordningen er det ifølge 7. 7. 4. ØSU nødvendigt at give en passende begrundelse for ydelse af direkte betalinger. Da betingelserne for adgang til direkte betalinger imidlertid til stadighed skærpes, og der bliver færre landmænd, som kan opfylde disse betingelser, må der stilles det spørgsmål, om de oprindelige mål egentlig kan nås. Indførelse af strenge støttekriterier, som gør det vanskeligere at løse tilpasningsproblemerne, og som står i vejen for en forbedring af den internationale konkurrenceevne, vil helt sikkert ikke være medvirkende til at nå målene. Desuden må man være opmærksom på, at forvaltningen af direkte betalin- ger og andre støtteforanstaltninger foregår så effektivt som muligt og ikke bliver for bureaukratisk. Prøvestenen for EU vil være, i hvilken udstrækning 7. 7. 5. det vil kunne forsvare landbrugsreformen under den kommen- de WTO-forhandlingsrunde. Kommissionen har gentagne gange forsikret, at de ændrede eller nye markedsordningspræ- mier er i overensstemmelse med »blue box«-kravene og vil blive kraftigt forsvaret, så de kan opretholdes på længere sigt. Efter ØSU’s mening er det absolut nødvendigt at sikre disse betalinger, da »blue box«-foranstaltningerne til udbudsstyring har været en succes. Også »green box« må sikres, da »grønne foranstaltninger« har fået større betydning. De har en begræn- set indvirkning på handelen og er et uundværligt instrument for honorering af visse ydelser, landbruget leverer. 7. 8. 1. De foranstaltninger, der træffes som led i en integreret politik til udvikling af landdistrikterne, den anden søjle i den fælles landbrugspolitik, tillægges stor betydning. Det drejer sig i alt væsentligt om at samle de hidtidige ledsageforanstaltninger (miljøprogram og skovbrugsforanstaltninger), landbrugsstruk- turforanstaltninger (tidligere mål 5a) samt de støtteprogram- mer, der hidtil har været begrænset til målområder. 7. 8. 2. ØSU finder dette initiativ fornuftigt, da det opstillede mål — en styrkelse af den integrerede politik for udvikling af landdistrikterne, med en særlig hensyntagen til landbruget — dermed bedre kan realiseres. Landdistriktspolitikken har en uundværlig funktion, men kan ikke erstatte de traditionelle instrumenter inden for den fælles landbrugspolitik. ØSU beklager, at det planlagte budget blot svarer til det hidtidige udgiftsniveau. For at især mht. at sikre landbrugets alsidighed i alle EU’s regioner, må budgetrammen udvides. imødekomme de reelle behov, 7. 8. 3. Hvis landmændene skal kunne klare det voksende konkurrencepres, må deres markedsposition styrkes, især ved hjælp af konkurrencedygtige afsætnings- og forarbejdnings- virksomheder, hvor kooperativer har en vigtig funktion. De ledsageforanstaltninger, der indgår i forordningen om udvikling af landdistrikter, spiller en stor rolle her. ØSU håber, at denne forordning vil blive omsat på en målrettet og effektiv måde, og mener endvidere, at målrettet marketing er et vigtigt udgangspunkt for styrkelse af markedspositionen på både det indre marked og tredjelandemarkeder. Et væsentligt mål må være at sætte landmændene i stand til at øge værditilvæksten og i højere grad anvende regionernes egne ressourcer for landdistrikternes dermed at skabe en varig forbedring af økonomiske bæreevne. 7. 8. 4. Landbrugsreformen omhandler også en udbygning af den kompensationsordning, som er vigtig for landmænd i ugunstigt stillede områder. Dette instrument yder et væsentligt bidrag til sikring af landbrugsaktivitet i disse områder. Denne veletablerede og i alt væsentligt uomstridte form for direkte betaling tager sigte på at yde kompensation for permanente naturbetingede handicap. ØSU ser gerne, at dette princip opretholdes, og at det holdes adskilt fra andre mål for den fælles landbrugspolitik. 7. 7. 6. Siden 1992 har der inden for den fælles landbrugs- politik været en stigende tendens til at nedskære udgifterne til prisstøtteforanstaltninger og til gengæld øge de direkte betalinger, hvilket har gjort landmændenes indkomster mere og mere afhængige af EU-budgettet. ØSU understreger, at det finansielle grundlag for direkte betalinger må garanteres på længere sigt for at give landmændene den fornødne sikkerhed. For at sikre et jævnt fordelt landbrug i ugunstigt 7. 8. 5. stillede områder og landbrugsbedrifternes alsidighed i disse områder er også produktionsfunktionen vigtig. ØSU går derfor ind for, at der iværksættes specifikke foranstaltninger til at opretholde produktionen, selv under vanskelige omstændighe- der. Dette gælder især for de produktioner, hvortil der ikke rigtigt er noget alternativ, såsom mælkeproduktion eller kvæg- og fåreavl i visse regioner. 20. 12. 1999 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 368/85 7. 9. Supplerende eller alternative indkomst- og beskæftigelsesmulig- heder for landmænd 7. 9. 1. Det er ikke noget nyt fænomen, at landmændene diversificerer deres aktiviteter for at sikre sig en indkomst fra forskellige kilder. En sådan diversificering er særlig udtalt i nogle medlemsstater som følge af de eksisterende strukturer og lokale forhold. Nedgangen i indkomsten fra landbrugsvirk- somhed, som mange bedrifter er berørt af, men også personlige indkomstforventninger er ofte grunden til, at landmændene søger supplerende indkomstkilder. 7. 9. 2. Supplerende indkomstkilder kan bidrage til en øko- nomisk konsolidering af landbrugsbedrifter. Programmerne for landdistriktsudvikling skal bl. a. være centreret om at fremme beskæftigelsen generelt og skabe supplerende beskæfti- gelses- og indkomstmuligheder for landmændene og deres familier. ØSU støtter denne strategi, men for at sikre en effektiv implementering opfordrer det til fjernelse af retlige restriktioner og hindringer, idet de afstukne mål ikke kan nås med finansiel støtte alene. 7. 10. Vedvarende råstoffer: en udfordring 7. 10. 1. Fra tidernes morgen har landbruget og skovbruget som en vigtig funktion haft at levere energiprodukter og råstoffer, ud over fødevarer og foder. Biomasse som vedvarende råstof bliver stadig vigtigere. Landmændene er i stand til at producere væsentlig større mængder af biomasse som råstof. Muligheden for i højere grad at varetage denne opgave skal ikke kun ses som et aspekt af det europæiske landbrugs alsidighed, men er også vigtig for miljøet, beskæftigelsen og især for konsolideringen af den europæiske landbrugsmodel. Biomasse anvendes i stigende grad som et alternativt 7. 10. 2. råstof til nogle industrielle formål. Hertil hører forskellige plantebaserede grundstoffer, som anvendes i den kemiske industri, f. eks. som erstatningsstoffer i vaskemidler og trykfar- ver eller plantefibre i bilindustrien. På grund af de eksisterende problemer med bortskaffelse af affald har øget anvendelse af plantestivelse som råstof for konservesindustrien en særlig betydning. ØSU ser denne udvikling som meget positiv og går derfor ind for en målrettet støtteindsats under hensyntagen til økologiske aspekter. 7. 10. 3. Med Kyoto-aftalen (1) har EU forpligtet sig til i løbet af perioden 2008 til 2012 at reducere drivhusgasemissionerne med 8 % i forhold til 1990-niveauet. I tråd hermed forudser Kommissionens hvidbog »Energi for fremtiden — vedvarende energikilder« (2), at vedvarende energikilders andel af den samlede energiproduktion fordobles fra 6 % til 12 % i 2010. Biomasse spiller her en vigtig rolle. (1) Kyoto-protokol til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer af 11. december 1997. (2) KOM(97) 599 endelig udg. af 26. 11. 1997, »Energi for fremtiden — vedvarende energikilder«, hvidbog vedrørende en strategi- og handlingsplan på fællesskabsplan. 7. 10. 4. Øget anvendelse af biomasse i energiproduktionen er ikke kun af betydning for miljøet, men har også en stor beskæftigelseseffekt. Ovennævnte hvidbog fra Kommissionen (og Teres II-undersøgelsen) (3) antager, at der på mellemlang sigt (2010) vil kunne skabes 500 000 arbejdspladser (netto). 7. 10. 5. ØSU går ind for, at der ud over ydelse af passende finansiel støtte til produktion af biomasse som vedvarende råstof udarbejdes et egnet regelsæt for at fremme anvendelse af biomasse i eksempelvis energiproduktion og som materiale. Her tænkes f. eks. på: — en forbedring af vedvarende energikilders konkurrence- evne i forhold til fossile energikilder, således som nogle medlemslande gør det gennem afgiftspolitiske foranstalt- ninger, — en EU-ordning for anvendelse af biobrændsel, under hensyntagen til økonomiske og økologiske aspekter, — en indsats til fremme af øget anvendelse af strøm og varme fra den vedvarende energikilde biomasse, — fjernelse af Blair House-aftalens begrænsninger vedrørende oliefrø, — fjernelse af administrative hindringer for dyrkning af markafgrøder til nonfood-formål. ØSU opfordrer desuden til en intensivering af forskningen med det sigte at gøre biomasse mere konkurrencedygtig i forhold til fossile brændstoffer og finde frem til nye måder at anvende biomasse på, f. eks. i den kemiske industri eller i bilindustrien. 8. Konklusioner 8. 1. Den europæiske landbrugsmodel skal ses som et led i den selvstændige sociale og økonomiske politik, som nu i nogle årtier har været karakteristisk for de europæiske lande. Den skal forstås som en politisk model for et landbrug, der er kendetegnet ved familiebrug, der sigter mod økonomisk, social og økologisk bæredygtighed, og som er i stand til at levere de forskellige ydelser, der forventes af samfundet, dvs. et landbrug, der er alsidigt. 8. 2. ØSU er klar over, hvor vigtigt det er, at Kommissionen, medlemsstaternes regeringer og de europæiske landbrugsorga- nisationer udtrykkeligt bakker op om den europæiske land- brugsmodel. Men hvor positiv denne opbakning end er, må det ikke glemmes, at det i sidste instans kommer an på, i hvilken udstrækning den konkrete politik er i overensstemmel- se med denne model. Opretholdelsen af den europæiske landbrugsmodel må 8. 3. ikke ses som uforenelig med behovet for, at landmændene tilpasser sig de økonomiske rammevilkår, som løbende ændrer sig, at landbrugsbedrifterne er konkurrencedygtige, og at produktionen er orienteret mod markedets krav. (3) Teres II, Europa-Kommissionen, 1997. C 368/86 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 20. 12. 1999 8. 4. Følgende må dog være uomstridt: den europæiske landbrugsmodel er en afgørende forudsætning for at fremtids- sikre den alsidige funktion, som samfundet forventer, at landbruget varetager. Et landbrug, som udelukkende er oriente- ret mod den internationale konkurrenceevne, kan ikke opfylde disse krav. ØSU betragter »en politik til konsolidering af den 8. 5. europæiske landbrugsmodel« som et middel til at iværksætte de konkrete politiske foranstaltninger, der er nødvendige for at underbygge den generelt accepterede landbrugspolitiske model. De forskellige ydelser, det alsidige landbrug leverer, skal også sikres fremover, selv under et stadig voksende konkurrencepres. 8. 6. Et konkurrencedygtigt og effektivt landbrug er et vigtigt element i den europæiske landbrugsmodel. ØSU antager, at landmændene fremover i højere grad end tidligere forventes at udnytte eksisterende muligheder til forbedring af konkurrence- evnen, til udnyttelse af markedet samt supplerende beskæftigel- I den forbindelse må individuelle ses- og indkomstkilder. initiativer passende støttes. Skal effektiviteten forbedres, må de tekniske fremskridt imidlertid også udnyttes. ØSU anser en passende form for kompensation for berettiget og nødvendig, hvis restriktioner af miljømæssige eller etiske grunde eller som følge af samfundets krav giver landbruget konkurrencemæssige ulemper, som ikke kan opvejes gennem højere priser. Bruxelles, den 21. oktober 1999. 8. 7. Med de nuværende produktionskrav i EU’s medlems- stater er det ikke muligt for landbruget at udfylde sin alsidige funktion på verdensmarkedsvilkår. Markedsordninger, målret- tede direkte betalinger, landbrugsrelaterede strukturforanstalt- ninger og støtteprogrammer til landdistrikter spiller en uund- værlig rolle. Der må tilbydes passende kompensation for de leverede ydelser. 8. 8. Europæisk landbrug må vedblive med at være produk- tionsorienteret og udbyde sunde og kvalitativt set upåklagelige fødevarer. Det spiller en stadig større rolle som leverandører af råvarer til nonfood-sektoren. Det må være miljøvenligt og bæredygtigt og være i stand til at levere de ydelser, samfundet forventer af det. Det må stille sig selv andre krav end f. eks. det amerikanske landbrug, og klare sig i en situation med et relativt højt omkostningsniveau. Dette betyder, at der også fremover vil være brug for en passende beskyttelse udadtil, og at der heller ikke kan gives afkald på andre vigtige elementer i markedsordninger. Et »ja« til den europæiske landbrugsmodel kræver derfor også, ikke at de vigtige træk i den europæiske landbrugsmodel anfægtes under den kommende WTO-forhandlingsrunde. Føl- gende bør være et vigtigt princip: i det omfang hvor der gøres fremskridt mht. fastsættelse af bindende regler for rimelige konkurrencevilkår i den internationale handel med landbrugs- varer, er også en yderligere liberalisering af den internationale handel på sin plads. Beatrice RANGONI MACHIAVELLI Formand for Det Økonomiske og Sociale Udvalg


title: Regulamento (CE) n° 2233/1999 da Comissão, de 21 de Outubro de 1999, que estabelece os valores forfetários de importação para a determinação do preço de entrada de certos frutos e produtos hortícolas

eurovoc_concepts:
agri-monetary policy
citrus fruit
fruit vegetable
grape
import price
pip fruit

formats: pdf print

text: 22. 10. 1999 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias L 272/1 I (Actos cuja publicação é uma condição da sua aplicabilidade) REGULAMENTO (CE) N. o 2233/1999 DA COMISSÃO de 21 de Outubro de 1999 que estabelece os valores forfetários de importação para a determinação do preço de entrada de certos frutos e produtos hortícolas A COMISSÃO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS, Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Euro- peia, Tendo em conta o Regulamento (CE) n. o 3223/94 da Comissão, de 21 de Dezembro de 1994, que estabelece regras de execução do regime de importação dos frutos e dos produtos hortícolas (1), com a última redacção que lhe foi dada pelo Regulamento (CE) n. o 1498/98 (2), e, nomeadamente, o n. o 1 do seu artigo 4. o, Considerando o seguinte: (1) O Regulamento (CE) n. o 3223/94 prevê, em aplicação dos resultados das negociações comerciais multilaterais do «Uruguay Round», os critérios para a fixação pela Comissão dos valores forfetários de importação dos países terceiros, relativamente aos produtos e períodos que especifica no seu anexo; (2) Em aplicação dos supracitados critérios, os valores forfe- tários de importação devem ser fixados nos níveis cons- tantes em anexo, ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO: Artigo 1. o Os valores forfetários de importação referidos no artigo 4. o do Regulamento (CE) n. o 3223/94 são fixados como indicado no quadro constante do anexo. Artigo 2. o O presente regulamento entra em vigor em 22 de Outubro de 1999. O presente regulamento é obrigatório em todos os seus elementos e directamente aplicável em todos os Estados-Membros. Feito em Bruxelas, em 21 de Outubro de 1999. Pela Comissão Franz FISCHLER Membro da Comissão (1) JO L 337 de 24. 12. 1994, p. 66. (2) JO L 198 de 15. 7. 1998, p. 4. L 272/2 PT Jornal Oficial das Comunidades Europeias 22. 10. 1999 do regulamento da Comissão, de 21 de Outubro de 1999, que estabelece os valores forfetários de importação para a determinação do preço de entrada de certos frutos e produtos hortícolas ANEXO Código NC 0702 00 00 0707 00 05 0709 90 70 0805 30 10 0806 10 10 0808 10 20, 0808 10 50, 0808 10 90 0808 20 50 Código países terceiros (1) Valor forfetário de importação (EUR/100 kg) 052 204 999 052 628 999 052 999 052 388 524 528 999 052 064 400 999 060 400 804 999 052 064 999 100,0 61,2 80,6 76,1 119,3 97,7 58,8 58,8 59,7 64,9 53,9 66,4 61,2 108,1 102,0 231,6 147,2 46,2 59,9 31,1 45,7 98,4 62,1 80,3 (1) Nomenclatura dos países fixada pelo Regulamento (CE) n. o 2645/98 da Comissão (JO L 335 de 10. 12. 1998, p. 22). O código «999» representa «outras origens»