title: Regionsudvalgets udtalelse om «Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling og omsorgssvigt i Den Europæiske Union»

eurovoc_concepts:
child protection
regional cooperation
young person

text: C 57/46 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 Regionsudvalgets udtalelse om »Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling og omsorgssvigt i Den Europæiske Union« (2000/C 57/07) REGIONSUDVALGET har — under henvisning til præsidiets beslutning af 2. juni 1999 om i henhold til EF-traktatens artikel 265, stk. 5, at afgive udtalelse om »Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling og omsorgssvigt i Den Europæiske Union« og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 7 »Uddannelse, Erhvervsuddannelse, Kultur, Ungdom, Sport, Borgernes Rettigheder«, under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om grænseoverskridende og transnationalt samarbejde mellem kommuner (CdR 145/98 fin) (), under henvisning til Regionsudvalgets udtalelse om Kommissionens meddelelse om vold mod børn, unge og kvinder samt Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt for foranstaltninger med henblik på støtte på EF-niveau til medlemsstaternes indsats over for vold mod børn, unge og kvinder (DAPHNE-programmet) (2000-2004) (CdR 300/98 fin) (), under henvisning til forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 225/99 rev. 2), som blev vedtaget af Underudvalg 7 den 1. oktober 1999 med Ruth Henig (UK, PSE) som ordfører — på den 31. plenarforsamling den 17. -18. november 1999 (mødet den 18. november) enstemmigt vedtaget følgende udtalelse. 1. Indledning Den Europæiske Union tilskynder borgerne i Europa 1. 1. til større mobilitet, men der er indtil for nylig ikke gjort meget for at samordne arbejdet, fremme børns velfærd og rettigheder eller for at finde frem til måder, hvorpå børn bedre kan beskyttes mod mishandling. 1. 2. Som det gav udtryk for i sin tidligere udtalelse om dette emne bifalder Regionsudvalget Kommissionens forslag til Rådets afgørelse om et EF-handlingsprogram på mellemlang sigt for foranstaltninger med henblik på støtte på EF-niveau til medlemsstaternes indsats over for vold mod børn, unge og kvinder (DAPHNE-programmet) (2000-2004). Forslaget er et vigtigt bidrag til at forebygge vold og mishandling og fører en europæisk merværdi med sig ved at styrke samarbejdet, koordinationen og informationsudvekslingen på lokalt og regionalt plan inden for dette område. DAPHNE-initiativet har allerede bidraget til forbedret 1. 3. praksis og udveksling af informationer i Den Europæiske Union om sikring af børns velfærd og beskyttelse af deres rettigheder. Som opfølgning på DAPHNE-initiativet har Re- gionsudvalget sammen med ikke-statslige organisationer for- søgt at skabe regionalt samarbejde om beskyttelse af børn mod mishandling. (1) EFT C 51 af 22. 2. 1999, s. 21. (2) EFT C 198 af 14. 7. 1999, s. 61. 1. 4. Der er mere end 120 millioner børn og unge i Den Europæiske Union, som alle har ret til en barndom uden mishandling og omsorgssvigt. Med gennemførelsen af det indre marked, borgernes øgede frihed til at bevæge sig på tværs af grænserne og skabelsen af unionsborgerskabet, som omfatter retten til at bo og arbejde i en hvilken som helst medlemsstat, betones behovet for en europæisk strategi til forebyggelse af mishandling og vanrøgt af børn. DAPHNE-programmets bidrag vil være betydeligt, men 1. 5. i sin udtalelse herom udtrykte Regionsudvalget betænkelighed ved det begrænsede budget (25 mio. ECU for 2000-2004 i det oprindelige forslag og 20 mio. ECU for 2000-2003 i Rådets foreslåede fælles holdning af 26. juli 1999) og ved det retsgrundlag (artikel 129 — folkesundhed), som skyldtes manglen på et passende retsgrundlag for foranstaltninger til beskyttelse af menneskerettighederne. Det er vigtigt, at Kommissionen sikrer en bred fortolkning af folkesundhed, så programmet dækker initiativer til forebyggelse af alle former for vold, som understreget i denne udtalelse. 1. 6. Mishandling af børn forekommer i alle miljøer: i familien, i dag- og døgninstitutioner og i fritiden. Børnemis- handlerne kan være voksne, unge, pasnings- og plejeansatte eller andre, der beskæftiger sig med børn. Børnemishandling er udbredt i hele Europa. Man bør navnlig være opmærksom 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/47 på børnemishandling i form af for tidlig indtræden på ar- bejdsmarkedet, ansporing til tiggeri og prostitution og deres familiers eller tredjepersoners udnyttelse af dem. Fænomenet står i relation til det store antal økonomiske flygtninge i mange europæiske lande, tilstedeværelsen af minoriteter og mere generelt grupper, som er socialt udstødte og fattige. Sådanne forhold fører til udnyttelse af børn lige fra den tidligste barndom, udsætter børn i førskolealderen og skolealderen for en lang række farer, berøver dem deres grundlæggende rettigheder til en normal udvikling og skaber på forhånd betingelser for deres marginalisering som voksne. 2. Generelle bemærkninger 2. 1. Børnemishandling 2. 1. 1. Regionsudvalget anerkendte allerede i sin udtalelse om DAPHNE-programmet, at vold mod børn og unge er et reelt samfundsmæssigt onde, som forekommer i alle samfunds- lag uanset socioøkonomisk og kulturelt udviklingsniveau. Børn er sårbare, fordi de er afhængige af andre. På 2. 1. 2. grund af deres afhængighed er de udsat for en lang række risici og farer, men gives kun ringe muligheder for at komme til orde, så de kan udtrykke, hvordan de opfatter faresituationer, og hvordan de i det daglige forholder sig til dem og forarbejder dem — uden hjælp fra voksne. 2. 1. 3. Børnemishandling er ikke noget absolut begreb. Med undtagelse af visse former for seksuel misbrug turde det være indlysende, at mishandling sjældent er en enkeltstående begivenhed, der kræver handling for at beskytte barnet. Der er en vis overlapning mellem forskellige former for mishandling. Et barn, der har været udsat for fysisk mishandling, vil også helt sikkert have lidt følelsesmæssig skade, og seksuel mishandling kan omfatte fysisk vold eller trusler om straf. En bestemt adfærd skal oftest ses i en større sammen- 2. 1. 4. hæng, før den kan betragtes som mishandling. Ikke desto mindre træffes der beslutninger om, hvornår der skal gribes ind, uden at børnene er konsulteret eller inddraget i beslut- ningsprocessen. Vold i familien, der har stået på i længere tid, hvor børnene for eksempel jævnligt ser deres mor blive slået, kan påvirke børnene lige så meget som grov vold, de selv regelmæssigt udsættes for, men betragtes sjældent som mis- handling. 2. 1. 5. Hertil kommer, at mishandling er en vigtig medvir- kende faktor til, at unge løber hjemmefra og dermed udsætter sig for andre farer. Mobning, mishandling og misbrug af børn, der passes uden for deres hjem, er også årsag til, at børn løber væk. 2. 2. Borgerskab 2. 2. 1. Indtil for nylig har der ikke været noget traktatgrund- lag for at tage fat på problemer, der berører børn, selv om fuldførelsen af det indre marked og den større bevægelsesfrihed på tværs af nationale grænser har påvirket børn og unge og medført nye problemer for børnebeskyttelsesinstanser. Europas børn var ikke tidligere nævnt i de europæiske traktater og blev ikke hørt af de europæiske institutioner. Det var som om, 120 millioner børn og unge i Den Europæiske Union var usynlige, blev ignoreret. 2. 2. 2. Traktaten foreskrev, at der skulle ydes en særlig indsats for at indføre effektive politikker inden for områder såsom lige muligheder mellem mænd og kvinder, de ældre, etniske mindretal og handicappede, men indeholdt ingen bestemmelser om børn. Mens der således var almindelig enighed om, at børn og unge var dækket af Traktaten om Den Europæiske Union, var deres stilling som EU-borgere langt fra afklaret. 2. 2. 3. Denne mangel på traktatgrundlag har gjort det vanskeligt at lovgive direkte til fordel for børn og unge og at anvende strukturfondsmidler til fremme af lige muligheder for disse befolkningsgrupper. 2. 2. 4. Artikel 13 i Amsterdam-traktaten af oktober 1997 indeholder nye bestemmelser om bekæmpelse af forskelsbe- handling, herunder forskelsbehandling på grund af alder. Hermed er det slået fast, at børn bør være omfattet af traktatens bestemmelser. Dette er kun et lille fremskridt, men dog et vigtigt tegn på anerkendelse af, at børn også er borgere i EU og må værdsættes, kunne udfolde sig og være beskyttet mod mishandling. 2. 2. 5. Artikel 3 i FN’s børnekonventionen understreger, at enhver handling, der berører børn, hvad enten den udføres af offentlige eller private velfærdsinstitutioner, domstole, admi- nistrative myndigheder eller lovgivningsorganer, først og frem- mest skal tage hensyn til barnets tarv. Med udgangspunkt i dette princip må voksne vurdere deres beslutninger og handlin- ger over for børn. 2. 2. 6. Børn må inddrages i beslutninger, som påvirker deres tilværelse. Hvis man vil udvikle reelle menneskerettigheder for børn, må man begynde med at lytte til, hvad de har at sige. En sådan proces værdsætter børns synspunkter, men er ikke er let at gennemføre og er ikke almindelig anerkendt. Den forebyggende indsats kan styrkes ved at give 2. 2. 7. børnene muligheden for at komme til orde og evnen til at udtrykke sig, så de finder ud af, hvordan og hvor de kan søge hjælp. De lokale politikere kan bidrage effektivt hertil ved at tilskynde til, at børn deltager i planlægningen og udviklingen af lokale tjenester, og ved at reagere på børns bekymringer over forskellige problemer eller spørgsmål. Børn og unge bør C 57/48 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 kende deres rettigheder, have adgang til et klagesystem og en uafhængig advokat. De lokale og regionale myndigheder kan fremme børn og unges rettigheder på forskellige måder afhængigt af, hvordan hjælpen og støtten til børn og unge er organiseret og tilrettelagt i det enkelte medlemsland. De kan f. eks. støtte børn og unge ved at udpege en uafhængig børneombudsmand. samarbejde og erfaringsudveksling mellem myndigheder i et Europa, hvor det traktatfæstede nærhedsprincip har givet de lokale og regionale myndigheder øgede beføjelser. Henstillin- gerne bør gøres til genstand for overvejelser både på lokalt og EU-plan. 2. 2. 8. De lokale og regionale myndigheder bør udvikle integrerede og omfattende planer for børn og unge. I den forbindelse bør de samle, koordinere og overvåge samtlige initiativer til fremme af børns rettigheder og forebyggelse af problemer. Indarbejdelsen af nærhedsprincippet i traktaterne har givet de lokale og regionale myndigheder nye ansvarsområ- der. Et »Borgernes Europa« må opnås gennem oprettelse af decentrale strukturer. En sådan proces giver det grænse- overskridende og tværnationale samarbejde en ny dimension og symboliserer en vigtig »bottom up«-strategi for den euro- pæiske integration. Øget decentralisering vil bringe rege- ringsmyndighederne tættere på borgerne og fremme den demokratiske ansvarlighed. Børnene og de unge bør ikke glemmes i denne proces, og EU bør tilskynde de lokale og regionale myndigheder i de enkelte medlemsstater til at finde fremme børns og unges hensigtsmæssige metoder til at rettigheder, herunder evt. oprettelse af lokale børneom- budsmænd, som udveksler erfaringer om spørgsmål, der berører børn og unge overalt i Europa. 2. 3. De lokale og regionale myndigheders rolle 2. 3. 1. EU’s lokale og regionale myndigheder befinder sig tæt på borgerne og repræsenterer lokalsamfundene og har derfor enestående muligheder for at gennemføre positive foranstaltninger til fordel for børn med henblik på at støtte nøgleprincipperne i FN’s Konvention om Barnets Rettigheder og tage skridt til at sikre, at børn beskyttes mod mishandling og omsorgssvigt. De lokale og regionale myndigheder stiller en lang 2. 3. 2. række forskellige tjenesteydelser til rådighed for børn og unge, bl. a. sociale tilbud, uddannelses- og fritidsfaciliteter, og må sikre at børn og unge, som benytter disse tilbud, ikke udsættes for fare. Det er endvidere deres ansvar at sørge for, at der bliver lyttet til børn eller unge, som inden for deres område har været udsat for mishandling eller omsorgssvigt, og at de bliver hjulpet på en fornuftig og diskret måde. 2. 3. 4. Da medlemsstaterne opererer med forskellige syste- mer og forskellige børneorganisationer, er effektiv koordine- ring og kommunikation mellem myndighederne af afgørende betydning. Et samarbejde til gensidig fordel om fremme af børns velfærd omfatter udveksling af erfaringer og, hvor dette er muligt, fastlæggelse af »bedste praksis«. Det lokale og regionale samarbejde i hele EU om 2. 3. 5. bekæmpelse af børnemishandling må styrkes. Et sådant samar- bejde bør også omfatte ansøgerlandene, herunder især de associerede lande i Central- og Østeuropa, som vil kunne få særlig gavn heraf i deres bestræbelser på at styrke beskyttelsen af menneskerettighederne inden for rammerne af førtiltrædel- sesstrategien. 2. 3. 6. EU bør støtte samarbejde om bekæmpelse af børne- mishandling mellem lokale og regionale myndigheder i alle medlemsstater og i ansøgerlandene med deltagelse af ngo’er gennem udbredelse af god praksis, informationsudveksling og kampagner til bevidstgørelse af borgerne navnlig inden for rammerne af det foreslåede DAPHNE-program. af På baggrund konstateringen (udtalelsens 2. 3. 7. punkt 1. 6) af, at et betydeligt antal børn bliver ofre for økonomisk eller parallelt hermed seksuel udnyttelse af voksne, udsættes for generel mishandling og lever i fuldstændig fattigdom, mener vi, at dette bør tages op specifikt, både inden for rammerne af DAPHNE-programmet og i lovgivningen om disse fænomener. De lokale og regionale myndigheder er de rette til at tage affære og de bør støttes, således at de kan tage initiativ til at indføre mekanismer til lokalisering af fænomenet, og til at følge og støtte børn, som befinder sig uden for undervisnings- og socialsikringsstrukturerne. 3. Særlige bemærkninger 3. 1. Informationsbehov — problemets omfang 2. 3. 3. Henstillingerne til EU’s lokale og regionale myndig- heder om foranstaltninger til bekæmpelse af børnemishandling (jf. bilag), som blev forelagt på Regionsudvalgets seminar om »Lokalt og regionalt samarbejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling« den 4. december 1998, fremhæver den indsats, der må ydes til styrkelse af grænseoverskridende 3. 1. 1. Børnemishandling er et alvorligt problem i Den Europæiske Union. Der er tale om et grænseoverskridende fænomen, og en samlet indsats på alle niveauer i hele EU — herunder også af de lokale og regionale myndigheder — er derfor nødvendig for at tackle problemet effektivt. 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/49 3. 1. 2. Der foreligger ingen oplysninger om børnemishand- lingens omfang i Den Europæiske Union. Medlemsstaterne har alle forskellige metoder til klassificering og registrering af oplysninger om børnemishandling. EU bør aflægge rapport om den igangværende dataindsamling med henblik på at kortlægge, hvilke oplysninger der på europæisk plan er relevante for at forstå børnemishandlingens omfang. Eurostat kan i samarbejde med de lokale og regionale myndigheder støtte en sådan indsats. 3. 1. 3. Børnemishandling kan føre til, at børn løber væk. For at sikre, at disse børn ikke glemmes, og for at hjælpe de kompetente myndigheder i de forskellige lande med at finde børnene, bør der oprettes et europæisk register over forsvund- ne børn. Det ville også være nyttigt, hvis politistyrker i hele Europa forsøgte at bruge Internettet på en sikker måde til formidling af fotografier og andre oplysninger om sårbare, forsvundne børn. I Storbritannien har regeringen indført et system til 3. 1. 4. registrering af dømte sexforbrydere. Denne strategi tager udgangspunkt i, at sexforbrydere ofte begår en ny forbrydelse efter deres dom eller løsladelse. Med dette system har man følge sexforbrydernes bevægelser og til- effektivt kunnet holdssteder. Medlemsstaterne opfordres til at undersøge, om og i hvor høj grad dette system, eventuelt i tilpasset form, kan indføres i hele EU. 3. 1. 5. De forskellige politistyrker registrerer i øjeblikket oplysninger om personer, der har været dømt for pædofili, børnepornografi, børneprostitution og handel med kvinder og børn, men der findes ikke noget paneuropæisk system. Fælles regler for informationsudveksling — en formel aftale om, hvilke oplysninger der bør registreres og videreformidles — mellem politistyrker inden for Den Europæiske Union ville forbedre beskyttelsen af børn. Europol kunne stå for udviklin- gen af sådanne fælles regler. Der bør oprettes en særlig Europol-enhed, der skal beskæftige sig med beskyttelse af børn. mission of Inquiry into the Prevention of Abuse) en rapport. Over 10 000 personer, herunder en del, der selv havde været mishandlet som børn, fremlagde deres synspunkter skriftligt, f. eks. pr. brev, eller gav personligt udtryk for dem. Undersøgel- seskommissionen konkluderede, at enhver objektiv undersø- gelse af børnemishandling vil afsløre nogle ubehagelige sandhe- der. Ifølge rapportens konklusioner må det navnlig erkendes, at over halvdelen af mishandlingstilfældene, der kan foregå i længere perioder af en persons barndom, ikke afsløres i mishandlingsperioden. Det er kun et mindretal, der som børn fortæller, at de har været udsat for mishandling. 3. 2. 2. Undersøgelseskommissionen konkluderede, at det er nødvendigt at fremhæve fordelene ved at fortælle om mishandling. I en fjerdedel af de tilfælde, kommissionen havde modtaget oplysninger om, havde indberetning sat en stopper for mishandlingen. Indberetning ses som et første skridt i processen, og kan føre til, at mishandlingen ophører. Det var oftest yngre børn, som fortalte om mishandling, men en kombination af frygt og uvidenhed betød i mange tilfælde, at der intet blev fortalt. Den største udfordring for børnebeskyttelsesinstan- 3. 2. 3. serne i EU er at skabe ordninger, som gør det lettere for børn at tale frit om den mishandling, de har været udsat for, og som giver dem tillid til, at der er støtte at hente. Befolkningen som helhed skal have tillid til sådanne ordninger, så enhver mistanke om mishandling indberettes. Ved at undersøge gældende praksis i hele EU og spørge børn og unge, om de finder den effektiv, kan man finde frem til »bedste praksis« og dermed forbedre forholdene. De lokale og regionale myndighe- der har gode forudsætninger for at udføre dette arbejde og bør af EU opfordres til at aflægge rapport. Regionsudvalget kan varetage koordinationen af en sådan indsats. 3. 3. Børns indberetning og adgang til hjælp Det må anerkendes, at de lokale myndigheders 3. 1. 6. databaser ikke i øjeblikket vil vise noget konkret om fore- komsten og udbredelsen af børnemishandling, da de opererer med meget forskellige definitioner og kan indeholde både formodede og bekræftede tilfælde. Når definitionerne er stan- dardiseret, og kun bekræftede tilfælde registreres, vil disse databaser imidlertid blive mere og mere nyttige. 3. 3. 1. Børn i forskellige aldre har forskellige behov. Børn, der er over 12 år og befinder sig i skolens ældre klasser, er i forhold til mindre børn mere mobile, uafhængige og i højere grad i stand til at skaffe sig adgang til og benytte de forskellige faciliteter, som de kommunale ungdoms- og socialkontorer og andre organisationer stiller til rådighed. 3. 1. 7. Under de nuværende omstændigheder ville en gene- rel undersøgelse af et repræsentativt udsnit af EU’s befolkning være en metode til at opnå passende, relevante og pålidelige data om børnemishandlingens udbredelse. 3. 2. Hjælp til børn til indberetning af mishandling 3. 2. 1. I 1996 offentliggjorde Storbritanniens undersøgel- seskommission til forebyggelse af mishandling (National Com- Børn i skolens yngste klasser er sjældent i stand til at 3. 3. 2. foretage sig noget på eget initiativ og kræver derfor særlig opmærksomhed. Hvad angår denne aldersgruppe, er skolens og lærerens rolle meget vigtig, for det er på skolen, de tilbringer mest tid. Lærerne kan også hjælpe med at identificere de børn, som er udsat for mishandling, og skabe et miljø, hvor børn på et tidligt tidspunkt kan tale om deres problemer. Et andet effektivt middel, hvormed barnets indberetning kan lettes, er kommunikationsmedier, som barnet nemt kan bruge, såsom fjernsynet. Dette medie når ud til barnet i dets hjem. De instanser, barnet skal henvende sig til, vil imidlertid være dem, som det allerede er i kontakt med, dvs. skolen. C 57/50 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 3. 3. 3. I forskellige undersøgelsesrapporter har børn beskre- vet, hvordan de mener »professionelle« bør forholde sig — de bør lytte opmærksomt, være til rådighed og ikke indtage nogen dømmende eller foreskrivende holdning. Dette indebærer, at der i læreruddannelsen må lægges vægt på udvikling af »evnen til at lytte«. Der er mulighed for at udvikle og anvende »bedste praksis«-strategier på lærerseminarier overalt i Europa. 3. 3. 4. Skolen spiller også en vigtig rolle i styrkelsen af de unges kendskab til voksenverdenen og voksenrelationer, beslutninger om at blive forælder, rettigheder, mishand- lingsprægede relationer, ansvar og deres kendskab til, hvor de kan hente hjælp, hvis de har bekymringer eller problemer. Mangfoldigheden af familiestrukturer og kulturer inden for Europa bør respekteres, men hvis de unge forstår disse forskelle, kan de også lære noget om voksenlivet og om beslutningstagning. 3. 3. 5. Mange medlemsstater har en generel velfærdsordning for familier med børn i førskolealderen. Specialuddannede ansatte i den offentlige ungdomsforsorg, hjemmesygeplejersker eller sundhedsplejersker spiller en vigtig rolle ved at yde støtte til problemramte familier, pege på forhold, der kunne føre til misbrug, og identificere og behandle udviklingsproblemer og sindslidelser. Disse tjenesters bidrag til forebyggelse af mishandling kan ikke fremhæves kraftigt nok. 3. 3. 6. Børn har også adgang til computere, ofte uden tilsyn. Internettet er en mere og mere lettilgængelig og betydningsfuld informationskilde, men der bør også i stigende grad gøres opmærksom på, at Internettet kan misbruges til spredning af ulovligt materiale. 3. 3. 7. Børn kan udnyttes ved at vise billeder af misbrug, navnlig seksuel misbrug af børn. Børn kan uforvarende støde på materiale, der kun er tiltænkt »voksne«, modtage e-mails, der opfordrer dem til søge ind på pornografiske sites, og voksne kan udgive sig for at være børn i særlige chat-rooms for børn. For at beskytte børn og unge mod en sådan misbrug bør der udarbejdes en retlig ramme for hele EU, som muliggør retsforfølgelse af producenter og tjenesteleverandører, der tillader lagring og søgning af børnepornografisk materiale i de medier, de stiller til rådighed. 3. 3. 8. De lokale og regionale myndigheder har en vigtig bevidstgørende rolle, ikke mindst fordi de er ansvarlige for uddannelsesområdet. Lærerne må gøres bekendt med de nye informationsteknologier, ordninger for sikker anvendelse af Internettet i skolen og hjemmet og nødvendigheden af at undervise børn og unge i ansvarlig brug af Internettet. 3. 4. Ansvarsbevidste voksne og deres rolle Det er vigtigt, at der er et netværk af velkoordinerede 3. 4. 1. lokale tjenester, som mishandlingsramte børn og unge kan henvende sig til. Et sådant netværk skal sikre, at der foretages en grundig undersøgelse af indberettede sager, og at der, om nødvendigt, tages skridt til at beskytte børnene. Når børn eller andre voksne slår alarm, bør det 3. 4. 2. tages alvorligt. Henvendelsen sker måske til læger, sygeplejersker, socialrådgivere, ansatte inden for fritidssektoren eller politiet. Børn henvender sig til de personer, som de har tillid til, og de bør ikke svigtes. lærere, 3. 4. 3. Ovennævnte fagfolk må uddannes til at forstå børne- mishandling og vide, at henvendelser bør tages alvorligt. Endvidere må de vide, hvordan de skal reagere. Lokale regler og procedurer for imødekommelse af henvendelser vil derfor være en hjælp. Det er vigtigt, at fagfolk modtager tilstrækkelig efteruddannelse. 3. 4. 4. De, som arbejder med børn i skoler, børnehaver, døgninstitutioner og børnehjem samt inden for sundhedssek- toren, må uddannes til at kunne se, hvornår der er foregået mishandling, og til at følge det op med handling. De lokale og regionale myndigheder bør udveksle oplysninger om gældende praksis på dette område, og man bør finde frem til og anvende »bedste praksis«-strategier. 3. 4. 5. De lokale og regionale forvaltningers personale- og uddannelsesafdelinger kan fremme en fælles strategi for uddannelse af personale i forskellige afdelinger og organisatio- ner for at sikre, at alt personale er i stand til at opdage mishandling. 3. 5. »Bedste praksis« vedrørende hjælp til børn og familier 3. 5. 1. Mishandlingsramte børn og familier må have adgang til tjenester, der ikke stigmatiserer dem. Der må gennemføres en planlægning og overvågning af, hvordan barnets behov bedst kan vurderes og imødekommes. Barnets sikkerhed må sættes i centrum, men de fleste familier kan hjælpes og støttes på frivillig basis. Hvis mishandling skal undgås i fremtiden, er det nødvendigt at stille yderligere ressourcer og støtte til rådighed for familier. Det er kun i ekstreme tilfælde, barnet fjernes fra hjemmet. Man må imidlertid ikke undervurdere de mindre alvorlige tilfælde, hvor man ofte bedst varetager barnets tarv ved at søge at løse det bagvedliggende problem, dvs. at gribe ind for at afhjælpe den manglende kommunikation i hjemmet, som på lang sigt desværre ofte kommer til udtryk i såvel fysisk som psykisk mishandling. 3. 5. 2. Vejledninger om god professionel praksis, der er baseret på og formidler erfaringer fra de enkelte lande, ville være til stor gavn for dem, som arbejder inden for dette område, og bør fremmes og udvikles. Lige så vigtigt er det at lære af »dårlig praksis«, dvs. af de situationer, hvor børn er blevet slået ihjel. Information herom kunne føre til udvikling og etablering af anerkendte standarder og programmer til sikring af kvaliteten. 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/51 3. 5. 3. Der er eksempler på, at børneombudsmænd kan spille en rolle i forbindelse med indsamling og udbredelse af information om praksis — både »bedste« praksis og »dårlig« praksis — og dette kunne være et yderligere argument for at etablere denne funktion på et europæisk, nationalt og lokalt eller regionalt myndighedsniveau. myndighederne sikrer gode overvågningsprocedurer, så man kan få klarhed om problemer med medarbejderes praksis eller arbejdsindsats. De lokale og regionale myndigheder har muligheder for at udveksle information om og fremme »bedste praksis«. 3. 6. Udvælgelse med omhu — rekruttering og udvælgelse af medarbejdere 3. 6. 1. Det er tjenesteleverandørens, dvs. den regionale eller lokale myndigheds eller andre organisationers, pligt, at rekruttering og ansættelse af medarbejdere til de tjenester, som leveres via dag- og døgninstitutioner eller i lokalområdet, sker på en ansvarlig måde, så man sikrer beskyttelsen af børn. Det er en fordel at tænke i barrierer. Jo flere barrierer der er, desto vanskeligere er det for de pædofile at forcere dem, og desto bedre beskyttes børn og unge. 3. 6. 2. Det er et grundlæggende krav, at man så vidt muligt og ved hjælp af effektiv og streng rekrutteringspraksis sikrer, at det er de rette, som udvælges til at arbejde med børn, og at man afskrækker eller afviser de uegnede. 3. 6. 3. Den formelle udvælgelsesproces bør indeholde en kombination af evalueringsmetoder: skriftlige prøver, mundtlig fremlæggelse, gruppeopgaver, psykometriske prøver, individu- elle interviewer eller andre hensigtsmæssige metoder. Kompe- tencebaserede metoder identificerer de krav i form af kvalifika- tioner, kundskaber, viden, adfærd og værdier, der må opfyldes for at varetage arbejdet på en god måde, og disse kompetencer kan beskrives og evalueres via en udvælgelsesproces. 3. 6. 4. Eftersom pædofile udser sig de mest sårbare børn, søger de efter et arbejde, hvor de har regelmæssig og let kontakt med børn og kan derved opbygge relationer, som de kan udnytte. 3. 6. 5. En vigtig beskyttelsesforanstaltning for børn er, at man sikrer, at personer med domme inden for dette område ikke arbejder med børn i dag- eller døgninstitutioner. At sikre dette er en vigtig opgave for de regionale og lokale myndigheder, som det dog er vanskeligt at gennemføre i praksis, eftersom forbrydelser begået i andre lande sandsynlig- vis ikke vil blive afsløret. Hvis en person har boet og arbejdet i et andet europæisk land, kan man kræve »beviser for god adfærd«, og Europol bør spille en rolle i verificeringen af disse beviser. 3. 6. 6. Det er vigtigt at anerkende, at disse procedurer har begrænsninger. I mange tilfælde bliver de krænkelser, som begås af voksne, der arbejder med børn, aldrig opdaget af arbejdsgiverne, og selv hvis de opdages, er det ikke sikkert, at de bliver anmeldt til politiet. Det er derfor nødvendigt, at 3. 7. Oplysningskampagner om børnemisbrug 3. 7. 1. De lokale og regionale myndigheder har, da de befinder sig tæt på og repræsenterer borgerne i lokalsamfundet, enestående muligheder for at gennemføre positive aktioner til fordel for børn og navnlig for at fremme oplysningskampagner om børnemishandling i lokalsamfundet og de farer, børn er udsat for, samt gøre op med tabuet om, at man ikke bør gribe ind over for familier. Borgerne har brug for information og tilskyndelse til at anmelde mishandling. Det er vigtigt at informere dem om, hvor de kan anmelde krænkelser, og at de ved, at deres frygt bliver taget alvorligt. De lokale og regionale myndigheder kan iværksætte 3. 7. 2. kampagner til bekæmpelse af mishandling og i den forbindelse anbefale, at ingen form for vold mod børn under nogen omstændigheder tolereres. Endvidere kan de tage initiativ til og gennemføre tværeuropæiske kampagner, f. eks. i samarbejde med ikke-statslige organisationer. 3. 8. Kravene til fælles europæisk lovgivning 3. 8. 1. Der er i øjeblikket stor forskel mellem lovgivningen i de enkelte EU-lande vedrørende beskyttelse af børn, de lokale og regionale myndigheders og politiets beføjelser, samt domstolenes og retssystemets fokus på og hensyntagen til børn, f. eks. hvad angår brugen af vidneudsagn på video fra børn, eller adgangen til dommere med ekspertise på området. EU bør analysere den nuværende lovgivning, foreslå forbedrin- ger for børn og anbefale, hvilke foranstaltninger de enkelte lande bør gennemføre som led i udviklingen henimod et fælles europæisk retsgrundlag for beskyttelse af børn. 4. Konklusion 4. 1. EU tilskynder de europæiske borgere til større mobili- tet, men der har indtil for nylig kun været begrænsede tiltag med henblik på at samordne indsatsen, fremme børns trivsel og rettigheder eller udvikle måder til, hvordan børn bedre kan beskyttes mod mishandling. 4. 2. Det er vigtigt at anerkende og give de lokale og regionale myndigheder konkrete muligheder for at udnytte deres enestående potentiale for at gennemføre positive fo- ranstaltninger til fordel for børn med henblik på at sikre hovedprincipperne i FN’s Konvention om Barnets Rettigheder og tage skridt til, at børn beskyttes mod mishandling og omsorgssvigt. Et »Borgernes Europa«, der kræver mere decentrale 4. 3. strukturer, forudsætter også samordning og grænseoverskri- dende og tværnationalt samarbejde. Børnene og de unge bør C 57/52 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 ikke glemmes i denne proces, og EU bør overveje, hvordan børns og unges rettigheder kan fremmes i medlemsstaterne og på EU-plan. Der kunne f. eks. oprettes lokale børneom- budsmandsinstitutioner til udveksling af viden og erfaringer om spørgsmål, der berører børn og unge overalt i Europa. De lokale og regionale myndigheder bør i kraft af, at de er tæt på borgerne og har kompetence på det sociale område, sætte særlige aktioner i værk til fordel for børn. Eftersom Den Europæiske Union går ind for sådanne initiativer, ville det være fordelagtigt at vide, hvordan den ud over de finansielle midler, der tænkes tildelt via det fremtidige DAPHNE-program, vil støtte aktioner iværksat lokalt af de lokale og regionale myndigheder, eller den erfaringsudveksling, der sker på tværs af grænserne. Regionsudvalget kan spille en rolle i forbindelse med 4. 4. samordningen af europæiske myndigheders og organisationers udvikling af modeller for »bedste praksis« og gøre disse til genstand for overvejelser på lokalt niveau. Henstillingerne til EU’s lokale og regionale myndigheder om foranstaltninger til bekæmpelse af børnemishandling (jf. bilag), som blev forelagt på Regionsudvalgets seminar om »Lokalt og regionalt samar- bejde om beskyttelse af børn og unge mod mishandling«, viser, at der er en vilje til grænseoverskridende samarbejde og erfaringsudveksling mellem myndigheder, og at Regionsudval- get spiller en vigtig rolle i samordningen af foranstaltningerne. Den kendsgerning, at Europas børn ikke blev nævnt i 4. 5. de tidligere traktater, har gjort det vanskeligt at fokusere direkte på børns og unges behov og interesser og kanalisere EU’s strukturfondsmidler over i aktiviteter til fremme af deres trivsel. Amsterdam-traktaten indfører en ny bestemmelse om bekæmpelse af forskelsbehandling, hvor det præciseres, at børn bør være omfattet af traktatens bestemmelser, hvilket er en anerkendelse af, at børn også er borgere i EU. Denne holdning kan indarbejdes yderligere i lovgivningen, og det presserende behov for en strategi på EU-niveau til forebyggelse af børnemishandling og omsorgssvigt bør anerkendes og udmøntes i konkrete foranstaltninger, dog under fuld respekt for de nationale, regionale og lokale myndigheders kompeten- cer. Regionsudvalget ser positivt på mulighederne 4. 6. i DAPHNE-initiativet for at styrke samarbejdet mellem ikke- statslige organisationer og lokale og regionale myndigheder overalt i EU. Det noteres med tilfredshed, at kravet i Regionsud- valgets udtalelse () om fremme af samarbejdet mellem lokale og regionale myndigheder og ikke-statslige organisationer i forbindelse med gennemførelsen af programmet og vedrøren- de informationsnet blev støttet for nylig af Europa-Parlamentet (førstebehandling), af Kommissionen (ændret forslag) og Rådet (fælles holdning). Ud over dette samarbejde mellem lokale og regionale myndigheder og NGO’er er det vigtigt at skabe et netværk for de lokale og regionale myndigheder, således at de nuværende aktioner i de enkelte medlemsstater kan forbedres. (1) CdR 300/98 fin — EFT C 198 af 14. 7. 1999, s. 61. 4. 7. Regionsudvalget mener, at de disponible midler bør øges, således at de lokale og regionale myndigheder får lettere lokalisering og ved at oprette mekanismer og tjenester til registrering til ledsagelse og støtte af børn, som mishandles, udnyttes og forsømmes, samt deres familier. Disse mekanismer bør: — sikre, at børn, som for tidligt kommer ud på arbejdsmarke- det og som tvinges til tiggeri og prostitution, og som lever i får adgang til socialsikring, sundhed og fattigdom, undervisning, — sikre, at disse børn får en naturlig, følelsesmæssig og intellektuel udvikling, — udvide ydelsen af tjenester til at omfatte alle børn, der befinder sig inden for deres geografiske kompetenceområ- de (lovligt eller ulovligt, midlertidigt eller permanent), — samarbejde med tilsvarende mekanismer eller tjenester, de steder, hvor børnene vil slå sig ned i fremtiden med henblik på at følge dem. 4. 8. Regionsudvalget mener også, at der bør lovgives på nationalt og europæisk plan vedrørende de problemer, som de børn har, der kommer fra grupper (økonomiske flygtninge, nomader f. eks. sigøjnere osv. ), som migrerer mellem forskellige egne af den samme medlemsstat eller mellem forskellige EU-medlemsstater. 4. 9. Information om omfanget af mishandling i EU bør indsamles fra eksisterende data, da information om børnemis- handling for øjeblikket kan klassificeres og registreres på forskellige måder. EU bør rapportere om den nuværende indsamling af data med henblik på at fastslå, hvilke oplysninger der er relevante for at få klarhed over børnemishandlingens omfang i EU. 4. 10. Andre tværeuropæiske databaser kan styrke beskyttel- sen af børn: et europæisk register over forsvundne børn, eventuel indførelse af et EU-system til registrering og lokalise- ring af dømte sexforbrydere og et regelsæt vedrørende informa- tionsudveksling mellem politiet i de forskellige lande, hvilket også vil forbedre kontrollen med medarbejdere. 4. 11. På mange områder kan vejledninger om god profes- sionel praksis, der er baseret på og formidler praksis i de forskellige lande, være til stor gavn for dem, som arbejder med børn, og sådanne vejledninger bør tilskyndes og udvikles. Undersøgelser af nuværende praksis overalt i Europa, f. eks. for serviceydelser, rekruttering, udvælgelse og grundlæggende uddannelse af medarbejdere med henblik på at udpege den »bedste praksis«, rummer fremtidsperspektiver. De lokale og regionale myndigheder har gode forudsætninger for at udføre dette arbejde, og EU bør tilskynde dem hertil. Sådanne aktiviteter kan samordnes af Regionsudvalget. 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/53 4. 12. Skolernes vigtige rolle i forbindelse med forebyggelse af mishandling, deres lydhørhed over for og respons på børns behov, bør anerkendes og støttes. Skolerne øger ikke blot de unges viden om voksne, relationer og potentielle farer, men kan også informere dem om, hvilke muligheder de har for at få hjælp, og gøre dette lettere for dem. Det er vigtigt at sikre, at lærere har de rette kvalifikationer og fornødne ressourcer samt kan støtte sig til eksempler på »bedste praksis«, så de er i stand til at give en sådan undervisning i personlige og samfundsmæssige forhold. Skal skolen varetage denne grund- læggende opgave på en virkelig effektiv måde, er det nødven- digt at optimere kommunikationen og udvekslingen af oplys- ninger mellem skolen og den sociale forvaltning, især gennem et samarbejde mellem skolens og socialsektorens personale, som jo ofte beskæftiger sig med de samme problemstillinger, men desværre hver for sig. De lokale og regionale myndigheder befinder sig tæt 4. 13. på borgerne og har derfor enestående muligheder for at Bruxelles, den 18. november 1999. gennemføre positive foranstaltninger til fordel for børn, og navnlig for at fremme oplysningskampagner i deres lokalområ- der om børnemishandling. De lokale og regionale myndigheder kan iværksætte kampagner til bekæmpelse af mishandling og kan i den forbindelse anbefale, at ingen form for vold mod børn under nogen omstændigheder tolereres, samt tage initiativ til og gennemføre tværeuropæiske kampagner, f. eks. i samarbejde med ikke-statslige organisationer. 4. 14. Man bør tage det lovgivningsmæssige grundlag for beskyttelse af børn i EU op til fornyet overvejelse og — under hensyntagen til eksisterende internationale overenskomster og til de nationale, regionale og lokale myndigheders kompetencer og muligheder — komme med henstillinger, der kan støtte en koordineret strategi i EU til beskyttelse af børns trivsel og rettigheder og forebyggelse af mishandling. Manfred DAMMEYER Formand for Regionsudvalget C 57/54 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 BILAG til Regionsudvalgets udtalelse SAMMENDRAG AF HENSTILLINGER Den 7. september og 4. december 1998 mødtes medlemmer af Regionsudvalgets Underudvalg 3, 5 og 7 for at drøfte metoder til at fremme et Regionernes Europa, hvor børn er beskyttet mod mishandling. Seminaret var tilrettelagt af de britiske og irske foreninger mod mishandling af børn, »National Society for the Prevention of Cruelty to Children« (Storbritannien) og »Irish Society for the Prevention of Cruelty to Children« (Irland) i samarbejde med Regionsudvalget og med finansiel støtte fra Kommissionens Daphne-program. Debatten førte til vedtagelse af følgende lokale og regionale handlingsplan for bekæmpelse af mishandling af børn: Henstillinger til de lokale og regionale myndigheder 1. At udarbejde en fælles definition af børnemishandling i Den Europæiske Union samt at indsamle, studere og udveksle oplysninger om børnemishandlingens omfang Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør med hjælp fra Eurostat samarbejde om oprettelse af fælles databaser. — De lokale og regionale myndigheder bør samarbejde med politimyndighederne og Europol om oprettelse af databaser over domfældelse for pædofili, børnepornografi, børneprostitution og handel med børn og med oplysninger om forsvundne børn. 2. At sikre, at udsatte børn i tilstrækkelig grad er beskyttet gennem lovgivningen i Den Europæiske Union Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør støtte indførelse af særlig lovgivning på EU-plan om beskyttelse af børn. Henstillingerne bør tage udgangspunkt i FN’s konvention om barnets rettigheder. En sådan lovgivning ville sikre en sammenhængende strategi for hele EU. — De lokale og regionale myndigheder bør fremme indførelse af fælles retningslinjer på EU-plan for, hvordan der professionelt kan skrides ind over for børnemishandling. 3. At indføre bedre rekrutteringspraksis i EU for at beskytte børn mod mishandling fra personer, der passer dem eller på anden måde har med dem at gøre Handling: — De regionale og lokale myndigheder overalt i EU bør udveksle oplysninger om rekruttering og udvælgelse, og der bør udarbejdes henstillinger om »god praksis« til overvejelse, vedtagelse og gennemførelse. — Politimyndighederne bør udvikle fælles registreringssystemer for domme for forbrydelser mod børn samt metoder til udveksling af sådanne oplysninger. 4. At sikre at de, som passer børn eller leverer dem serviceydelser, er uddannede til at kunne opdage mishandling og følge det op med handling Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør sikre udvikling af den fornødne kompetence og de nødvendige kvalifikationer og kundskaber på området. Når en sådan kompetence er udviklet, kan den standardiseres på EU-plan, så oplysninger om »god praksis« kan samles og udveksles. — De lokale og regionale forvaltningers personale- og uddannelsesafdelinger kan fremme uddannelsen af personale i forskellige afdelinger og organisationer for at sikre, at alt personale er i stand til at opdage mishandling, og at alt personale i forbindelse med deres oplæring informeres om børnemishandling. 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/55 5. At sikre indførelsen af lokale foranstaltninger og procedurer for behandlingen af børnemishandlingssager, som fastlægger de ansattes rolle inden for alle erhverv og organisationer Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør fremme udviklingen af fælles retningslinjer, standardprocedurer samt klart definerede roller og ansvarsområder for personer inden for sundheds- og socialvæsenet, politiet og uddannelsessektoren, der fagligt er involveret i børnemishandlingssager. 6. At sikre adgang til råd og vejledning for børn, der har været udsat for mishandling, og for de voksne, der har børnene i deres varetægt Handling: — Med henblik på at lære af hinanden bør lokale og regionale myndigheder i hele EU udveksle oplysninger om, hvordan man effektivt kan yde støtte til familier, der har været udsat for mishandling, og hjælpe de mishandlede børn til at komme over eftervirkningerne. 7. At tage initiativer til programmer, der skal forebygge mishandling Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør iværksætte foranstaltninger, der sikrer, at alle børn informeres om familieliv, menneskelige relationer og deres rettigheder samt hvad de kan gøre, og hvem de kan tale med, hvis de har problemer. — De lokale og regionale myndigheder bør udveksle god praksis og udvikle materiale for lærere med henblik på informering af børn og udvikling af deres viden om, hvad det vil sige at være forældre. — De lokale og regionale myndigheder i hele EU kan samarbejde om udvikling af programmer, som sikrer, at skoler og biblioteker har en effektiv sikkerhedspolitik for brug af Internettet, iværksættelse af kampagner for sikker brug af Internettet og fremme af den indsats, der ydes af hotlines, som »lytter til« problemer. 8. At give børn en mere aktiv rolle i overensstemmelse med FN’s konvention om børns rettigheder Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør give adgang til rådgivnings- og vejledningstjenester, der tager sig af børns bekymringer over forskellige problemer eller spørgsmål og tilskynder dem til at deltage i planlægningen og udviklingen af lokale tjenester. — De lokale og regionale myndigheder bør støtte børn og unge ved at informere dem om deres rettigheder, give dem adgang til et klagesystem og en uafhængig advokat f. eks. ved at udpege en uafhængig børneombudsmand. 9. At tage ansvaret for at fremme regelmæssige kampagner til bevidstgørelse af borgerne Handling: — De lokale og regionale myndigheder bør samarbejde, udveksle god praksis og iværksætte kampagner på EU-plan for bekæmpelse af børnemishandling. 10. At styrke det lokale og regionale samarbejde i hele EU om bekæmpelse af børnemishandling Handling: — At bidrage til at styrke samarbejdet om bekæmpelse af børnemishandling mellem lokale og regionale myndigheder i alle medlemsstater og i ansøgerlandene med deltagelse af ngo’er gennem udbredelse af god praksis, informationsudveksling og kampagner til bevidstgørelse af borgerne


title: Regionsudvalgets udtalelse om «Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner»

eurovoc_concepts:
charges for use of infrastructure
rail transport
trade licence
transport company
transport infrastructure
transport safety

formats: html pdf print

text: C 57/40 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 Regionsudvalgets udtalelse om: — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner«, — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder«, — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering«, og — »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner« (2000/C 57/06) REGIONSUDVALGET har — under henvisning til Kommissionens meddelelse af 1. maj 1999 »Konsekvenser af Amsterdam-traktatens ikrafttræden for de igangværende lovgivningsprocedurer« [SEK(1999) 581 endelig udg. ], under henvisning til »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner«, »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder« og »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernba- neinfrastruktur samt sikkerhedscertificering« [KOM(1998) 480 endelig udg. — 98/0265 (COD) — 98/0266 (SYN) — 98/0267 (SYN)], under henvisning til »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner« [KOM(95) 337 endelig udg. — 95/0205 COD ex-SYN], under henvisning til Rådets beslutning, fremsendt ved skrivelse af 3. maj 1999, om i henhold til traktatens artikel 265, stk. 1, og artikel 71 at anmode om Regionsudvalgets udtalelse, under henvisning til præsidiets beslutning af 15. juli 1998 om at afgive udtalelse herom og henvise det forberedende arbejde til Underudvalg 3 »Europæiske Net, Transport, Informationssamfundet«, under henvisning til forslag til Regionsudvalgets udtalelse (CdR 58/99 rev. 2), som blev vedtaget af Underudvalg 3 den 15. juli 1999 med Nikos Tabakidis (EL, PSE) som ordfører, under henvisning til plenarforsamlingens beslutning af 16. september 1999 om at sende sagen tilbage til Underudvalg 3, under henvisning til Underudvalg 3’s beslutning, truffet på mødet den 24. september 1999, om at overdrage det til ordføreren at indføje en række ændringsforslag fra Marc Bellet — på den 31. plenarforsamling den 17. -18. november 1999 (mødet den 18. november) vedtaget følgende udtalelse. 1. Indledning 1. 1. De enkelte transportformer spiller hver deres rolle for opfyldelsen af transportbehovene i Fællesskabet. Nogle gange supplerer de hinanden, andre gange konkurrerer de. Samfunds- nytten er størst ved mest muligt samarbejde, dvs. når transport- formerne så vidt muligt supplerer hinanden og man kan tale om et egentligt transportsystem. For at et transportsystem kan fungere effektivt, skal dets dele, altså de enkelte transportfor- mer, udnyttes og udvikles i overensstemmelse med deres særlige egenskaber — navnlig i overensstemmelse med de fortrin, der udmærker dem frem for de andre. Dette mål svarer til det enstemmige ønske om at tilvejebringe en bedre balance mellem landevejs- og jernbanetransport af miljømæssige og samfundsmæssige årsager. 1. 2. på et fælles grundlag såvel Debatten om de forskellige transportformer skal foregå internt i medlemsstaterne som 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/41 mellem de enkelte transportformer. Det fælles grundlag er de principper, som skal danne udgangspunkt for prissætningen, altså ikke-diskrimination, gennemsigtighed osv. EU tilstræber et afbalanceret system, der er baseret på 1. 3. det europæiske samfunds praktiske behov og karakteristika (dvs. de geografiske, økonomiske og politiske vilkår). Set i dette lys har jernbanen særlig stor betydning — en betydning, der kun kan vokse. Den fortsatte udvikling af jernbanen er vigtig for samfundet (den sikrer et stort antal arbejdspladser), for økonomien (eksport og vareudveksling) og for miljøet (den kan yde et væsentligt bidrag til gennemførelsen af en miljøpolitik på transportområdet). 1. 4. Man kan generelt konstatere, at Europas befolkning bliver mere og mere bevidst om behovet for en miljøbeskyttel- sespolitik, der ikke sætter den økonomiske integration og de økonomiske fremskridt i stå. Jernbanen skal prioriteres højt som redskab for en bæredygtig udvikling, og enhver politisk planlægning bør sigte mod at flytte passagerer og gods fra vejtransport til jernbanetransport. har skabt større fleksibilitet på markedet. Jernbanetransporten bør følge i samme spor og gradvis give afkald på sin status af beskyttet marked og i højere grad tilpasse sig de aktuelle behov. Men de nødvendige præstationsforbedringer i jernbane- sektoren bør aldrig føre til svækkelser af det eksisterende høje sikkerhedsniveau eller forringelser i personalets arbejdsbetin- gelser. Sikkerheden bør sættes i højsædet i den nye lovramme for jernbanerne og fremstå som en forpligtelse til at vise resultater. Det skal være op til den enkelte medlemsstat selv at vælge, hvordan sikkerhedsbestemmelserne skal gennemføres. Liberaliseringen bør ligesom inden for vej- og lufttransport ske gradvis, samtidig med at der iværksættes passende ledsagefo- ranstaltninger — uden at dette dog giver anledning til unødven- dige eller risikable forsinkelser. Ved hver fase i liberaliseringen af jernbanetransporten skal det evalueres, hvilke konsekvenser de forskellige foranstaltninger har for jernbaneselskaberne og samfundet generelt. Regionsudvalget finder det nødvendigt parallelt med vedtagelsen af de 3 kommissionsdirektiver at gennemføre konsekvensanalyser af såvel disses som de gælden- de direktivers virkning i de enkelte medlemsstater og regioner. Der skal navnlig lægges vægt på segmentering og udformning af de transeuropæiske net med nord-syd akser, som risikerer at marginalisere de perifere regioner og middelhavsregionerne, samt manglende hensyntagen til miljøpåvirkninger osv. Alt dette skal anskues på baggrund af den planlagte gradvise optagelse af de central- og østeuropæiske lande i EU. Et af jernbanetransportens vigtigste fortrin er desuden, 1. 5. at dens sikkerhedsniveau er højere end de andre transportfor- mers. Dette aspekt skal indgå som en del af EU’s transportpoli- tik. 2. Generelle bemærkninger 1. 6. Derfor bør jernbanen generobre de markedsandele, den har tabt de senere år. Fra 1990 til 1995 er jernbanetransportens andel af den samlede godstransport (de 15 EU-medlemsstater taget under ét) faldet fra 18,8 % til 14,4 % (tonkilometer) og af den samlede passagertransport fra 6,8 % til 6 % (passagerkilo- meter). Hvis man konstaterer modsatrettede tendenser i nogle medlemsstater, består opgaven i at undersøge årsagerne til, at udviklingen er forskellig fra den ene medlemsstat til den anden. 2. 1. Med henblik på omstruktureringen af jernbanemarke- det har EU vedtaget tre direktiver: direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner, direktiv 95/18 om udste- delse af licenser til jernbanevirksomheder og direktiv 95/19 om tildeling af infrastrukturkapacitet og opkrævning af infrastrukturafgifter. Forud for disse direktiver udsendte Kom- missionen en hvidbog og en grønbog om Fællesskabets jernbaner. 1. 7. Jernbanetransport skal gøres mere attraktiv, navnlig transport over lange afstande. Dens konkurrenceevne bør styrkes gennem en række foranstaltninger, som omfatter hele jernbanemarkedets funktion, med andre ord både infrastruktu- rens kvantitative og kvalitative sider: prisen for anvendelse af infrastrukturen, tjenesteydelsernes pålidelighed, vedligeholdel- sen af et jernbanenet, afskaffelsen af visse toldformaliteter ved grænser til tredjelande osv. 1. 8. En vigtig faktor for fremme af jernbanetransport er at sammenligne med vejtransporten, der er dens største konkurrent. Inden for vejtransport (og lufttransport) er kon- kurrenceevnen blevet forbedret gennem en liberalisering, der 2. 2. Direktiverne sigter mod at åbne markedet for nye jernbaneselskaber, der får mulighed for at anvende den eksiste- første skridt været en rende infrastruktur. Derfor har regnskabsmæssig adskillelse af infrastrukturen fra togdriften gennem direktiv 91/440. Dette sikrer størst mulig gennemsig- tighed i prisfastsættelsen for udnyttelsen af jernbanerne, hvilket er en forudsætning for en fair og objektiv afgiftsberegning. Brugeren tilskyndes med andre ord til at betale den reelle pris for transporten, så jernbaneselskaberne kommer til at fungere under vilkår, der er sundere for samfundet som helhed. I praksis har medlemsstaterne valgt forskellige løsninger for at nå frem til denne regnskabsmæssige adskillelse. Nogle medlemsstater har oprettet to forskellige enheder, hvor den ene er ansvarlig for infrastrukturen og den anden for transport C 57/42 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 (Frankrig, Storbritannien, Sverige, Danmark, Finland, Portugal og Holland). Andre medlemsstater har benyttet en såkaldt »integreret« virksomhed. I den struktur er den samme fysiske person ansvarlig for en infrastruktur og transport, og den regnskabsmæssige adskillelse opnås enten ved at give det ene eller andet opgaveområde til to særskilte organer (som i Østrig, Tyskland, Italien, Spanien og Belgien) eller ved kun at fremlægge adskilte regnskaber (som i Luxembourg, Græken- land og Irland). Eftersom denne adskillelse er organiseret internt inden for samme virksomhed, eksisterer der ikke reelt særskilte balancer, men blot en regnskabsmæssig adskillelse af tab og vinding, så derfor foreslår Kommissionen at tydeliggøre, at den regnskabsmæssige adskillelse også indbefatter en adskil- lelse af balancerne. Desuden foreslår Kommissionen, at der føres særskilte regnskaber for passagertransport (for hvilke medlemsstaterne kan pålægge public service-forpligtelser) og for godstransporten (som har et tydeligere kommercielt præg). altså blive mere Jernbaneselskaberne vil 2. 3. forret- ningsmæssigt orienterede — et element, som sektoren hidtil har manglet. Et endnu vigtigere skridt i den retning er sikring af fri adgang til infrastrukturen. De grundlæggende betingelser for fri adgang er reguleret af direktiv 95/18, som opstiller betingelser for adgangen til jernbanemarkedet. Endelig fastsæt- tes det i direktiv 95/19, hvilke grundlæggende principper alle virksomheder i sektoren skal rette sig efter i forbindelse med opkrævning af afgifter og tildeling af jernbanekapacitet, som ofte er beskeden eller mættet. Regionsudvalget opfordrer Rådet og Kommissionen til at vurdere følgerne af gennemførelsen af direktiverne om en bæredygtig udvikling i EU’s regioner, navnlig for så vidt angår betaling af gebyr for benyttelse af infrastruktur, forringet service fra regionale myndigheder, de transeuropæiske nets fortrinsstilling i forhold til alle andre, risikoen for manglende jernbaneforbindelser til visse fattige regioner og koncentration af økonomiske aktiviteter i de i forvejen rige regioner. godstransport 2. 4. Ifølge Kommissionen må alle jernbaneselskaber indgå i et nært, praktisk samarbejde — især inden for national og international passa- gertransport — for at genrejse jernbanerne og øge deres markedsandel af gods- og passagertransporten. Kommissio- nens direktivforslag (ændring af direktiv 91/440, ændring af direktiv 95/18 og udskiftning af direktiv 95/19) går i samme retning. international samt 3. Forslag 3. 1. Ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesska- bets jernbaner 3. 1. 1. Grundidéen i den foreslåede ændring er fuld og obligatorisk adskillelse af infrastrukturforvaltning og transport- virksomhed. Herved bliver transportvirksomhed bortset fra transportvirksomhed med karakter af offentlig tjeneste til en ren forretningsmæssig aktivitet, som er underlagt markedsme- kanismerne. Staten vil stadig spille en central rolle: den skal lovgive og sørge for, at lovgivningen håndhæves, og den skal påtage sig rollen som infrastrukturforvalter og således have kontrol med videreudviklingen af denne, de nødvendige in- vesteringer, den fremtidige planlægning, overholdelsen af sikkerhedsnormer samt generelt tilse, at jernbanemarkedet fungerer harmonisk. 3. 1. 2. Samtidig forudses det, at det — som et minimum — også bliver nødvendigt med en regnskabsmæssig adskillelse af passager- og godstransporten. Denne adskillelse er vigtig, fordi man herved kan anvende forskellige kriterier for de to typer: godstransport skal have en klar og direkte forretningsmæssig orientering, mens persontransport snart skal have en stærk konkurrencemæssig karakter snart skal opfylde almennyttige behov. Med en sådan adskillelse træder de forskellige transport- formers økonomiske sider frem med den ønskelige tydelighed. 3. 1. 3. Udviklingen af den nationale jernbaneinfrastruktur og de dertil knyttede nationale markeder styres ikke kun af økonomiske cost-benefit-faktorer, men også af faktorer af mere generel national, social og økonomisk art: økonomisk og social samhørighed og regionaludvikling. Også disse faktorer skal tages med i vurderingen af en hvilken som helst foranstalt- ning. 3. 1. 4. Visse EU-medlemsstater vil på grund af deres særlige geografiske eller geopolitiske placering skulle anvende en anden taktik i forbindelse med udviklingen af jernbanemarke- det. Hver eneste region i Fællesskabet bør behandles i lyset af dens særlige karakteristika, uden at dette får negative konsekvenser for den, og uden at fællesskabsplanlægningen med henblik på en sanering af jernbanemarkedet bringes i fare. 3. 2. Forslag om ændring af direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder Ifølge direktivforslaget skal jernbaneselskaber i med- 3. 2. 1. før af artikel 10 i direktiv 91/440/EØF ansøge om licens i den medlemsstat, hvori jernbaneselskabet er etableret. Licensen er 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/43 gyldig på hele EU’s område. Tildelingen sker på grundlag af opfyldelsen af visse krav: hæderlighed, finansiel kapacitet og faglig kompetence. 3. 2. 2. Grundtankerne i direktivforslaget er gennemskuelig- hed og ligebehandling af jernbaneselskaber samt garanti for, at alle forudsætninger og sikkerhedsbetingelser for en velfunge- rende drift af jernbanesystemet på et åbent marked er opfyldt til gavn for forbrugeren, og dermed for samfundet. Det nye i 3. 2. 3. forslaget er, at selskaber, der driver jernbanevirksomhed i byer, forstæder og regioner, nu også kan omfattes af kravet om licenstildeling. Det overlades til medlemsstaterne eller regioner med ansvar for jernbanedrift og med eget jernbanenet at vurdere, om der skal kræves licens af sådanne selskaber på deres territorium eller ej. Under indtryk af, at markedet bevæger sig i retning af stadig større liberalisering, kan denne bestemmelse blive nyttig for medlemsstaterne. 3. 3. Forslag til direktiv, der skal erstatte direktiv 95/19/EF om tildeling af infrastrukturkapacitet og opkrævning af infrastruk- turafgifter 3. 3. 1. Når en transportbruger står over for at skulle vælge et konkret transportmiddel, støtter han sit valg på en række faktorer. Kvaliteten og pålideligheden af den pågældende transportydelse har særlig stor betydning. Også prisen spiller en afgørende rolle. De afgifter, som skal betales for en jernbanetransporttjeneste, har stor indflydelse på den endelige pris for den transporterede vare (overvæltning af omkostnin- ger). En sådan mekanisme kan anspore til at flytte transport fra vej til jernbane. Formålet med direktivet er at fastsætte en ramme for 3. 3. 2. tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og for opkrævning af afgifter for brug af infrastrukturen. En vigtig del af den pris, som forbrugeren skal betale, afspejler omkostninger, der er knyttet til infrastrukturen. Ifølge direktivforslaget stammer en del af omkostningerne fra knaphed på infrastruktur. Dette kan dog give anledning til problemer både under gennemførelsen, hvis infrastrukturforvalteren ikke har tilstrækkeligt råderum, når der skal træffes beslutninger, og i de foranstaltninger, der måtte træffes for så vidt muligt at rette op på dysfunktioner i systemet. Tildelingen af infrastrukturkapacitet til jernbanevirk- 3. 3. 3. somheder skal foretages af et organ, der er uafhængigt af virksomheder og aktører, der leverer jernbaneydelser (på grund af interessekonflikter i sådanne tilfælde). Selv om dette organ skal tage hensyn til de europæiske nationale og regionale myndigheders og virksomheders mål og krav, bør dets funk- tion af hensyn til gennemsigtigheden kontrolleres af et andet højere organ. Infrastrukturforvalteren vil derfor kunne fastsæt- te en afgiftspolitik på et forretningsmæssigt grundlag og ikke efter stive og på forhånd fastlagte kriterier. Det er vigtigt med gennemsigtighed og en ensartet behandling af alle virksomhe- der, der har retmæssig adgang til jernbanemarkedet. Infrastruk- turforvalteren skal levnes et vist råderum for at træffe beslutnin- ger i overensstemmelse med de betingelser, der til enhver tid er gældende for det forvaltede infrastrukturnet. Omkostninger i forbindelse med anvendelse af jern- 3. 3. 4. baneinfrastruktur skal pålignes efter de samme metoder, som anvendes inden for andre transportformer med konkurrence- vilkår, navnlig vejtransporten. Man bør ikke internalisere omkostninger, dvs. medregne de eksterne omkostninger for jernbanetransport i priserne, uden at det samme princip også anvendes ved vejtransportens prisfastsættelse. De metodolo- giske og politiske problemer i forbindelse med en sådan fremgangsmåde er i øvrigt velkendte. Og endnu mere kendt er det, at jernbanetransportens eksterne omkostninger er meget lavere end vejtransportens. Det er dog muligt at indføre en prisfastsættelse internt i jernbanesektoren, der tager hensyn til miljøet; man kan f. eks. påligne togstammer, der er udformet i overensstemmelse med mere miljøvenlige forskrifter, lavere afgifter end dem, hvis teknologi er mindre miljøvenlig (i stil med de forskellige priser på vejtransportens eurovignetter i henhold til EU-transportministrenes beslutning af 1. december 1998). Prisfastsættelsen i forhold til marginalomkostningerne bør ikke føre til, at der bliver endnu ringere jernbanebetjening i landdistrikterne. Endelig er det nødvendigt med en fyldestgørende 3. 3. 5. præcisering af, hvad der menes med den nye betegnelse »godkendte ansøgere«, samt hvilken rolle disse skal spille. Åbningen af jernbanemarkedet for denne nye kategori må ikke bringe systemets gode funktion i fare. I henhold til direktivforslaget er en »godkendt ansøger«: »en fysisk eller juridisk person, som har en forretningsmæssig eller almennyt- tig interesse i at købe infrastrukturkapacitet til udførelse af jernbanetransport, og som opfylder de nødvendige krav for at kunne ansøge om kapacitet«. Disse »godkendte ansøgere« kan således ikke blot være jernbanevirksomheder, men alle andre, der er i stand til at levere transport: lokale myndigheder, erhvervsrejseudvalg, fragtvirksomheder osv. Udvidelsen af den- ne rettighed til også at omfatte fragtvirksomheder foruroliger i høj grad Regionsudvalget, fordi det kan føre til et marked med betydelige konkurrenceforvridninger ligesom vejtransportmar- kedet. 4. Forslag til ledsageforanstaltninger 4. 1. Med henblik på en fuldstændig omstrukturering af jernbanesektoren til gavn for samfundet bør de foreslåede bestemmelser følges op af passende ledsageforanstaltninger: C 57/44 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende 29. 2. 2000 — socialpolitiske foranstaltninger såvel på nationalt niveau som på fællesskabsplan for de ansatte ved jernbanerne, — tekniske og lovgivningsmæssige foranstaltninger for jern- f. eks. sikring af teknisk kompatibilitet, samt, interoperable net og fremme af banerne, hvor det er muligt, godstransportkorridorer (freight freeways), — fastsættelse af betingelser og forudsætninger for afvigelse fra de foreslåede bestemmelser (statsstøtte m. m. ), navnlig ved forpligtelser til at levere almennyttige tjenester, — klar definition af statens rolle med henblik på optimal drift af jernbanesystemet både hvad angår den nødvendige konkurrenceevne og hvad angår de samfundsopgaver, som jernbanerne skal udføre. »Kommissionens forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 91/440/EØF om udvikling af Fællesskabets jernbaner« () 5. Indledning Siden begyndelsen af 90’erne har EU erkendt, at der 5. 1. er behov for særlige foranstaltninger med henblik på en effektivisering af Fællesskabets jernbaner. Formålet er at skabe balance i udviklingen af de forskellige transportformer og at bremse jernbanernes vedvarende tab af markedsandele i EU. 5. 2. Af strukturelle, økonomiske og historiske grunde har de forskellige transportformer udviklet sig forskelligt i med- lemsstaterne — en kendsgerning, som ofte er blevet udpeget som årsag til betydelige konkurrenceforvridninger imellem transportformerne. En afbalanceret udvikling af transportsyste- met gearet til at opfylde det europæiske samfunds reelle behov og karakteristika (dvs. de geografiske, økonomiske og politiske vilkår) hører til den fælles transportpolitiks vigtigste målsæt- ninger. Samtidig er Europas befolkning blevet mere bevidst 5. 3. om, at miljøbeskyttelse er en absolut nødvendighed, som bør kombineres med en bæredygtig økonomisk udvikling hen imod større europæisk integration. Endelig spiller også sik- kerhedsaspektet ved de enkelte transportformer en ikke uvæ- sentlig rolle. Ovennævnte passer fint med en udvikling af Fællesskabets jernbaner og en bedre fordeling mellem trans- portformerne. Ligeledes bør man for at opnå økonomiske fordele på lang sigt styrke alle jernbanelinjer — også de mindre — og ikke nedlægge urentable linjer, således som det i dag sker i mange (1) KOM(95) 337 endelig udg. — 95-0205 COD ex (SYN). lande. Kun ved at sikre jernbaneforbindelser mellem så mange industriområder i Europa som muligt kan man begrænse landevejstransporten og opnå såvel økonomiske som miljø- mæssige fordele. 5. 4. Ikrafttrædelsen af direktiv 91/440 om udvikling af Fællesskabets jernbaner var første skridt på vej mod en effektivisering af Fællesskabets jernbaner. 6. Direktiv 91/440 Formålet med direktiv 91/440 er først og fremmest at 6. 1. etablere grundlæggende strukturer i Fællesskabets jernbaner, som kan gøre sektoren mere transparent og tilpasse den bedre til markedskravene. Den regnskabsmæssige adskillelse af infrastrukturen fra togdriften skal ses i dette perspektiv. 6. 2. Netop med henblik på at åbne jernbanemarkedet, som traditionelt har været beskyttet, foreskriver artikel 10 i dette direktiv en liberalisering af adgangen til at udføre transittrafik. Liberaliseringen er ikke betingelsesløs, eftersom den kun gælder internationale sammenslutninger af jernbanevirksom- heder, der udfører international transport, og jernbanevirksom- heder, der udfører kombineret transport. 7. Forslaget til ændring af direktiv 91/440 7. 1. i kraft, Fire år efter at omtalte direktiv var trådt udarbejdede Kommissionen et forslag til ændring af artikel 10 i direktivet med henblik på at give alle virksomheder, der udfører godstransport, kombineret transport eller international persontransport adgang til jernbaneinfrastrukturen. Denne anden fase i liberaliseringen af jernbanemarke- 7. 2. det har man ikke kunnet nå til politisk enighed om i medlemsstaterne. Det er klart, at liberaliseringen af jernbanemarkedet må 7. 3. ske i etaper. Det er ligeledes klart, at der er store forskelle mellem de nationale jernbanemarkeder i medlemsstaterne med hensyn til liberaliseringsgrad, eftersom der for få år siden ikke var nogen fælles politik. 7. 4. Forslaget til ændring af artikel 10 i direktiv 91/440 sigter uden tvivl mod en mere vidtgående liberalisering — en politik, som fuldt ud giver mening i forbindelse med en effektivisering af jernbanerne. Man har dog endnu ikke set resultaterne af de politiske foranstaltninger, som er blevet foreslået af medlemsstater, hvor situation er en anden. Man bør f. eks. tage med i betragtning, at jernbanerne varetager en social funktion (med hensyn til beskæftigelse og som public service-leverandør) i mange medlemsstater. 29. 2. 2000 DA De Europæiske Fællesskabers Tidende C 57/45 Derfor bør der føres en politik, som ikke kun tilgodeser økonomiske interesser, men også jernbanernes sociale funk- tion. 8. Konklusioner 7. 5. Her er det på sin plads at overveje, hvornår det er bedst at iværksætte politiske foranstaltninger af denne art. Det rette tidspunkt kan gøres til genstand for en politisk debat, der kan munde ud i en aftale. Inden man griber til irreversible politiske foranstaltninger, bør man undersøge alle tænkelige scenarier i forbindelse med en realistisk og acceptabel tidsplan. Formålet med enhver politisk foranstaltning må desuden være den bedst mulige integration af alle EU’s regioner med henblik på socio-økonomisk kohærens i hele EU. Bruxelles, den 18. november 1999. 8. 1. For at skabe et solidt grundlag for et politisk kompro- mis bør man søge efter en fællesnævner for alle medlemsstater. Selv om man utvivlsomt befinder sig på rette kurs, er det for jernbanernes vedkommende absolut nødvendigt at enes om den rette tidsplan for gennemførelsen uden at udelukke ledsageforanstaltninger som teknisk regnskabsførelse for de konventionelle jernbaner, nationale politikker og EU-politikker for bevarelse af arbejdspladser i sektoren, fremme af freight freeways, undtagelsesbestemmelser f. eks. vedrørende statsstøt- te, navnlig med henblik på at sikre public service-forpligtelser osv. Manfred DAMMEYER Formand for Regionsudvalget


title: Γνώμη της συμβουλευτικής επιτροπής για τον έλεγχο των συγκεντρώσεων που δόθηκε κατά την 71η συνεδρίασή της στις 18 Νοεμβρίου 1999 σχετικά με προκαταρκτικό σχέδιο απόφασης στην υπόθεση COMP M.1608 — KLM/Martinair III (συμπληρωματική διαδικασία)Κείμενο που παρουσιάζει ενδιαφέρον για τον ΕΟΧ

eurovoc_concepts:
Netherlands
advisory committee (EU)
air transport
economic concentration
merger control

formats: fmx4 pdf print xhtml

text: 23. 2. 2005 EL Επίσηµη Εφηµερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης C 47/5 Γνώµη της συµβουλευτικής επιτροπής για τον έλεγχο των συγκεντρώσεων που δόθηκε κατά την 71η συνεδρίασή της στις 18 Νοεµβρίου 1999 σχετικά µε προκαταρκτικό σχέδιο απόφασης στην υπόθεση COMP M. 1608 — KLM/Martinair III (συµπληρωµατική διαδικασία) (2005/C 47/03) (Κείµενο που παρουσιάζει ενδιαφέρον για τον ΕΟΧ) 1. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την Επιτροπή ότι η KLM χορήγησε ανακριβή/πλαστά στοιχεία σχετικά µε τις ναυλωµένες πτήσεις της Transavia όσον αφορά προορισµούς στην περιοχή της Μεσογείου. 2. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την Επιτροπή ότι η KLM χορήγησε ανακριβή/πλαστά στοιχεία σχετικά µε τις τακτικές πτήσεις της Transavia όσον αφορά προορισµούς στην περιοχή της Μεσογείου. 3. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την άποψη της Επιτροπής ότι τα πλαστά/ανακριβή στοιχεία όσον αφορά τις ναυλωµένες πτήσεις της Transavia αφορούσαν σηµαντικά θέµατα σχετικά µε τις αγορές της σχε- διαζόµενης συγκέντρωσης και ότι η συµπεριφορά της KLM συνιστά σοβαρή παράβαση κατά την έννοια του άρθρου 14, παράγραφος 1, στοιχείο β). 4. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την άποψη της Επιτροπής ότι τα πλαστά/ανακριβή στοιχεία όσον αφορά τις τακτικές πτήσεις της Transavia αφορούσαν σηµαντικά θέµατα σχετικά µε τις αγορές της σχεδιαζό- µενης συγκέντρωσης και ότι η συµπεριφορά της KLM συνιστά σοβαρή παράβαση κατά την έννοια του άρθρου 14, παράγραφος 1, στοιχείο β). 5. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την Επιτροπή ότι τα πλαστά/ανακριβή στοιχεία σχετικά µε τις ναυ- λωµένες πτήσεις της Transavia δόθηκαν τουλάχιστον εξ αµελείας και ότι, κατά συνέπεια, η συµπεριφορά της KLM δικαιολογεί την επιβολή προστίµου. 6. Η Συµβουλευτική Επιτροπή συµφωνεί µε την Επιτροπή ότι τα πλαστά/ανακριβή στοιχεία σχετικά µε τις τα- κτικές πτήσεις της Transavia δόθηκαν τουλάχιστον εξ αµελείας και ότι, κατά συνέπεια, η συµπεριφορά της KLM δικαιολογεί την επιβολή προστίµου. 7. Η πλειοψηφία των µελών της Συµβουλευτικής Επιτροπής συµφωνεί µε το ύψος του προστίµου που προτείνεται από την Επιτροπή στο σχέδιο απόφασης, ενώ η µειοψηφία των µελών διαφωνεί. 8. Η Συµβουλευτική Επιτροπή καλεί την Επιτροπή να λάβει υπόψη όλα τα άλλα θέµατα που επισηµάνθηκαν από τα κράτη µέλη κατά τη διάρκεια της συζήτησης. 9. Η Συµβουλευτική Επιτροπή προτείνει τη δηµοσίευση της παρούσας γνώµης στην Επίσηµη Εφηµερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης