title: Kommissionens fortolkningsmeddelelse - Fri udveksling af tjenesteydelser og begrebet «almene hensyn» inden for forsikringssektoren

eurovoc_concepts:
freedom to provide services
insurance company
right of establishment

text: 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/5 KOMMISSIONENS FORTOLKNINGSMEDDELELSE Fri udveksling af tjenesteydelser og begrebet »almene hensyn« inden for forsikringssektoren (2000/C 43/03) tredje R(cid:229)dets (92/49/E(cid:216)F forsikringsdirektiv tilladelse og underkastes et enkelt Med og 92/96/E(cid:216)F) (1) har man f(cid:229)et oprettet et indre marked for forsik- ringssektoren. Med disse direktivers vedtagelse er der blevet indfłrt en ordning, hvorefter et forsikringsselskab kan nłjes med en enkelt finansielt tilsyn af den medlemsstat, hvori selskabet har sit hjemsted (hjemland). Den af hjemlandet udstedte tilladelse giver et forsik- ringsselskab ret til at udłve forsikringsvirksomhed overalt i EU enten i henhold til den ordning, der g(cid:230)lder for etablering, dvs. hvor der (cid:229)bnes agenturer eller filialer i alle medlemsstaterne, eller i henhold til den ordning, der g(cid:230)lder for fri udveksling af tjenesteydelser. Et forsikringsselskab skal, n(cid:229)r det udłver virk- somhed i en anden medlemsstat, overholde de betingelser, i almene hvorunder en s(cid:229)dan virksomhed (cid:151) begrundet hensyn (cid:151) skal udłves i v(cid:230)rtslandet. I henhold til den ved direktiverne indfłrte ordning er et forsikringsselskabs hjemland enekompetent til at fłre finansielt tilsyn med den virksomhed, som det p(cid:229)g(cid:230)ldende forsikringsselskab udłver, herunder virk- somhed udłvet i henhold til den ordning, der g(cid:230)lder for etab- lering, og den ordning, der g(cid:230)lder for fri udveksling af tjeneste- ydelser. produkter og s(cid:229)ledes v(cid:230)lge det produkt, der bedst modsvarer deres behov hvad ang(cid:229)r d(cid:230)kning og pris. I Kommissionens meddelelse af 28. oktober 1998 om finan- sielle tjenesteydelser (2), der blev udarbejdet p(cid:229) opfordring af Det Europ(cid:230)iske R(cid:229)d i Cardiff i juni 1998, pegede Kommis- sionen p(cid:229), at de forskelle, der er i fortolkningen af de EF-retlige bestemmelser og den deraf fłlgende manglende retssikkerhed, er en af de faktorer, der forhindrer det indre marked for finan- sielle tjenesteydelser i at fungere tilfredsstillende. Det Euro- p(cid:230)iske R(cid:229)d i K(cid:246)ln den 4. juni 1999 stłttede den handlings- plan (3), som Kommissionen forelagde efter drłftelserne i gruppen af personlige repr(cid:230)sentanter for łkonomi- og finans- ministrene under fors(cid:230)de af Kommissionen, samt de deri inde- holdte forslag og prioriterede omr(cid:229)der. I denne handlingsplan fastsl(cid:229)s det, at for at sikre, at det indre marked kan fungere effektivt, er det af stłrste betydning at vedtage en fortolknings- meddelelse om fri udveksling af tjenesteydelser og begrebet »almene hensyn« inden for forsikringssektoren. Kommissionen har haft en dialog i gang med en lang r(cid:230)kke łkonomiske beslutningstagere og har p(cid:229) grundlag heraf kunnet konstatere, at bestemmelserne i traktaten og i forsikringsdirek- tiverne fortolkes forskelligt, herunder begreberne fri udveksling af tjenesteydelser og almene hensyn. Det viser sig i mange tilf(cid:230)lde ved, at tilsynsmyndighederne anvender foranstaltninger eller sanktioner over for de forsikringsselskaber, der łnsker at udłve deres aktivitet i det indre marked, eller ved indfłrelse af krav eller betingelser for udłvelse af forsikringsvirksomhed p(cid:229) deres omr(cid:229)de. Forsikringsselskaberne st(cid:229)r derfor i en usikker situation og mangler retssikkerhed b(cid:229)de hvad ang(cid:229)r den ordning, der g(cid:230)lder for udłvelsen af deres aktivitet i de forskel- lige medlemsstater, og hvad ang(cid:229)r indholdet i de produkter, som de łnsker at udbyde. Disse forskelle kan v(cid:230)re en alvorlig hindring for en effektiv gennemfłrelse af den ordning, der er indfłrt ved tredje forsikringsdirektiv, og kan s(cid:229)ledes afskr(cid:230)kke visse forsikringsselskaber fra at głre brug af de frihedsrettighe- der, der er indfłrt ved traktaten, og hvis udłvelse tredje forsik- forskellene kan ringsdirektiv netop tager sigte p(cid:229) at s(cid:229)ledes hindre den frie udveksling af forsikringstjenester inden for EU. Forskellene hindrer ogs(cid:229) forsikringstagerne i at f(cid:229) adgang til forsikringsselskaberne i EU og de eksisterende lette; (1) Direktiv 92/49/E(cid:216)F (EFT L 228 af 11. 8. 1992, s. 1) og direktiv 92/96/E(cid:216)F (EFT L 360 af 9. 12. 1992, s. 1), senest (cid:230)ndret ved Euro- pa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv 95/26/EF (EFT L 168 af 18. 7. 1995, s. 7). N(cid:230)rv(cid:230)rende fortolkningsmeddelelse er Kommissionens bidrag til den debat, der har v(cid:230)ret fłrt om fri udveksling af tjeneste- ydelser (fłrste del) og begrebet almene hensyn (anden del) inden for forsikringssektoren, og i relation til navnlig R(cid:229)dets tredje forsikringsdirektiv (92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F). B(cid:229)de medlemsstaterne (via deres arbejde i ForsikringskomitØen og i Den Tekniske Gruppe for Fortolkning og Anvendelse af Forsikringsdirektiverne), private operatłrer, Europa-Parlamentet og Det (cid:216)konomiske og Sociale Udvalg har v(cid:230)ret inddraget i disse overvejelser. Fłr vedtagelsen af handlingsplanen offentliggjorde Kommis- sionen i De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende et udkast til medde- (2) KOM(98) 625: »Finansielle tjenesteydelser: En handlingsramme«. (3) KOM(1999) 232 af 11. 5. 1999. C 43/6 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 lelse (4), der har sat en omfattende debat i gang. Efter offent- liggłrelsen har Kommissionen modtaget en lang r(cid:230)kke bidrag fra alle de berłrte kredse (medlemsstaterne, sammenslutninger af forsikringsselskaber og m(cid:230)glere, forsikringsselskaber, forbru- gerorganisationer, advokatkontorer osv. ). Kommissionen har ogs(cid:229) afholdt mundtlige hłringer af de berłrte parter. der kan t(cid:230)nkes at opst(cid:229) i praksis, men kun de situationer, der hyppigst eller mest sandsynligt vil opst(cid:229). Kommissionen finder det hensigtsm(cid:230)ssigt her at anfłre og systematisere de principper, som EF-Domstolen har kn(cid:230)sat, og som g(cid:230)lder for etableringsret og fri udveksling af tjeneste- ydelser, og dern(cid:230)st overveje, hvorledes de kan bringes i anven- delse p(cid:229) tredje forsikringsdirektiv (5). Denne fortolkning bygger b(cid:229)de p(cid:229) traktatbestemmelserne, p(cid:229) EF’s forsikringsdirektiver og p(cid:229) EF-Domstolens retspraksis, hvori der er blevet udviklet en lang r(cid:230)kke principper, der er vigtige for overholdelsen af retten til fri etablering og til fri udveksling af tjenesteydelser (6). Kommissionens form(cid:229)l med at offentliggłre denne fortolk- ningsmeddelelse er at łge gennemsigtigheden og afklare de EF-regler, hvis overholdelse den skal p(cid:229)se. Meddelelsen giver alle de berłrte aktłrer (cid:151) nationale administrationer, erhvervs- livet og forbrugerne (cid:151) et referenceinstrument, der pr(cid:230)ciserer, hvorledes Kommissionen forholder sig til de retsregler, der g(cid:230)lder for udłvelsen af forsikringsvirksomhed. Det skal understreges, at fortolkningerne i meddelelsen ikke stemmer overens med medlemsstaternes ofte nłdvendigvis meget divergerende fortolkninger, og de kan heller ikke affłde nye forpligtelser for medlemsstaterne. De foregriber heller ikke Kommissionens senere fortolkninger af de princip- per, der g(cid:230)lder for etablering og fri udveksling af tjeneste- ydelser i relation til udviklingen af kommunikationsteknologien og dens anvendelse p(cid:229) forsikringsvirksomhed. EF’s politik vedrłrende informationssamfundet og elektronisk handel har til form(cid:229)l at fremme informationssamfundets tjenester og fri udveksling deraf mellem medlemsstaterne, herunder gennem elektronisk handel (8). Udviklingen af elektronisk handel inden for forsikring og finansiering skal styrkes yderligere og vil p(cid:229) langt sigt fłre til nye former for distribution af forsikringspro- dukter i EU. De nuv(cid:230)rende retsregler, der g(cid:230)lder for det indre forsikringsmarked, bygger p(cid:229) mekanismer, hvor man ikke har taget hensyn til brugen af ny teknologi til udfłrelse af forsik- ringsaktiviteter inden for enhedsmarkedet, og det kan ikke udelukkes, at der skal iv(cid:230)rks(cid:230)ttes yderligere arbejde p(cid:229) dette omr(cid:229)de. I den henseende vil forslaget til Europa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om en f(cid:230)lles ramme for elektroniske signa- turer (9) give en egnet harmoniseret retlig ramme for forbru- gernes elektroniske transaktioner, hvilket skulle bidrage til en łget anvendelse af den nye elektroniske kommunikationstekno- logi, som f. eks. Internettet. De retningslinjer og betragtninger, som Kommissionen opstiller i denne meddelelse, der kun vedrłrer specifikke problemer inden for forsikringssektoren (7), d(cid:230)kker ikke alle de situationer, Det siger sig selv, at de af Kommissionen her foresl(cid:229)ede fortolk- ninger ikke foregriber den fortolkning, som EF-Domstolen, der er kompetent i sidste instans ved fortolkningen af traktaten og den afledte ret, m(cid:229)tte anl(cid:230)gge af disse behandlede spłrgsm(cid:229)l. (4) EFT C 365 af 3. 12. 1997. (5) Se analysen i Kommissionens fortolkningsmeddelelse om fri udveks- ling af tjenesteydelser p(cid:229) tv(cid:230)rs af landegr(cid:230)nserne (EFT C 334 af 9. 12. 1993, s. 3). (6) I łvrigt skal det n(cid:230)vnes, at n(cid:229)r der er flere mulige fortolkninger af forsikringsdirektiverne, vil man i dette dokument fłlge den fortolk- ning, der ifłlge Kommissionen er mest i overensstemmelse med traktaten. Det skal nemlig i den forbindelse n(cid:230)vnes, at ifłlge EF-Domstolens retspraksis skal en afledt retsakt, n(cid:229)r den kan fortolkes p(cid:229) flere forskellige m(cid:229)der, s(cid:229) vidt muligt till(cid:230)gges den fortolkning, der bevirker, at retsakten er i overensstemmelse med traktaten og alts(cid:229) ikke den fortolkning, der bevirker, at den er ufor- enelig med traktaten (se dom af 4. 12. 1986, sag 205/84, Kommis- sionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755). (7) Hvad ang(cid:229)r banksektoren har Kommissionen offentliggjort en fortolkningsmeddelelse om fri udveksling af tjenesteydelser og om begrebet samfundsm(cid:230)ssige interesser i andet bankdirektiv (SEK(97) 1193 endelig udg. af 20. 6. 1997). (8) R(cid:229)dets resolution om nye politiske prioriteter i forbindelse med informationssamfundet vedtaget den 8. 10. 1996. Kommissionens meddelelse til Det Europ(cid:230)iske R(cid:229)d. »Services: Mode d’emploi« (CSE(96) 6 endelig udg. af 27. 11. 1996). Kommissionens meddelelse til R(cid:229)det, Europa-Parlamentet og Det (cid:216)konomiske og Sociale Udvalg: »Forskriftsm(cid:230)ssig gennemsigtighed i det indre marked« og forslag til Europa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om tredje (cid:230)ndring af direktiv 83/189/E(cid:216)F om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (KOM(96) 392 endelig udg. af 30. 8. 1996). Forslag til Europa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel i det indre marked (KOM(98) 586 endelig udg. af 18. 11. 1998) og (cid:230)ndret forslag (KOM(1999) 427 endelig udg. af 17. 8. 1999); forslag til Europa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om en f(cid:230)lles ramme for elektroniske signaturer (KOM(98) 297 endelig udg. af 13. 5. 1998) og (cid:230)ndret forslag (KOM(1999) 195 endelig udg. af 29. 4. 1999). (9) KOM(98) 468 endelig udg. af 14. 10. 1998 og forslag til (cid:230)ndret direktiv (KOM(1999) 385 endelig udg. af 23. 7. 1999). 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/7 I. FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER OG ETABLE- RINGSRET I FORSIKRINGSDIREKTIVERNE A. SONDRING MELLEM ETABLERINGSRET OG FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER (10) 1. Fri udveksling af tjenesteydelser a) Midlertidig karakter I traktatens artikel 49 ff. indfłres princippet om fri udveks- ling af tjenesteydelser. Efter udlłbet af overgangsperioden finder dette princip direkte og ubetinget anvendelse (11). Princippet giver de berłrte nogle rettigheder, som de natio- nale myndigheder skal overholde og sikre, s(cid:229)ledes at enhver intern retsregel, der m(cid:229)tte v(cid:230)re i modstrid med dette prin- cip, ikke kan finde anvendelse, uanset om der er tale om love eller administrative bestemmelser, herunder individuelle og konkrete forvaltningsakter/-handlinger (12). litra e), litra d), i overensstemmelse med de definitioner, der er angivet (10) Med henblik p(cid:229) n(cid:230)rv(cid:230)rende meddelelse anvendes begreberne »den medlemsstat, hvor der pr(cid:230)steres tjenesteydelser«, »den medlemsstat, »hjemlandet«, »filialmedlemsstaten« hvor risikoen er beliggende«, osv. i direktiv 88/357/E(cid:216)F, 90/619/E(cid:216)F, 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F. Den medlemsstat, hvor der pr(cid:230)steres tjenesteydelser: Den medlemsstat, i direktiv hvor risikoen best(cid:229)r i henhold til artikel 2, 85/357/E(cid:216)F, n(cid:229)r den d(cid:230)kkes af et forsikringsselskab eller en filial, der er beliggende i en anden medlemsstat, eller den medlems- stat, hvor forpligtelsen best(cid:229)r i henhold til artikel 2, i direktiv 90/619/E(cid:216)F, n(cid:229)r forpligtelsen er p(cid:229)taget af et forsikrings- selskab eller en filial, der er beliggende i en anden medlemsstat litra e), og direktiv 92/96/E(cid:216)F, (direktiv 92/49/E(cid:216)F, artikel 1, artikel 1, litra f)). Aktivitet som led i fri udveksling af tjenesteydelser: Et forsikringssel- skabs d(cid:230)kning fra en anden medlemsstat af en risiko eller en forpligtelse, der ifłlge artikel 2, i direktiv 88/357/E(cid:216)F litra e), i direktiv 90/619/E(cid:216)F er beliggende i en eller artikel 2, anden medlemsstat. Hjemland: Den medlemsstat, hvor hjemstedet for det forsikringssel- skab, der d(cid:230)kker risikoen, eller som p(cid:229)tager sig forpligtelsen, er beliggende (artikel 1, litra c), i direktiv 92/49/E(cid:216)F, og artikel 1, litra d), i direktiv 92/96/E(cid:216)F). Filialmedlemsstat: Den medlemsstat, hvor den filial, der d(cid:230)kker risi- koen/p(cid:229)tager sig forpligtelsen, er beliggende (direktiv 92/49/E(cid:216)F, artikel 1, litra d), og direktiv 92/96/E(cid:216)F, artikel 1, litra e)). Filial: Et forsikringsselskabs agentur eller filial. Med et agentur eller en filial sidestilles en virksomheds permanente tilstedev(cid:230)relse p(cid:229) en medlemsstats omr(cid:229)de, ogs(cid:229) selv om denne tilstedev(cid:230)relse ikke har form af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af virksomhedens eget personale, eller af en filial eller et agentur, men blot af et kontor, der ledes af virksomhedens eget personale, eller af en uafh(cid:230)ngig person, som har en fast bemyndigelse til at handle p(cid:229) virksomhedens vegne i lighed med et agentur (artikel 1, litra b), i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F samt artikel 3 i direktiv 88/357/E(cid:216)F og 90/619/E(cid:216)F). litra d), (11) 1. januar 1970. Sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755, eller tiltr(cid:230)delsesdatoen for de nye medlemsstaters vedkommende (sag C-224/97, Ciola, Sml. 1999, s. I-2517). (12) Sag C-224/97, Ciola, Sml. 1999, s. I-2517. Det skal bem(cid:230)rkes, at fri udveksling af tjenesteydelser ifłlge EF-Domstolens retspraksis kan indeb(cid:230)re, at tjenesteydelser begiver sig til et andet sted, hvilket er en situation, der er d(cid:230)kket af traktatens artikel 50, stk. 3, ligesom det ogs(cid:229) kan indeb(cid:230)re, at modtageren af tjenesteydelsen begiver sig til tjenesteyderens land, men udveksling af tjenesteydelser kan ogs(cid:229) ske, uden at hverken tjenesteyderen eller modtageren begiver sig til et andet sted (13). Med andre ord finder bestemmelserne i artikel 49 ff. anvendelse i alle de tilf(cid:230)lde, i en anden hvor en tjenesteyder medlemsstat end den medlemsstat, hvor han er etableret, uanset hvor modtagerne er etableret. N(cid:229)r alle de relevante forhold for den p(cid:229)g(cid:230)ldende aktivitet er begr(cid:230)nset til en enkelt medlemsstat, finder bestemmelserne om fri udveks- ling af tjenesteydelser ikke anvendelse (14). tilbyder sine tjenester N(cid:229)r en aktivitet udłves som led i fri udveksling af tjeneste- ydelser, hvor tjenesteyderen er til stede i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen pr(cid:230)steres, adskiller begrebet udveksling af tjenesteydelser sig prim(cid:230)rt fra begrebet etablering i det omfang, hvor de frie udveksling af tjenesteydelser er karak- teriseret ved sin midlertidige karakter, mens etableringsret foruds(cid:230)tter en varig etablering i v(cid:230)rtslandet (15). Det fłlger af selve traktaten, der i artikel 50, tredje afsnit, fastsl(cid:229)r, at hvis tjenesteyderen rejser til en anden medlemsstat, kan han midlertidigt udłve sin virksomhed i det land, hvor ydelsen pr(cid:230)steres. Ifłlge EF-Domstolens retspraksis skal tjenesteydel- sens midlertidige karakter vurderes ud fra tjenesteydelsens varighed, hyppighed, regelm(cid:230)ssighed og kontinuitet. Den omst(cid:230)ndighed, at den frie udveksling af tjenesteydelser har midlertidig karakter, udelukker ikke tjenesteyderen fra (cid:151) i v(cid:230)rtslandet (cid:151) at głre brug af en vis infrastruktur, dersom det er nłdvendigt for udfłrelsen af hans tjenesteydelse (16). Endvidere har EF-Domstolen sl(cid:229)et fast, at aktiviteter, der best(cid:229)r i varigt at pr(cid:230)stere tjenesteydelser fra hjemlandet, (13) Sag 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. 1984, s. 377, sag C-76/90, S(cid:228)ger, Sml. 1991, s. I-195, sag C 384/93, Alpine, Sml. 1995, s. I-1141. (14) Sag C-225/95, 226/95 og 227/95, »Kapasakalis«, Sml. 1998, s. I-4239, sag 198/89, 180/89, 154/89, »Guides touristiques«, Sml. 1991, s. I-659. (15) Sag 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, C-55/94, Gebhard, Sml. 1995, s. I-4165, pr(cid:230)mis 25-27. Sag 221/89 Factortame, Sml. 1991, s. I-3905: »Begrebet etablering i traktatens forstand (artikel 43 ff) er s(cid:229)ledes et meget vidt begreb, som for en f(cid:230)llesskabsstatsborger indeb(cid:230)rer, at han p(cid:229) stabil og vedvarende m(cid:229)de kan deltage i det łkonomiske liv i en anden medlemsstat«. (16) Sag C-55/94, Gebhard, Sml. 1995, s. C-56/96, VT4, Sml. 1997, s. I-3143. I-4165, pr(cid:230)mis 27; Sag C 43/8 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 uden at tjenesteyderen rejser til v(cid:230)rtslandet, falder ind under reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser (17). sig til bl. a. statsborgerne i denne stat, er omfattet af bestem- melserne i kapitlet om etableringsretten og ikke i kapitlet om tjenesteydelser. « (20). b) Forbud mod omg(cid:229)else af national ret EF-Domstolen har fastsl(cid:229)et, at v(cid:230)rtsmedlemsstaterne har ret til at tr(cid:230)ffe foranstaltninger, der tager sigte p(cid:229) at forhindre, at den ved traktatens artikel 49 garanterede frihed til udveksling af tjenesteydelser słges udnyttet ulovligt af en tjenesteyder, hvis virksomhed fuldt ud eller prim(cid:230)rt er centreret om det p(cid:229)g(cid:230)ldende land (dvs. v(cid:230)rtsmedlemsstaten) med det form(cid:229)l at unddrage sig de faglige regler, som ville finde anvendelse p(cid:229) tjenesteyderen, hvis han var etableret p(cid:229) den p(cid:229)g(cid:230)ldende v(cid:230)rtsmedlemsstats omr(cid:229)de (18). EF-Dom- stolen fastslog endvidere, at en s(cid:229)dan situation snarere hłrer under kapitlet om etablering end kapitlet om udveks- ling af tjenesteydelser (19). Hyppighedskriteriet er vigtigt for at fastsl(cid:229), om der głres forsłg p(cid:229) at »omg(cid:229)else« ved at anvende retten til fri udveks- ling af tjenesteydelser, der er fastsat i artikel 49; men krite- riet er til at definere »udveksling af tjenesteydelser« (en fast etableret virksomhed kan ogs(cid:229) operere lejlighedsvis). ikke tilstr(cid:230)kkeligt Kommissionen mener ikke, man kan tale om »misbrug« (omg(cid:229)else), dersom et forsikringsselskab i sit hjemland ofte f(cid:229)r henvendelse fra forbrugere (cid:151) f. eks. via elektroniske kommunikationsmidler (cid:151) der er bosiddende i en anden medlemsstat, medmindre det kan fastsl(cid:229)s, at tjenesteyderen fors(cid:230)tligt misbruger denne situation. 2. Etableringsret Hvis en virksomhed udfłrer łkonomiske aktiviteter gennem en permanent tilstedev(cid:230)relse i den medlemsstat, hvor den udłver sine aktiviteter, henhłrer den i princippet under traktatens bestemmelser om etableringsret. EF-Domstolen har s(cid:229)ledes fastsl(cid:229)et: »En statsborger i en medlemsstat, som p(cid:229) stabil og vedva- rende m(cid:229)de udłver en erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat, hvorfra han fra et forretningssted henvender (17) Sag C-56/96, VT4, Sml. 1997, s. I-3143. (18) Dom af 4. 12. 1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml 1986, s. 3755; dom af 3. 12. 1974, Van Binsbergen, sag 33/74, Sml. 1974, s. 1299; dom af 3. 2. 93, Veronica, sag C-148/91, Sml. 1993, s. I-487; dom af 5. 10. 1994, TV 10, sag C-23/93, Sml. 1994, s. I-4795, forslag til afgłrelse fra generaladvokat Lenz, pr(cid:230)mis 56 og 68. Sag C-56/96, VT4, Sml. 1997, s. I-3143. Jf. forslag til afgł- relse fra generaladvokat Lenz. Sag C-212/97, Centros, Sml. 1999, s. I-1459. Sidstn(cid:230)vnte sag vedrłrer en p(cid:229)st(cid:229)et ulovlig anvendelse af den »sekund(cid:230)re« etableringsret. EF-Domstolen anvender den rets- praksis vedrłrende »omg(cid:229)else«, der er udviklet inden for fri udveks- ling af tjenesteydelser (19) Sag 205/84, Sml. 1986, s. 3755, pr(cid:230)mis 22, sag 33/74, van Bins- bergen, Sml. 1974, s. 1299 pr(cid:230)mis 13. I dommen Kommissionen mod Tyskland af 4. december 1986 (21) fastslog Domstolen: ». at et forsikringsselskab i en medlemsstat, der i en anden medlemsstat opretholder en permanent tilstedev(cid:230)relse, er omfattet af traktatens bestemmelser om etableringsretten, ogs(cid:229) selv om denne tilstedev(cid:230)relse ikke har form af en filial eller et agentur, men best(cid:229)r i, at selskabet blot opretter et kontor, der drives af selskabets eget personale, eller i, at en selvst(cid:230)ndig person f(cid:229)r fuldmagt til permanent at repr(cid:230)- sentere selskabet p(cid:229) samme m(cid:229)de som et agentur« EF-Domstolen har s(cid:229)ledes anerkendt, at en virksomhed, der i en anden medlemsstat har engageret en permanent mellem- mand med henblik p(cid:229) varigt og kontinuerligt at udłve virk- somhed i denne medlemsstat, kan falde ind under reglerne om etableringsret. EF-Domstolen har p(cid:229) denne m(cid:229)de villet undg(cid:229), at en virksomhed misbruger den frie udveksling af tjenesteydelser for derved at unddrage sig de regler, som finder anvendelse i v(cid:230)rtslandet, hvis virksomheden etablerer sig dØr (22). Denne risiko for misbrug af reglerne er dog i hłj grad blevet fjernet inden for forsikringssektoren takket v(cid:230)re den harmo- nisering, der siden da er sket via de EF-direktiver, hvori man har fastlagt betingelserne for adgang til at udłve en s(cid:229)dan form for virksomhed. De tilsynsregler, som finder anven- delse p(cid:229) forsikringsselskabet, er i vidt omfang harmoniseret, uanset hvorledes forsikringsvirksomheden udłves, dvs. via etablering eller fri udveksling af tjenesteydelser. EF-Domstolen har for nylig fastsl(cid:229)et, at den omst(cid:230)ndighed, at den frie udveksling af tjenesteydelser har midlertidig karakter, ikke udelukker tjenesteyderen fra (cid:151) i v(cid:230)rtslandet (cid:151) at głre brug af en vis infrastruktur (et kontor m. v. ), dersom det er nłdvendigt for udfłrelsen af hans tjeneste- ydelse. Denne situation falder ikke ind under etableringsret- ten (23). tjenesteydelsens midlertidige karakter vurderes under hensyntagen til varigheden, hyppig- regelm(cid:230)ssigheden og kontinuiteten (24). Et »fast heden, tilholdssted« i en medlemsstat er ikke automatisk tegn p(cid:229), at situationen henhłrer under etableringsretten. tilf(cid:230)lde skal I det (20) Ovenn(cid:230)vnte Gebhard-dom i sag 221/89, Factortame, Sml. 1991, s. I-3905. (21) Sag 205/84, Sml. 1986, s. 3755. (22) Sag 205/84, Sml. 1986, s. 3755, pr(cid:230)mis 21 og 22. Sag C-148/91, Veronica, Sml. 1993, s. I-487. Sag C-56/96, VT4, Sml. 1997, s. I-3143. Jf. forslag til afgłrelse fra generaladvokat Lenz. (23) Jf. fłrn(cid:230)vnte sag C-55/94, Gebhard. Det skal bem(cid:230)rkes, at general- advokaten i sit forslag til afgłrelse i sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, allerede anfłrte, at ans(cid:230)ttelsen af en agent eller en repr(cid:230)sentant ikke nłdvendigvis betyder, at der dermed er tale om en etablering. (24) Jf. ovenn(cid:230)vnte sag C-55/94, Gebhard. (i v(cid:230)rtslandet) 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/9 lyset af EF-Domstolens retspraksis (25) finder Kommis- I sionen ikke, at den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen pr(cid:230)steres, kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig denne retspraksis med henblik p(cid:229) at sidestille tjenesteyderens permanente tilstedev(cid:230)relse i landet med en etablering og s(cid:229)ledes under alle omst(cid:230)ndig- heder underkaste ham reglerne om fri etableringsret. 3. Det »gr(cid:229)« omr(cid:229)de Gr(cid:230)nsen mellem fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser kan imidlertid v(cid:230)re sv(cid:230)r at tr(cid:230)kke. Nogle situationer kan v(cid:230)re vanskelige at klassificere, navnlig n(cid:229)r et forsikringsselskab med henblik p(cid:229) udłvelse af sin forsik- ringsvirksomhed anvender en vis permanent infrastruktur i den medlemsstat, hvor der pr(cid:230)steres tjenesteydelser. Der er bl. a. tale om fłlgende situationer: a) der głres v(cid:230)rtslandet brug af selvst(cid:230)ndige mellemm(cid:230)nd i b) der installeres elektronisk udstyr til udfłrelse af forsik- ringsvirksomhed. Med udgangspunkt Kommissionen fłlgende fortolkninger af situationen: i EF-Domstolens retspraksis foretager a) Brug af selvst(cid:230)ndige mellemm(cid:230)nd etableret i v(cid:230)rtsmed- lemsstaten Problemet er at f(cid:229) defineret, i hvilket omfang et forsikrings- selskab, der er etableret i medlemsstat A, og som głr brug af en selvst(cid:230)ndig mellemmand (26) etableret i medlemsstat B med henblik p(cid:229) at udłve forsikringsvirksomhed i medlems- stat A, kan antages selv at udłve en permanent virksomhed i denne medlemsstat, s(cid:229)ledes at forholdet kan sidestilles med, at forsikringsselskabet har etableret sig i v(cid:230)rtslandet med den konsekvens, at udłvelsen af virksomheden ikke anses for at finde sted i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. I De Bloos-dommen af 6. oktober 1976 (27) fastslog EF-Dom- stolen, at: (25) Jf. bl. a. ovenn(cid:230)vnte sag C-55/94, Gebhard, sag C-56/96, VT4, Sml. 1997, s. I-3143. sig fra det juridisk adskiller forsikringsforetagende, (26) Det błr allerede nu bem(cid:230)rkes, at begrebet »selvst(cid:230)ndig mellem- mand« tager sigte p(cid:229) strukturer (fysiske eller juridiske personer), der som mellemmanden arbejder for (cid:151) uanset deres form eller ben(cid:230)vnelse. Begrebet benyttes alts(cid:229) ikke i den strengere forstand, der er forudset i R(cid:229)dets direktiv 77/92/E(cid:216)F (EFT L 26 af 31. 1. 1977) om forsikringsformidlere, n(cid:229)r der skal sondres mellem p(cid:229) den ene side forsikringsagenter (der er personer, der handler i et eller flere forsikringsselskabers navn og for disses regning eller udelukkende for deres regning) og p(cid:229) den anden side forsikringsm(cid:230)glere (der er personer, hvis erhvervsvirksomhed g(cid:229)r ud p(cid:229) at formidle kontakt mellem forsikringstagerne og forsikringsselskaberne (cid:151) uden at v(cid:230)re bundet i deres valg af forsikringsselskab (cid:151) med henblik p(cid:229) d(cid:230)kning af risici, der skal forsikres, og som tilrettel(cid:230)gger tegning af forsikringer og eventuel medvirker ved administration og gennemfłrelse af disse, navnlig i skadestilf(cid:230)lde). (27) Sag 14/76, Sml. 1976, s. 1497. Det skal bem(cid:230)rkes, at denne dom, ligesom de domme, der er n(cid:230)vnt under fodnote 27, 28 og 29, er blevet afsagt i sager, der vedrłrte fortolkningen af begrebet filial i relation til Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af i borgerlige sager, herunder handelssager. retsafgłrelser ». et af de v(cid:230)sentlige kendetegn for en filial eller et agentur er, at virksomheden er underkastet hovedvirksom- hedens ledelse og kontrol. « EF-Domstolen har i Somafer-dommen af 22. november 1978 (28) givet en yderligere pr(cid:230)cisering, idet den fastslog, at: ». begrebet filial, agentur eller en lignende virksomhed foruds(cid:230)tter, at der foreligger et centrum for erhvervsudł- velsen, som udadtil varigt fremtr(cid:230)der som en repr(cid:230)sentation for hovedvirksomheden, med en ledelse og materielt udstyret s(cid:229)ledes, at det kan forhandle med tredjemand, s(cid:229)ledes at denne, skłnt han ved, at der eventuelt opst(cid:229)r en retlig forbindelse mellem den i udlandet hjemmehłrende virksomhed, ikke behłver at henvende sig direkte til denne, men kan indg(cid:229) aftaler p(cid:229) det centrum for erhvervs- udłvelsen, som repr(cid:230)sentationen udgłr. « EF-Domstolen har p(cid:229) grundlag heraf konkluderet, at en eneagent, der ikke er underkastet et selskabs ledelse og kontrol, som v(cid:230)rende en filial, et agentur eller en etablering. ikke kan betragtes I dommen Blanckaert og Willems af 18. marts 1981 (29) fastslog Domstolen fłlgende: ». (hvis) en handelsagent (mellemmand) er selvst(cid:230)ndig i den forstand, at han i medfłr af sin retlige status i det v(cid:230)sentlige frit kan indrette sin virksomhed og sin arbejdstid i forhold til et selskab, han repr(cid:230)senterer, s(cid:229)fremt dette selskab ikke kan forbyde, at han samtidig repr(cid:230)senterer flere konkurrerende selskaber inden for samme produktions- eller handelssektor, og s(cid:229)fremt han desuden blot videre- i sender ordrer til hovedvirksomheden uden at have del ordrernes afvikling eller opfyldelse, ikke kendetegnene for en filial, et agentur eller en lignende virk- somhed. « foreligger der Endvidere anfłrte generaladvokat Darmon den 27. oktober 1992 i sit forslag til afgłrelse i Shearson Lehman Hutton- sagen fłlgende (30): »Et afh(cid:230)ngighedsforhold til det selskab, der er etableret i en anden kontraherende stat (31), er ikke her et afgłrende krite- rium. Ifłlge min opfattelse er det afgłrende kriterium det forhold, at det sekund(cid:230)re forretningssted har fuldmagt til at forhandle med tredjemand. « (28) Sag 33/78, Sml. 1978, s. 2183. Se ligeledes dom af 6. april 1995 i sag C-439/93, Lloyd’s Register of Shipping mod SociØtØ Campenon Bernard, Sml. 1995, s. I-961. (29) Sag 139/80, Sml. 1981, s. 819. (30) Sag C-89/91, Sml. 1992, s. I-165. (31) Generaladvokaten anvendte termen »kontraherende stat«, fordi den p(cid:229)g(cid:230)ldende sag vedrłrte Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af i borgerlige sager, herunder handelssager. retsafgłrelser C 43/10 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 Endelig udtalte P. Jenard i sin rapport om Bruxelles-konven- tionen, at der kun foreligger et agentur eller en filial, »dersom det udenlandske selskab er repr(cid:230)senteret ved en person, der har fuldmagt til at forpligte selskabet over for tredjemand« (32). P(cid:229) grundlag af denne retspraksis finder Kommissionen, at for at man kan anse forholdet mellem en selvst(cid:230)ndig person (cid:151) f. eks. en selvst(cid:230)ndig m(cid:230)gler (cid:151) og et forsikringsselskab for at v(cid:230)re af en s(cid:229)dan art, at forsikringsselskabet underka- stes den ordning, der g(cid:230)lder for etablering og ikke reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal den selvst(cid:230)ndige person kumulativt opfylde fłlgende tre betingelser: i) han skal v(cid:230)re underkastet det af ham repr(cid:230)senterede forsik- ringsselskabs ledelse og kontrol ii) han skal kunne forpligte forsikringsselskabet, og iii) han skal have en permanent fuldmagt. Det er alts(cid:229) kun, n(cid:229)r mellemmanden optr(cid:230)der som en reel forl(cid:230)ngelse af forsikringsselskabet, at dette kan medfłre, at forsikringsselskabet underkastes den ordning, der g(cid:230)lder for etablering af en filial. i) Den selvst(cid:230)ndige person er underkastet det af ham pr(cid:230)sente- rede forsikringsselskabs ledelse og kontrol For at efterprłve, om dette kriterium er opfyldt, skal man bl. a. undersłge, om den selvst(cid:230)ndige person (f. eks. en selvst(cid:230)ndig m(cid:230)gler) (cid:151) p(cid:229) grund af det mellem ham og forsikringsselskabet etablerede forhold (cid:151) har tilstr(cid:230)kkelig frihed til at organisere sit arbejde og kan bestemme, hvor meget tid han vil afs(cid:230)tte til forsikringsselskabet, og herunder navnlig om han samtidig kan repr(cid:230)sentere andre konkurrerende forsik- ringsselskaber. forsikringsselskabets Har den selvst(cid:230)ndige m(cid:230)gler f(cid:229)et eksklusiv fuldmagt fra Øt enkelt forsikringsselskab, er dette et indicium for, at han er underkastet ledelse og kontrol. Men det forekommer hyppigt inden for forsik- ringssektoren, at forsikringsm(cid:230)glere samtidig repr(cid:230)sen- terer flere konkurrerende forsikringsselskaber. I de fleste tilf(cid:230)lde optr(cid:230)der s(cid:229)danne m(cid:230)glere som repr(cid:230)sentanter for for de forskellige forskellige forsikringsbrancher forsikringsselskaber, som de repr(cid:230)senterer. I et s(cid:229)dant tilf(cid:230)lde vil en mellemmand, der arbejder for flere forsikringsselskaber, hvoraf kun Øt har givet ham en eksklusiv fuldmagt, s(cid:229)ledes blive sidestillet med en filial i det omfang af dette sidstn(cid:230)vnte forsikringsselskab, fuldmagten betyder, at mellemmanden er underkastet det p(cid:229)g(cid:230)ldende forsikringsselskabs kontrol og ledelse. (32) EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 1. Derimod vil de łvrige forsikringsselskaber v(cid:230)re under- kastet bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydel- ser. Men ydermere kr(cid:230)ves det, at de to andre ovenn(cid:230)vnte betingelser ligeledes er opfyldt, for at den p(cid:229)g(cid:230)ldende mellemmand kan sidestilles med en filial af forsikrings- selskabet i v(cid:230)rtslandet, s(cid:229)ledes at forsikringsselskabets aktiviteter falder ind under reglerne om etableringsret og ikke reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Ovenn(cid:230)vnte betragtninger kan głres g(cid:230)ldende, uanset om mellemmanden er en fysisk eller juridisk person. ii) Den selvst(cid:230)ndige person skal kunne forpligte forsikringssel- skabet For at afgłre, om forpligtelseskriteriet er opfyldt, m(cid:229) man s(cid:229)ledes i henhold til EF-Domstolens retspraksis undersłge, om denne persons handlinger og beslut- ninger kan forpligte forsikringsselskabet over for tredje- mand, der s(cid:229)ledes undg(cid:229)r at skulle henvende sig til forsikringsselskabet selv, idet han kan tegne forsikringen direkte hos denne selvst(cid:230)ndige person. At forsikringsselskabet er forpligtet over for de forsik- rede fłlger frem for alt af den fuldmagt, som den selvst(cid:230)ndige person har f(cid:229)et til at indg(cid:229) forsikringsaftaler med forsikringstagere p(cid:229) vegne af et forsikringsselskab, der ikke er etableret i v(cid:230)rtslandet. Selve form(cid:229)let med et agentur eller en filial er at indg(cid:229) forsikringsaftaler med tredjemand i hovedkontorets navn og for dettes regning, s(cid:229)ledes at dette er direkte forpligtet, da agenturet er hovedkontorets »forl(cid:230)ngede arm«. Hvis denne selvst(cid:230)ndige person f. eks. i forsikringsselska- bets navn kan frems(cid:230)tte et tilbud, der indeholder alle de v(cid:230)sentlige kendetegn i den tilbudte kontrakt, men forsik- forsikringstilbud, som ringsselskabet kan forkaste det den selvst(cid:230)ndige person har fremlagt, og som er under- skrevet af kunden, vil ikke v(cid:230)re opfyldt. forpligtelseskriteriet for forpligte sig over Men i visse tilf(cid:230)lde kan selve indholdet af den fuldmagt, som forsikringsselskabet har givet en selvst(cid:230)ndig person, vise, at det har v(cid:230)ret forsikringsselskabets hensigt forsikringstageren. direkte at F. eks. n(cid:229)r forsikringsselskabet har givet mellemmanden fuldmagt til at anerkende og afregne en forsikrings- begivenhed, der forel(cid:230)gges ham, og disse beslutninger binder forsikringsselskabet over for tredjemand. Men en s(cid:229)dan funktion kan ikke sidestilles med en fuldmagt, hvorefter mellemmanden blot skal administrere sager vedrłrende skader, hvor der eventuelt ogs(cid:229) kan v(cid:230)re tale om udbetaling af forsikringserstatning i henhold til en instruktion, som forsikringsselskabet selv har givet. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/11 iii) Den selvst(cid:230)ndige person skal have en permanent fuldmagt forhold, at et Det forsikringsselskab forpligtes af en selvst(cid:230)ndig person (f. eks. en mellemmand), der er etab- leret i et v(cid:230)rtsland, skal v(cid:230)re et resultat af en fuldmagt, der har varig, kontinuerlig og ikke lejlighedsvis karakter. At fuldmagten har varig og kontinuerlig karakter viser nemlig, at forsikringsselskabet har til hensigt at integrere sig i v(cid:230)rtslandet for dØr at udłve forsikringsvirksomhed. Hvis et forsikringsselskab głr brug af en mellemmand for midlertidigt eller lejlighedsvis at udfłre forsikrings- virksomhed p(cid:229) en anden medlemsstats omr(cid:229)de, og mellemmanden er etableret i denne anden medlemsstat, henhłrer det under bestemmelserne om fri udveksling af tjenesteydelser (33). Kommissionen er af den opfattelse, at et forsikringssel- skab, der beslutter at indg(cid:229) forsikringsaftaler som led i fri udveksling af tjenesteydelser, skal have mulighed for at kunne udnytte visse serviceydelser fłr og efter forsik- ringstegningen i den medlemsstat, hvor ydelserne pr(cid:230)steres. Et forsikringsselskab błr s(cid:229)ledes til brug for de aktiviteter, der udłves som led i fri udveksling af tjenesteydelser, f. eks. kunne głre brug af: (cid:151) en lokal ekspert, der skal analysere de risici, der skal d(cid:230)kkes som led i fri udveksling af tjenesteydelser (cid:151) en lokal ekspert til at vurdere skader, der er d(cid:230)kket af en forsikringsaftale, der er indg(cid:229)et som led i fri udveksling af tjenesteydelser (cid:151) en markedsekspert, der ikke indg(cid:229)r forsikringsaftaler, fremsender potentielle forsikrings- men som blot tageres forsikringsbeg(cid:230)ringer til forsikringsselskabet med henblik p(cid:229) accept (cid:151) lokale juridiske eksperter, l(cid:230)getjenester eller aktuar- tjenesteydelsen bistand i den medlemsstat, hvor pr(cid:230)steres (cid:151) en permanent struktur, der słrger for opkr(cid:230)vning af pr(cid:230)mierne for forsikringsaftaler, der er indg(cid:229)et som led i fri udveksling af tjenesteydelser (f. eks. et penge- institut, et factoringselskab m. v. ) (cid:151) en permanent struktur, der alene modtager skadesan- meldelser i relation til forsikringer, der er tegnet som led i fri udveksling af tjenesteydelser, med henblik p(cid:229) forsikringsselskabet, der s(cid:229) at videresende dem til afgłr, om det vil acceptere skaden eller ej (33) Jf. artikel 14, 16 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/49/E(cid:216)F om skadesforsikringsvirksom- hed, og artikel 11, 14 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/96/E(cid:216)F om livsforsikringsvirk- somhed for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r den procedure, der skal fłlges i forbin- delse med aktiviteter, der falder ind under disse direktivers anven- delsesomr(cid:229)de, og som udłves som led i fri udveksling af tjeneste- ydelser. (cid:151) en permanent struktur, der blot skal administrere sager vedrłrende skader, hvor der eventuelt ogs(cid:229) kan v(cid:230)re tale om udbetaling af forsikringserstatning i henhold til en instruktion, som forsikringsselskabet selv har givet. Endelig skal det pr(cid:230)ciseres, at den eneste form for fuld- magt, som kan medfłre, at en permanent tilstedev(cid:230)relse sidestilles med en filial etableret af et forsikringsselskab i den medlemsstat, hvor tjenesteydelser pr(cid:230)steres, er en fuldmagt, der omfatter de aktiviteter, der falder ind under selskabsform(cid:229)let, dvs. forsikringsvirksomhed. En fuldmagt, der er givet til en in en anden medlemsstat etableret person med henblik p(cid:229) udłvelsen af andre aktiviteter end forsikringsvirksomhed, er ikke relevant, n(cid:229)r man skal vurdere karakteren af forsikringsvirksom- hed, der udłves i v(cid:230)rtslandet. Dette g(cid:230)lder f. eks. en investeringsselskab med et fuldmagt, der gives henblik p(cid:229) forvaltning af forsikringsselskabets v(cid:230)rdipa- pirportefłlje, eller n(cid:229)r et selskab f(cid:229)r til opgave at forvalte fast en medlemsstat, og som medg(cid:229)r til d(cid:230)kning af de forsik- ringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelser. som forsikringsselskabet ejendom, ejer til i Konklusion (underkastet forsikringsselskabet Kommissionen mener, at fłrst n(cid:229)r ovenn(cid:230)vnte tre betin- gelser er opfyldt ledelse og kontrol, mulighed for at kunne forpligte forsikringssel- fuldmagt), skal et skabet og besiddelse af en permanent forsikringsselskab, der głr brug af selvst(cid:230)ndige personer (cid:151) f. eks. mellemm(cid:230)nd (cid:151) der p(cid:229) permanent basis er etab- leret i et v(cid:230)rtsland, behandles som om det har etableret en filial i v(cid:230)rtslandet med de deraf fłlgende juridiske konse- kvenser. Forsikringsselskabet skal da fłlge den procedure, der g(cid:230)lder for (cid:229)bning af en filial, og som er foreskrevet i artikel 10 i fłrste direktiv (73/239/E(cid:216)F og 79/267/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved artikel 32 i tredje direktiv (92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F) (idet det skal pr(cid:230)ciseres, at de p(cid:229)t(cid:230)nkte aktivi- teter vil blive udłvet via en selvst(cid:230)ndig mellemmand). Endvidere skal det n(cid:230)vnes, at den selvst(cid:230)ndige person skal udłve sin virksomhed under overholdelse af de i v(cid:230)rtslandet g(cid:230)ldende regler til varetagelse af almene hensyn, som finder anvendelse p(cid:229) filialer. Den omst(cid:230)ndighed, at disse betingelser kan medfłre, at forsikringsselskabet underkastes de for etablering g(cid:230)ldende regler, betyder dog ikke, at den selvst(cid:230)ndige person som s(cid:229)dan kan sidestilles med en filial af det p(cid:229)g(cid:230)ldende forsik- ringsselskab. En filial er nemlig et forretningssted, der udgłr en juridisk afh(cid:230)ngig del af et forsikringsselskab (34). Da en mellemmand formodes at v(cid:230)re selvst(cid:230)ndig, kan han ikke v(cid:230)re en »del« af et forsikringsselskab. Det berłrer ikke det forhold, at den selvst(cid:230)ndige person skal overholde betingel- serne for adgang til og udłvelse af den omhandlede erhvervsvirksomhed, der er g(cid:230)ldende i den medlemsstat, hvor han er etableret. (34) Se her det filialbegreb, der opereres med i andet bankdirektiv (89/646/E(cid:216)F) (EFT L 386 af 30. 12. 1989), artikel 1, stk. 3, og i direktiv 93/22/E(cid:216)F om investeringsservice i forbindelse med v(cid:230)rdipapirer (EFT L 141 af 11. 6. 1989), artikel 1, stk. 8. C 43/12 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 b) Elektronisk udstyr Nedenfor behandles tilf(cid:230)lde, hvor der installeres faste elek- troniske anl(cid:230)g (cid:151) s(cid:229)kaldte »elektroniske bankomater« (cid:151) der kan udfłre forsikringsforretninger af den art, der er anfłrt i bilaget til fłrste direktiv (35). S(cid:229)dant udstyr kan omfattes af etableringsretten, hvis de opfylder de af EF-Domstolen opstillede kriterier (se litra a)). For at et s(cid:229)dant anl(cid:230)g kan sidestilles med en etableret afde- ling, m(cid:229) det navnlig v(cid:230)re underkastet en ledelse, hvilket pr. definition synes umuligt medmindre Domstolen accepterer, at dette begreb kan omfatte ikke alene en ledelse best(cid:229)ende af mennesker, men ogs(cid:229) en elektronisk ledelse. Hvorom alt er, synes det dog stadig usandsynligt, at et elek- tronisk anl(cid:230)g skulle v(cid:230)re et forsikringsselskabs eneste trans- aktionssted i en medlemsstat. Et s(cid:229)dant anl(cid:230)g er sandsyn- ligvis i det p(cid:229)g(cid:230)ldende land tilknyttet en filial eller et agen- tur. Der vil i s(cid:229) fald alts(cid:229) ikke g(cid:230)lde en s(cid:230)rskilt ordning for anl(cid:230)gget, fordi det er omfattet af den ordning, der g(cid:230)lder for den etablerede afdeling. Men hvis det elektroniske anl(cid:230)g er det eneste, som et forsik- ringsselskab har installeret i en medlemsstat i relation til den omhandlede forsikringsaktivitet, mener Kommissionen, at et s(cid:229)dant anl(cid:230)g kan sidestilles med en situation, hvor der udveksles tjenesteydelser p(cid:229) den p(cid:229)g(cid:230)ldende medlemsstats territorium. Den omst(cid:230)ndighed, at der i v(cid:230)rtslandet er en person eller et selskab, der udelukkende har til opgave at vedligeholde og betjene anl(cid:230)gget og eventuelt at behandle tekniske problemer, som brugerne er kommet ud for, kan ikke sidestilles med en etablering og medfłrer ikke, at forsik- ringsselskabet mister fordelen ved at v(cid:230)re omfattet af den ordning, der g(cid:230)lder for fri udveksling af tjenesteydelser. 4. Samtidig udłvelse af retten til fri udveksling af tjeneste- ydelser og etableringsretten (»kumulering«) Siden den 1. juli 1994, hvor R(cid:229)dets tredje forsikringsdirektiv (92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F) tr(cid:229)dte i kraft, kan ethvert forsik- ringsselskab (cid:151) i samme land (cid:151) udłve virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og i form af etablering (af en filial), selv om der er tale om de samme aktiviteter. Faktisk oph(cid:230)vede disse direktiver bestem- forsikringsdirektiver, der gav melserne i det andet medlemsstaterne tilladelse til forbyde samtidig udłvelse af virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og i form af etablering (36). i visse tilf(cid:230)lde at s(cid:230)t For at udłve forsikringsvirksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser kan forsikringsselskabet benytte sig af en fast etableret afdeling i det land, hvor tjenesteydelsen pr(cid:230)steres, med hensyn til aktiviteter, der ligger forud for eller efter indg(cid:229)elsen af en forsikringsaftale (f. eks. anvendelse af risikoanalyseafdelinger, juridiske afde- linger eller lokale l(cid:230)getjenester, modtagelse af skadesanmel- delser i relation til forsikringer, der er tegnet som led i fri udveksling af tjenesteydelser, taksering af skader i relation til disse forsikringsaftaler foretaget af de lokale afdelinger, infor- mationstjeneste for forsikringstagere). Forsikringsselskabet skal dog klart kunne henfłre den p(cid:229)g(cid:230)ldende aktivitet til enten fri udveksling af tjenesteydelser eller etablering. 5. V(cid:230)rtslandets kontrol med opfyldelse af betingelserne for meddelelse af en EU-d(cid:230)kkende tilladelse Kommissionen mener ikke, at bestemmelserne i forsikrings- direktiverne (37) giver v(cid:230)rtslandet hjemmel til at udłve kontrol for at p(cid:229)se, om et forsikringsselskab, der agter at udłve virksomhed i v(cid:230)rtslandet i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser eller via en filial, overholder de harmoniserede har udstedt den EU-d(cid:230)kkende tilladelse. Det er nemlig kun hjemlandet, der kan udłve en s(cid:229)dan kontrol. Meddelelse af tilladelse er hjemlandets ansvar, og v(cid:230)rtslandet kan ikke anf(cid:230)gte en s(cid:229)dan tilladelse (38). betingelser, hjemlandet hvorunder Kommissionen udelukker ikke, at den teknologiske udvikling kan medfłre, at dette standpunkt med tiden m(cid:229) (cid:230)ndres. Hvis den teknologiske udvikling głr det muligt, at et forsik- ringsselskab i et givet land kun behłver at etablere et elek- tronisk anl(cid:230)g, der kan głre det ud for en filial, fordi det reelt kan tr(cid:230)ffe beslutninger, s(cid:229)ledes at kunden overhovedet ikke behłver at henvende sig til hovedkontoret, kan Kommissionen blive nłdt til at overveje at vedtage speci- fikke EF-regler. De nuv(cid:230)rende EF-regler er nemlig baseret p(cid:229) mekanismer, hvor det menneskelige element i en forsikrings- filial stadig spiller ind (f. eks. skal man i driftsplanen angive navnet p(cid:229) lederne af filialen). Man kan s(cid:229)ledes ikke i den nuv(cid:230)rende retstilstand sidestille elektroniske anl(cid:230)g med en filial. (35) Man t(cid:230)nker ikke her p(cid:229) mobilt individuelt edb-udstyr, der kan udfłre eller modtage forsikringstjenester over afstande, f. eks. via Internettet, der er behandlet i punkt 6. Hvis v(cid:230)rtslandet har grund til at betvivle, at de harmonise- rede betingelser er overholdt, kan det anl(cid:230)gge sag efter (36) Direktiv 92/49/E(cid:216)F, artikel 37 og betragtning 28, og direktiv 92/96/E(cid:216)F, artikel 17 og betragtning 25. (37) Skadesforsikring, artikel 6, 7, 8 og 9 i fłrste direktiv (73/239/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved direktiv 92/49/E(cid:216)F, artikel 4, 5, 6, 7 og 8, og direktiv 95/26/EF (artikel 3). Livsforsikring: artikel 6, 7, 8 og 9 i fłrste direktiv (79/267/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved direktiv 92/96/E(cid:216)F, artikel 3, 4, 5, 6 og 7, og direktiv 95/26/EF (artikel 3). (38) Se dom af 10. september 1996, som EF-Domstolen afsagde i et i sag C-11/95, Kommissionen mod Belgien, lignende spłrgsm(cid:229)l Sml. 1996, s. I-4115. Domstolen fandt, at modtagerlandet ikke havde ret til at udłve kontrol med, om hjemlandets lov vedrłrende radio- og tv-udsendelser var overholdt, ligesom det heller ikke skulle kontrollere overholdelsen af bestemmelserne i direktiv 89/552/E(cid:216)F (direktivet om tv uden gr(cid:230)nser) (EFT L 298 af 17. 10. 1989, s. 23). 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/13 traktatens artikel 227 eller opfordre Kommissionen til at skride ind i henhold til traktatens artikel 226. 6. Forsikringsvirksomhed udfłrt ved hj(cid:230)lp af telekommu- nikation, herunder via elektronisk handel a) Anvendelse af telekommunikation (telefon, telefax, presse, osv. ), herunder elektronisk handel (f. eks. Internet) til indg(cid:229)- else af forsikringsaftaler, der d(cid:230)kker en risiko (forpligtelse) beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor det forsik- ringsselskab, som forsikringen er tegnet hos, er etableret, m(cid:229) anses ifłlge for at v(cid:230)re en forsikringsaktivitet udfłrt reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, uden at medkontrahenterne flytter sig fysisk (39). Endvidere er der i de fleste tilf(cid:230)lde tale om varig levering af tjenesteydelser (40). For at forsikringsselskab, som forsikringen er tegnet hos, skal man tage hłjde for, i hvilken medlemsstat det faktisk udfłrer forsikringsaktiviteten, er etableret (hoveds(cid:230)de, filial), og ikke det sted, hvor de teknologiske midler, der er anvendt til at levere tjenesteydelsen, befinder sig (f. eks. det sted, hvor internetserveren befinder sig) (41). fastsl(cid:229) etableringsstedet forsikringsselskab, der for det I de fleste tilf(cid:230)lde indg(cid:229)s forsikringsaftaler via Internet p(cid:229) forsikringstagerens initiativ, idet denne beslutter sig til via sit elektroniske udstyr at tage kontakt med et forsikringsselskab og indg(cid:229) en forsikringsaftale med et forsikringsselskab, der er indstillet p(cid:229) at indg(cid:229) forsikringsaftaler via elektroniske midler. Ifłlge de g(cid:230)ldende forsikringsdirektiver er beliggenheden for den risiko (forpligtelsen), der er d(cid:230)kket af forsikringsaftalen, af afgłrende betydning for at afgłre, hvilken ordning der I łvrigt sker g(cid:230)lder for en given forsikringstransaktion. denne bestemmelse af, hvor forpligtelsen risikoen eller best(cid:229)r, efter pr(cid:230)cise kriterier, der fremg(cid:229)r af selve forsik- ringsdirektiverne (42). For at der s(cid:229)ledes kan v(cid:230)re tale om en forsikringstransaktion ifłlge reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal den risiko eller forpligtelse, som forsik- ringsaftalen vedrłrer, v(cid:230)re beliggende i eller best(cid:229) i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor det forsik- ringsselskab, der d(cid:230)kker risikoen, er etableret. (f. eks. I betragtning af de g(cid:230)ldende bestemmelser mener Kommis- sionen, at forsikringsaktiviteter, der udfłres ved hj(cid:230)lp af elektronisk handel Internet), og som d(cid:230)kker en risiko beliggende i en anden medlemsstat end den, hvor det forsikringsselskab, der d(cid:230)kker risikoen, er etableret, er forsikringsdirektiverne om fri udveksling af reguleret af tjenesteydelser. Et forsikringsselskab, der m(cid:229)tte łnske at tegne forsikringer fra en medlemsstat via Internet for at d(cid:230)kke risici og forpligtelser beliggende eller best(cid:229)ende i andre medlemsstater, vil skulle fłlge den notifikationspro- cedure, der g(cid:230)lder for at udłve virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser (43). De nuv(cid:230)rende retsregler for det indre forsikringsmarked hviler nemlig p(cid:229) mekanismer, hvor man ikke har taget hensyn til brugen af informationssamfundets nye teknologi til udfłrelse af indre marked. forsikringsaktiviteter i det Kommissionen n(cid:230)vnte derfor allerede i meddelelsen til R(cid:229)det om en handlingsplan for de finansielle markeder (44), at den havde til hensigt at vedtage en grłnbog for at under- słge, om bestemmelserne i de g(cid:230)ldende direktiver om finansielle tjenesteydelser indeholder en retlig ramme, der er egnet sikre en udvikling af den elektroniske handel med finansielle tjenesteydelser, samtidig med at der sikres fuld beskyttelse af forbrugernes interesser. til at b) Anvendelse af elektronisk handel udelukkende til reklame, kommercielle oplysninger eller fremme af forsikringsselska- bets omdłmme kan derimod ikke betegnes som forsikrings- virksomhed. Som n(cid:230)vnt i afsnit III i denne meddelelse er reklamevirksomhed i v(cid:230)rtslandet ifłlge forsikringsdirekti- verne ikke underkastet et krav om forudg(cid:229)ende notifikation, men derimod kun intentionen om at udłve forsikringsvirk- somhed p(cid:229) en anden medlemsstats omr(cid:229)de i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser (45). Kommissionen finder det ikke relevant at kr(cid:230)ve, at denne reklame- og oplysningsaktivitet skal underkastes den notifi- kationsprocedure, der er fastsat i tredje forsikringsdirektiv (39) Jf. sag 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, og C-23/93, TV10, (n(cid:230)vnt ovenfor). (40) Jf. afsnit I, punkt 1, note 17. (41) Jf. i den henseende det (cid:230)ndrede forslag til direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel i det indre marked, artikel 1, litra c). Sag C-221/89, Sml. 1991, s. 3905. (42) Skadesforsikring: andet direktiv (88/357/E(cid:216)F), artikel 2, litra d). Livsforsikring: direktiv 90/619/E(cid:216)F, artikel 2, litra e). I mods(cid:230)tning til banksektoren, hvor det andet direktiv 89/646/E(cid:216)F ikke fast- s(cid:230)tter kriterier for beliggenheden af bankaktiviteter i det indre marked. Jf. bankmeddelelsen, der indeholder kriterier for beliggen- heden af banktjenester leveret i henhold til reglerne om fri udveks- ling af tjenesteydelser for at kunne bestemme, hvilke regler der finder anvendelse p(cid:229) disse aktiviteter (SEK(97) 1193 endelig udg. af 20. 6. 1997). (43) Jf. Artikel 14, 16 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, som (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/49/E(cid:216)F om skadesforsikrings- virksomhed, og artikel 11, 14 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, som (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/96/E(cid:216)F om livs- forsikringsvirksomhed for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r den procedure, der skal forbindelse med aktiviteter, der falder ind under disse fłlges i direktivers anvendelsesomr(cid:229)de, og som udłves som led i fri udveksling af tjenesteydelser. (44) KOM(1999) 232 af 11. 5. 1999. (45) Jf. Kommissionens meddelelse om et europ(cid:230)isk initiativ inden for elektronisk handel (KOM(97) 15 endelig udg. ). Forslag til Europa- Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om visse retlige aspekter af elek- tronisk handel i det indre marked (KOM(98) 586 endelig udg. af 18. 11. 1998) og (cid:230)ndret forslag (KOM(1999) 427 endelig udg. af 17. 8. 1999). C 43/14 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 (artikel 34 ff. ) for udłvelse af forsikringsvirksomhed ifłlge reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. 7. Diverse Kommissionen er af den opfattelse, at det givetvis vil v(cid:230)re i strid med EF-retten, dersom en medlemsstat tvinger et i en bestemt periode har udfłrt forsikringsselskab, der tjenesteydelser i landet, til reelt at etablere sig som betin- gelse for, at det kan viderefłre sine aktiviteter. B. NOTIFIKATIONSPROCEDUREN, N¯R DER ¯BNES EN FILIAL, ELLER DER ER PLANER OM AT UD(cid:216)VE VIRKSOMHED SOM LED I FRI UDVEKSLING AF TJENESTEYDELSER Kommissionen finder, at den notifikationsprocedure, der er foreskrevet i tredje forsikringsdirektiv (b(cid:229)de for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r tjenesteydelser) (46), har et enkelt filialer og udveksling af form(cid:229)l, nemlig gensidig information mellem tilsynsmyndighe- derne, og der er alts(cid:229) ikke tale om en foranstaltning, der tager sigte p(cid:229) forbrugerbeskyttelse. Notifikationsproceduren błr ifłlge Kommissionen ikke betragtes som en betingelse, der p(cid:229)virker gyldigheden af forsikringsaftaler, der er indg(cid:229)et, uden at denne procedure er fulgt. I den forbindelse skal det n(cid:230)vnes, at den ekspertgruppe, der inden for rammerne af tredje fase af SLIM-projektet har under- słgt mulighederne for at forenkle den europ(cid:230)iske forsikrings- lovgivning, har anbefalet at bevare og tilpasse den eksisterende notifikationsprocedure for udłvelse af virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser for at give alle forsikringsselskaber i EU mulighed for med den nłdvendige hurtighed at opfylde efterspłrgslen efter forsikringsd(cid:230)kning ifłlge reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser uden dermed at unddrage sig noti- fikationsforpligtelsen (47). Kommissionen stiller sig positivt til denne anbefaling og vil undersłge de eksisterende regler for at foretage de nłdvendige tilpasninger, i EU kan s(cid:229)ledes at alle forsikringsselskaber opfylde efterspłrgslen efter forsikringsd(cid:230)kning ifłlge reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, herunder i de tilf(cid:230)lde, hvor et forsikringsselskab, der ikke har foretaget forudg(cid:229)ende notifi- kation, i sit hjemland anmodes om at tegne en forsikring ifłlge reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser (48). Kommissionen vil frems(cid:230)tte de nłdvendige forslag i den henseende. (46) Jf. artikel 10 i fłrste direktiv (73/239/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved artikel 32 i direktiv 92/49/E(cid:216)F om skadesforsikring, og artikel 10 i fłrste direktiv (79/267/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved artikel 32 i direktiv 92/96/E(cid:216)F om livsforsikringsvirksomhed, for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r den procedure, der skal fłlges, n(cid:229)r der (cid:229)bnes en filial. Jf. artikel 14, 16 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/49/E(cid:216)F om skadesforsikringsvirksom- hed, og artikel 11, 14 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/96/E(cid:216)F om livsforsikringsvirk- somhed, for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r den procedure, der skal fłlges i forbin- delse med aktiviteter, der falder ind under disse direktivers anven- delsesomr(cid:229)de, og som udłves som led i fri udveksling af tjeneste- ydelser. (47) KOM(1999) 88 endelig udg. af 25. 2. 1999. (48) KOM(1999) 88 endelig udg. af 25. 2. 1999. C. REKLAMERING MED FORSIKRINGSTJENESTER Tredje forsikringsdirektiv indeholder en bestemmelse om, at forsikringsselskaber, der har hjemsted i en medlemsstat, kan reklamere med deres ydelser i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne pr(cid:230)steres, under anven- delse af ethvert foreliggende kommunikationsmiddel, forudsat at de overholder eventuelle regler om s(cid:229)danne reklamers form og indhold, der er begrundet i almene hensyn (49). Kommissionen mener ikke, at retten til at reklamere (50) kan głres betinget af, at man fłlger den notifikationsprocedure, der er tredje direktiv (artikel 34 ff. ) med henblik p(cid:229) udłvelse af forsikringsvirksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser. fastsat i i En s(cid:229)dan sammenk(cid:230)dning ville v(cid:230)re kunstig, da den ikke udtrykkeligt er forudset i tredje direktiv. I henhold til artikel 34 ff. reklamevirksomhed i v(cid:230)rtslandet ikke underkastet et krav om forudg(cid:229)ende notifika- tion, men derimod kun intentionen om at udłve forsikrings- virksomhed p(cid:229) en anden medlemsstats omr(cid:229)de. tredje forsikringsdirektiv er P(cid:229) tilsvarende m(cid:229)de vil en sammenk(cid:230)dning af reklamevirk- somhed med den notifikationsprocedure, der skal fłlges ved udłvelse af virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, kunne fłre til absurde situationer, hvor et forsikringsselskab opfordres foretage notifikation til myndighederne i alle de medlemsstater, som teoretisk set kan have modtaget reklamen, til trods for at det p(cid:229)g(cid:230)ldende forsik- ringsselskab ikke agter at udłve forsikringsvirksomhed i alle de medlemsstater, hvor den p(cid:229)g(cid:230)ldende reklame modtages. til at Kommissionen mener derfor, at i overensstemmelse med tredje direktiv finder den notifikationsprocedure der er omhandlet i artikel 34 ff. i tredje direktiv, ikke anvendelse, n(cid:229)r der er tale om reklame, uanset hvilket middel der anvendes (post, telefax eller elektronisk post osv. ). Kun hvis forsikringsselskabet agter at udłve virksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser og udbyde forsikringsprodukter til potentielle kunder etableret i en anden medlemsstat, skal det overholde notifikationsprocedu- ren. Ovenn(cid:230)vnte betragtninger vedrłrer kun reklamespłrgsm(cid:229)let set fra en formel synsvinkel og berłrer ikke medlemsstaternes ret til p(cid:229) deres omr(cid:229)de og med forbehold af den g(cid:230)ldende EF-lovgivning at retsh(cid:229)ndh(cid:230)ve de regler, der er vedtaget til varetagelse af almene hensyn, og som vedrłrer indholdet af reklamer, jf. artikel 41 i tredje direktiv. (49) Tredje skadesforsikringsdirektiv (92/49/E(cid:216)F), artikel 41, og tredje livsforsikringsdirektiv (92/96/E(cid:216)F), artikel 41. fremme afs(cid:230)tningen af varer eller (50) Ved reklame forst(cid:229)s: »enhver form for tilkendegivelse i forbindelse med udłvelse af virksomhed som handlende, h(cid:229)ndv(cid:230)rker eller industridrivende eller udłvelse af et liberalt erhverv, som har til tjenesteydelser, form(cid:229)l at herunder (direktiv 84/450/E(cid:216)F af 10. september 1984 om vildledende reklame (EFT L 250 af 19. 9. 1984, s. 17). Jf. ligeledes det (cid:230)ndrede forslag til Europa-Parlamentets og R(cid:229)dets direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel i det indre marked, artikel 2, litra e) (kom- merciel kommunikation). rettigheder og forpligtelser« fast ejendom, 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/15 II. BEGREBET »ALMENE HENSYN« I TREDJE FORSIKRINGS- DIREKTIV (cid:151) ANVENDELSE AF REGLER; DER ER BEGRUNDET I ALMENE HENSYN I tredje forsikringsdirektiv, hvori der henvises til EF-Domstolens retspraksis, n(cid:230)vnes mange steder begrebet »almene hensyn«, idet forsikringsselskaber navnlig p(cid:229)l(cid:230)gges pligt til (cid:151) n(cid:229)r de opererer p(cid:229) grundlag af en EU-d(cid:230)kkande tilladelse (cid:151) at over- holde de af v(cid:230)rtslandets regler, der er begrundet i almene hensyn. Kravet om overholdelse af s(cid:229)danne regler g(cid:230)lder specifikt ved fri etableringsret (artikel 32, stk. 4, i direktiv 92/49/E(cid:216)F og artikel 32, stk. 4, i direktiv 92/96/E(cid:216)F) eller uden forskel ved b(cid:229)de fri etableringsret og ved fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 28 og 41 i direktiv 92/49/E(cid:216)F; artikel 28 og 41 i direktiv 92/96/E(cid:216)F). 1. Begrebet »almene hensyn« i tredje forsikringsdirektiv tredje forsikringsdirektiv henvises der I begrebet almene hensyn: flere gange til a) I forbindelse med proceduren, der g(cid:229)r forud for ebtable- ringen af en filial, har v(cid:230)rtslandet en frist p(cid:229) to m(cid:229)neder regnet fra modtagelsen af aktstykkerne i sagen, som hjem- landet har fremsendt til v(cid:230)rtslandet, til at underrette forsik- ringsselskabet om de betingelser, hvorunder selskabets virk- somhed (cid:151) begrundet i almene hensyn (cid:151) skal udłves i og i v(cid:230)rtslandet 79/267/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved artikel 32 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F). 73/239/E(cid:216)F direktiv (artikel 10 b) Hvad ang(cid:229)r markedsfłringen af forsikringer indg(cid:229)s med de skal den medlemsstat, hvori forpligtelsen best(cid:229)r, eller den medlems- stat, hvori risikoen er beliggende, anerkende de skades- eller andre livsforsikringskontrakter, der medlemsstater godkendte forsikringsselskaber, hvad enten det sker i henhold til ordningen for filialer eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, forudsat at forsikringerne ikke strider mod regler, der varetager almene hensyn, og som g(cid:230)lder i den medlemsstat, hvor forpligtelsen best(cid:229)r, eller i den medlemsstat, hvori risikoen er beliggende (artikel 28 i direktiv 92/49/E(cid:216)F) og 92/96/E(cid:216)F). i c) Hvad ang(cid:229)r sygeforsikring, der tegnes som erstatning for den d(cid:230)kning, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning, indeholder artikel 54 i tredje skadesforsik- ringsdirektiv (92/49/E(cid:216)F) en bestemmelse om, at enhver medlemsstat, hvori en sygeforsikring helt eller delvis kan erstatte den d(cid:230)kning, der er indbygget i den lovpligtige sociale sikringsordning, kan kr(cid:230)ve, at forsikringen er i over- i denne ensstemmelse med de lovbestemmelser, der medlemsstat sikrer varetagelse af almene hensyn inden for denne forsikringstype. Medlemsstaten kan ogs(cid:229) forud for markedsfłringen anmode om, at de forsikringsbetingelser, der benyttes, bliver meddelt (51). d) Endelig g(cid:230)lder det, at et forsikringsselskab, der er godkendt i sit hjemland, kan reklamere for sine ydelser ved ethvert i filialmedlemsstat eller disponibelt kommunikationsmiddel i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne pr(cid:230)steres, forudsat at selskabet overholder eventuelle regler om s(cid:229)danne rekla- mers form og indhold, der er begrundet i almene hensyn (artikel 41 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F). fri udveksling af Hovedform(cid:229)let med forsikringsdirektiverne er at sikre, at forsikringsselskaber, der er godkendt i en medlemsstat, har adgang til (cid:151) inden for hele Unionen (cid:151) at udfłre forsik- ringsvirksomhed enten ved at etablere en filial eller som led i tjenesteydelser. Bestemmelserne finder anvendelse p(cid:229) alle forsikringsselskaber, som under anven- delse af en i hjemlandet udstedt EF-d(cid:230)kkende tilladelse udłver forsikringsvirksomhed i andre medlemsstater end hjemlandet. EF-lovgiveren har ikke villet sondre mellem tjenesteydelser (52). De forskelle, der filial og levering af best(cid:229)r i henhold til direktiverne, vedrłrer nemlig stort set kun notifikationsproceduren, der er mere omst(cid:230)ndelig ved etablering af en filial (artikel 32 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F) end ved udłvelse af forsikringsvirksomhed som led i fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 34 ff. i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F) (53). Det hedder i betragtning 19 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og i betragtning 20 i direktiv 92/96/E(cid:216)F at v(cid:230)rtslandet skal: (51) Det skal i den forbindelse bem(cid:230)rkes, at n(cid:229)r sygeforsikring teknisk set svarer til den teknik, der g(cid:230)lder ved livsforsikring, har man i artikel 54, stk. 2, i tredje direktiv (92/49/E(cid:216)F) allerede fastsat de betingelser, som kan afkr(cid:230)ves forsikringsselskaber, der udłver denne form for virksomhed. Hvad ang(cid:229)r lovpligtig arbejdsskadeforsikring kan de berłrte medlemsstater af et hvilket som helst forsikringsselskab kr(cid:230)ve over- holdelse af de specifikke bestemmelser, der i den nationale lovgiv- ning er fastsat for denne form for forsikring, bortset fra bestem- melserne om finansielt tilsyn, der under alle omst(cid:230)ndigheder henhłrer under hjemlandets enekompetence (artikel 55 i direktiv 92/49/E(cid:216)F). (52) Der skal i den henseende mindes om, at princippet om gensidig anerkendelse, der g(cid:230)lder ensartet for filialer og tjenesteudbydere, ikke er et nyt begreb indfłrt ved tredje forsikringsdirektiv, men at det ogs(cid:229) findes i andre direktiver om finansielle tjenesteydelser. Andet bankdirektiv (89/646/E(cid:216)F) (EFT L 386 af 30. 12. 1989, senest (cid:230)ndret ved direktiv 92/30/E(cid:216)F (EFT L 110 af 28. 4. 1992, s. 52), direktiv 93/22/E(cid:216)F om investeringsservice i forbindelse med v(cid:230)rdipapirer (EFT L 141 af 11. 6. 1993, s. 27). (53) Det at skal bem(cid:230)rkes, anvendelsen af princippet om en EF-d(cid:230)kkende koncession og princippet om hjemlandstilsyn ikke berłrer anvendelsen af v(cid:230)rtslandets nationale lovgivning p(cid:229) andre omr(cid:229)der som f. eks. skattelovgivningen, lovgivningen om social sikkerhed eller arbejdslovgivningen, som for EF-virksomhe- ders vedkommende kan fasts(cid:230)tte en differentieret behandling alt efter, hvorledes de har valgt at udłve deres virksomhed, om det sker efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser eller efter reglerne om etablering af filialer. S(cid:229)danne bestemmelsers forene- lighed med f(cid:230)llesskabsretten skal under alle omst(cid:230)ndigheder vurderes p(cid:229) grundlag af retlige kriterier, der bla. a. er fastsat for s(cid:229) vidt ang(cid:229)r almene hensyn, nemlig kriteriet om ikke-diskrimina- tion, kriteriet om, at der ikke m(cid:229) finde overlapning sted, nłdven- dighedskriteriet, proportionalitetskriteriet osv. C 43/16 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 ». p(cid:229)se, at der ikke findes nogen hindring for, at de forsik- ringsprodukter, der tilbydes i F(cid:230)llesskabet, kan afs(cid:230)ttes p(cid:229) dens omr(cid:229)de, forudsat at de ikke er i strid med g(cid:230)ldende retsregler begrundet i almene hensyn i den medlemsstat, risikoen best(cid:229)r, og s(cid:229)fremt disse hensyn ikke er hvor beskyttet af hjemlandets retsregler, forudsat at disse rets- regler anvendes ikke-diskriminerende p(cid:229) ethvert selskab, der udłver virksomhed i denne medlemsstat, er objektivt begrundede og st(cid:229)r i et rimeligt forhold til det tilstr(cid:230)bte m(cid:229)l«. Betragtningerne til et direktiv har juridisk v(cid:230)rdi af fortolk- ningsm(cid:230)ssig karakter, idet de fort(cid:230)ller l(cid:230)seren, hvad der var EF-lovgiverens intentioner (54). Kommissionen mener derfor ikke, at et forsikringsselskab, der udłver virksomhed i henhold til reglerne i forsikrings- direktiverne, kan tvinges til at tilpasse sine ydelser til de regler, der g(cid:230)lder i v(cid:230)rtslandet, medmindre de foranstaltnin- ger, der p(cid:229)l(cid:230)gges selskabet, er dikteret af almene hensyn, og dette hvad enten selskabet udłver sin virksomhed via en filial eller via fri udveksling af tjenesteydelser. l(cid:230)gge hindringer Denne holdning er i łvrigt blevet bekr(cid:230)ftet af EF-Domsto- lens seneste retspraksis, som har fastsl(cid:229)et, at det kun er regler til varetagelse af almene hensyn, der kan begr(cid:230)nse i vejen for udłvelsen af de to eller frihedsrettigheder, nemlig retten til grundl(cid:230)ggende fri tjenesteydelser (55) og etableringsretten (56). udveksling af Forsikringsdirektiverne indeholder imidlertid ingen defini- tion af, hvad der skal forst(cid:229)s ved almene hensyn. Det n(cid:230)vnes blot i betragtningerne til direktiverne, hvilke krav EF-Domstolens retspraksis har opstillet for begrebet almene hensyn. Det skyldes, at der er tale om en domstolsafgłrelse baseret p(cid:229) retspraksis, der lłbende vil udvikle sig. Den giver mulighed for at vurdere, om en national foranstaltning, der henhłrer under et ikke-harmoniseret omr(cid:229)de, og som hindrer fri etablering eller fri udłvelse af tjenesteydelser, er ikke-harmoniserede omr(cid:229)der afh(cid:230)nger r(cid:230)kkevidden af begrebet almene hensyn fłrst og fremmest af medlemsstaternes vurdering, og den kan s(cid:229)ledes variere betydeligt fra medlemsstat til medlems- stat afh(cid:230)ngig af de nationale traditioner og medlemssta- ternes m(cid:229)ls(cid:230)tninger. Der er derfor nłdvendigt at fłlge EF-Domstolens retspraksis p(cid:229) omr(cid:229)det. forenelig med EU-retten. P(cid:229) (54) Se navnlig dom af 11. 4. 1973, Michel, ag 76/72, Sml. 1973, s. 457; sag C-238/4, Garcia, Sml. 1996, s. I-1673. (55) Dom af 25. 7. 1991, sag C-76/90, S(cid:228)ger, Sml. 1991, s. I-4221. Se den analyse, der er givet i Kommissionens fortolkningsmeddelelse om fri udveksling af tjenesteydelser p(cid:229) tv(cid:230)rs af landegr(cid:230)nserne (EFT C 334 af 9. 12. 1993, s. 3) og Kommissionens fortolkningsmeddelelse om fri udveksling af tjenesteydelser og om begrebet samfundsm(cid:230)s- sige interesser i andet banddirektiv (SEK(97) 1193 endelig udg. ) af 20. 6. 1997. (56) Dom af 30. 11. 1995, Gebhard, se fodnote 6. Se ogs(cid:229) dom af I-1663. Dom af 31. 3. 1993, sag C-19/92, Kraus; Smbl. 1993, s. 9. 3. 1999, sag C-212-97, Centros, Sml. 1999, s. I-1459. 2. Begrebet almene hensyn a) Domstolsprincipper (57) Begrebet almene hensyn er en retlig konstruktion, der er udformet af EF-Domstolen. Begrebet blev i fłrste omgang udviklet i relation til fri udveksling af tjenesteydelser og frie varebev(cid:230)gelser og blev efterfłlgende udvidet til ogs(cid:229) at omfatte etableringsret (58). EF-Domstolen har imidlertid aldrig defineret, hvad der skal forst(cid:229)s ved almene hensyn, idet den har villet lade begrebet udvikle sig. Domstolen har taget stilling fra sag til sag vedrłrende muligheden for at betragte en given national foranstaltning som forfłlgende et ufravigeligt m(cid:229)l af almen interesse og har pr(cid:230)ciseret det r(cid:230)sonnement, der skal l(cid:230)gges til grund ved vurderingen af, om en medlems- stat kan głre en s(cid:229)dan foranstaltning g(cid:230)ldende over for en virksomhed, der er hjemmehłrende i en anden medlems- stat, men som udłver virksomhed i fłrstn(cid:230)vnte medlems- stat. Domstolen har imidlertid pr(cid:230)ciseret de stenge betin- gelser, som en national foranstaltning, der forfłlger et ufra- vigeligt m(cid:229)l af almen interesse, skal opfylde for gyldigt at kunne głres g(cid:230)ldende (59). EF-Domstolen kr(cid:230)ver, at fłlgende betingelser er opfyldt, for at en national foranstaltning gyldigt kan hindre eller begr(cid:230)nse udłvelsen af etableringsretten eller den frie udveksling af tjenesteydelser, der skal: (cid:151) falde inden for et omr(cid:229)de, der ikke er blevet harmoni- seret (cid:151) forfłlge et m(cid:229)l af almen interesse (57) Kommissionens analyse kan naturligvis (cid:230)ndre sig afh(cid:230)ngig af udviklingen i EF-Domstolens retspraksis p(cid:229) omr(cid:229)det. (58) Sag C-55/94, Gebhard, jf. ovenfor; det er interessant at bem(cid:230)rke, at den dom, der blev afsagt i Gebhard-sagen vedrłrer et omr(cid:229)de (adgang til at udłve virksomhed som advokat), hvor harmonise- ringen af betingelserne for advokatvirksomhedens udłvelse er langt mindre vidtg(cid:229)ende end harmoniseringen for udłvelsen af forsik- ringsvirksomhed. P(cid:229) forsikringsomr(cid:229)det rent faktisk blevet gjort til genstand for en meget vidtg(cid:229)ende harmoni- sering og muligheden for at p(cid:229)ber(cid:229)be sig regler, der er begrundet i almene hensyn, er langt mere begr(cid:230)nset. Hvad derimod ang(cid:229)r forsikringsaftaleretten, som er et omr(cid:229)de, der ikke er blevet harmoniseret ved den afledte EF-ret, har medlems- staterne en meget mere vidtg(cid:229)ende skłnsbefłjelse. Det er navnlig inden for dette omr(cid:229)de, at testen i relation til almene hensyn kan finde anvendelse. er betingelserne (59) Jf. Gebhard-dommen, n(cid:230)vnt ovenfor, hvor EF-Domstolen fastsl(cid:229)r, at: »Nationale foranstaltninger, der kan h(cid:230)mme udłvelsen af de ved traktaten sikrede grundl(cid:230)ggende rettigheder og głre udłvelsen heraf mindre tillokkende, skal opfylde fire betingelser: De skal anvendes uden forskelsbehandling, de skal v(cid:230)re begrundet i tvin- gende samfundsm(cid:230)ssige hensyn, de skal v(cid:230)re egnede til at sikre virkeliggłrelsen af det m(cid:229)l, de forfłlger, og de m(cid:229) ikke g(cid:229) ud over, hvad der er nłdvendigt for at opn(cid:229) form(cid:229)let« Denne retspraksis er siden hen blevet stadf(cid:230)stet af EF-Domstolen i de domme, den har afsagt i henholdsvis sag C-415/93, Bosman, Sml. 1995, I-4921 og C-250/95, Futura, Sml. 1997, s. 2471. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/17 (cid:151) m(cid:229) ikke v(cid:230)re diskriminerende (cid:151) v(cid:230)re objektivt nłdvendige (cid:151) st(cid:229) i et rimeligt forhold til det tilsigtede m(cid:229)l (cid:151) endelig m(cid:229) de almene hensyn ikke i forvejen v(cid:230)re tjenesteyderen allerede er tilgodeset ved de regler, underlagt i sit hjemland. N(cid:229)r en medlemsstat p(cid:229) grund af almene hensyn p(cid:229)l(cid:230)gger et EU-forsikringsselskab, der udłver virk- somhed i landet, et forbrugerbeskyttelsesniveau, der er strengere end det, der er fastsat som mindsteniveau i EU, skal et s(cid:229)dant p(cid:229)l(cid:230)g for at v(cid:230)re i overensstemmele med EU-retten opfylde proportionalitetskriteriet. b) foranstaltningen forfłlger et form(cid:229)l af almen interesse EF-Domstolen har hidtil anerkendt, at s(cid:229) l(cid:230)nge fłlgende omr(cid:229)der ikke er blevet harmoniseret, kan man dØr p(cid:229)be- r(cid:229)be sig almene hensyn (62): Disse kriterier skal v(cid:230)re opfyldt kumulativt. En national foranstaltning skal alts(cid:229) for at v(cid:230)re i overensstemmelse med princippet om fri udveksling opfylde alle disse betin- gelser. Hvis Øn af betingelserne ikke er overholdt, er den p(cid:229)g(cid:230)ldende foranstaltning ikke i overensstemmelse med EU-retten. (cid:151) faglige regler, der tager sigte p(cid:229) at beskytte modtagerne af tjenesteydelser (63), (cid:151) beskyttelse af arbejdstagerne (64), herunder social beskyttelse (65), Begrebet almene hensyn er en undtagelse fra traktatens grundl(cid:230)ggende principper om fri bev(cid:230)gelighed og skal derfor fortolkes restriktivt for at undg(cid:229) en overdreven henvisning hertil og misbrug af denne undtagelsesmulig- hed. Det er under alle omst(cid:230)ndigheder op til den medlems- stat, der p(cid:229)l(cid:230)gger en begr(cid:230)nsning, at fłre bevis for, at den p(cid:229)g(cid:230)ldende foranstaltning opfylder ovenn(cid:230)vnte betingelser. b) Analyse af kriterierne for anvendelse af begrebet almene hensyn a) foranstaltningen falder inden for et omr(cid:229)de, der ikke er blevet harmoniseret Harmoniseringsdirektiverne definerer minimumsniveauet for, hvad der m(cid:229) anses for almene hensyn p(cid:229) EF-plan. Regler i en medlemsstat vedrłrende f. eks. beregning af forsikringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelser og af solvensmargenen samt reglerne om adgang til at udłve forsikringsvirk- somhed og reglerne om finansielt tilsyn kan s(cid:229)ledes ikke l(cid:230)ngere begrundes med henvisning til almene hensyn. N(cid:229)r disse harmoniserede regler angiver et minimums- niveau, st(cid:229)r det dog en stat frit for at fasts(cid:230)tte strengere regler over for indenlandske forsikringsselskaber end dem, der er fastsat i direktiverne (60). Hvad ang(cid:229)r forsik- ringsdirektiverne g(cid:230)lder dette f. eks. reglerne om investe- ring eller diversificering af de aktiver, der udgłr den forsikringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelse. Det foreskrives derfor i tredje forsikringsdirektiv, at de i tilf(cid:230)lde, hvor der fast- s(cid:230)ttes minimumsnormer, kan hjemlandet »foreskrive stengere regler for de forsikringsselskaber, der er tilladt af dets egne kompetente myndigheder« (61). (60) Dom af 12. 12. 1996, RTI, forenede sager C-320/94, C-328/94, Sml. 1996; I-6471, der fastsl(cid:229)r, at anvendelse af minimumsbestemmelser C-329/94, C-337/94, C-338/94 og C-339/94, s. skal ske under overholdelse af traktaten. (61) Tredje direktiv (92/49/E(cid:216)F), betragtning 8, og tredje direktiv (92/96/E(cid:216)F), betragtning 9. (cid:151) forbrugerbeskyttelse (66), (cid:151) bevarelse af den nationale finanssektors gode omdłmme (67), (cid:151) forebyggelse af svig (68), (cid:151) opretholdelse af samfundsordenen (69), (cid:151) beskyttelse af industrielle ejendomsrettigheder (70), (cid:151) bevarelse af den nationale historiske og kunstneriske kulturarv (71), (cid:151) kulturpolitik og beskyttelse af den kulturelle forskel- lighed inden for den audiovisuelle sektor (72) (cid:151) sammenh(cid:230)ng inden for skatteordningerne (73) (62) Hertil m(cid:229) a fortiori tilfłjes bestemmelserne i artikel 46 om den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sund- hede. (63) Dom af 18. 1. 1979, Van Wesemael, sag 110/78 og 111/78, Sml. 1979, s. 35. (64) Dom af 17. 12. 1981, Webb, jf. ovenfor. (65) Dom af 28. 3. 1996, sag C-272/94, Guiot, Sml. 1996, s. I-1905. (66) Dom af 4. 12. 1986, sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, jf. ovenfor. (67) Dom af 10. 5. 1995, Alpine Investments BV, ovenn(cid:230)vnte sag C-284/93. (68) Sag C-275/92, Schindler, Sml. 1994, s. I-1039. (69) Ibid. (70) Sag 62/79, Coditel, Sml. 1980, s. 881. (71) Sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. 1991, s. 709. (72) Dom af 25. 7. 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda, sag I-4007) og Kommissionen mod Nederlandene I-4069); dom af 3. 2. 1993, Veronica C-288/89, Sml. (C-353/89, Sml. 1991, s. Omroep Organisatie (C-148/91, Sml. 1993, s. I-487). (73) Sag C-204/90, Bachmann, Sml. 1992, s. 249. C 43/18 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 (cid:151) trafiksikkerhed (74), d) foranstaltningen skal v(cid:230)re objektivt nłdvendig (cid:151) kreditorbeskyttelse (75), (cid:151) loyal samhandelsadf(cid:230)rd (76), og (cid:151) sikring af et velfungerende retsv(cid:230)sen (77). Denne liste er ikke endelig, og Domstolen forbeholder sig til enhver tid ret til at supplere den. c) den nationale foranstaltning er ikke-diskriminerende Hvis den p(cid:229)g(cid:230)ldende restriktion er diskriminerende, dvs. hvis en medlemsstat p(cid:229)l(cid:230)gger et EU-forsikringsselskab ikke p(cid:229)l(cid:230)gges de indenlandske foranstaltninger, der forsikringsselskaber, eller som p(cid:229)l(cid:230)gges disse p(cid:229) en mere fordelagtig m(cid:229)de, kan denne i henhold til EF-Dom- stolens retspraksis kun v(cid:230)re berettiget af de hensyn, der er n(cid:230)vnt i traktatens artikel 46 (den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed (78), ikke indg(cid:229)r łkonomiske begrundelser (79). hvori der Dette begreb skal i łvrigt fortolkes meget strengt. I det tilf(cid:230)lde kan man ikke p(cid:229)ber(cid:229)be sig almene hensyn for at p(cid:229)vise den nationale foranstaltnings forenelighed med EU’s retsorden. Man kan vanskeligt forestille sig foranstaltninger, der p(cid:229) forsikringsomr(cid:229)det kan opfylde den betingelse, at de udgłr en alvorlig trussel mod samfundet. Man m(cid:229) s(cid:229)ledes g(cid:229) ud fra, at diskriminerende foranstaltninger p(cid:229) forsikringsomr(cid:229)det vanskeligt vil kunne retf(cid:230)rdiggł- res. (74) Sag C-55/93, Johannis Gerrit, Sml. 1994, s. I-4837. (75) Dom af 12. 12. 1996 i sag C-3/95, Reiseb(cid:252)ro Broede, Sml. 1996, s. I-6511. (76) Dom af 10. 5. 1995, Alpine Investments BV, ovenn(cid:230)vnte sag C-384/93; dom af 25. 7. 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda (sag C-288/89, Sml. , s. I-4007). (77) Ibid. (78) Se dom af 4. 5. 1993, Federaci(cid:243)n de Distribuidores CinematogrÆfi- cos, sag C-17/92, Sml. 1993, s. I-2239, hvor EF-Domstolen fastsl(cid:229)r, at beskyttelse af kulturpolitikken ikke er en begrundelse, der indg(cid:229)r i traktatens artikel 46. Jf. dom af 29. 4. 1999, C-224/97, Ciola, Sml. 1999, s. I-2517, pr(cid:230)mis 16-17. s(cid:229)ledes (79) Sag 352/85, Sml. 1988, s. 2085; sag C-17/92, Sml. 1993, s. I-2239; sag C-484/93, Svesson, Sml. 1995, s. I-3955. EF-Dom- fastsl(cid:229)et, at begrebet den offentlige orden stolen har under alle omst(cid:230)ndigheder foruds(cid:230)tter, at der, ud over den forstyr- relse af samfundsordenen, som enhver lovovertr(cid:230)delse indeb(cid:230)rer, foreligger en virkelig og tilstr(cid:230)kkelig alvorlig trussel mod et grundl(cid:230)ggende samfundshensyn (sag 30/77, Boucherau, Sml. 1977, s. 1999); sag C-114/97, Kommissionen mod Spanien, Sml. 1998, s. I-6717. Selv om en af v(cid:230)rtslandet vedtagen foranstaltning p(cid:229)st(cid:229)s at tjene et m(cid:229)l, der tilgodeser almene hensyn, kan man stille sig det spłrgsm(cid:229)l, om den virkelig er nłdvendig for at tilgodese det p(cid:229)g(cid:230)ldende hensyn. EF-Domstolen har i visse domme fastsl(cid:229)et, at en given national foranstaltning, som v(cid:230)rtslandet mener forfłlger et m(cid:229)l af almen interesse, i dette tilf(cid:230)lde forbrugerbe- skyttelse, var mere vidtg(cid:229)ende end nłdvendigt for at varetage denne interesse (80). Domstolen udłver s(cid:229)ledes en kontrol, der reelt tager sigte p(cid:229) at fastsl(cid:229), om visse foranstaltninger, der h(cid:230)vdes at beskytte modtagerne af tjenesten, f. eks. forbrugerne, ikke rent faktisk forfłlger andre m(cid:229)l, nemlig beskyttelsen af det nationale marked. e) foranstaltningen skal st(cid:229) i et rimeligt forhold til det tilsigtede m(cid:229)l Endelig m(cid:229) det undersłges, om der ikke findes mindre restriktive midler til at opn(cid:229) det tilsigtede m(cid:229)l af almen interesse. EF-Domstolen undersłger systematisk, om medlemsstaten ikke har mulighed for at v(cid:230)lge foranstalt- ninger, der er mindre restriktive for samhandelen (81). Under en s(cid:229)dan undersłgelse h(cid:230)nder det, at EF-Dom- stolen p(cid:229) grundlag af en komparativ analyse af de andre medlemsstaters lovgivninger n(cid:229)r til den konklusion, at der findes mindre restriktive foranstaltninger, der kan sikre forbrugerens beskyttelse (82). Men Domstolen har en dog ogs(cid:229) medlemsstat p(cid:229)l(cid:230)gger mindre strenge regler end dem, ikke betyder, at som en anden medlemsstat p(cid:229)l(cid:230)gger, sidstn(cid:230)vnte regler er for vidtg(cid:229)ende i forhold til det tilsigtede m(cid:229)l og dermed udforenelig med f(cid:230)llesskabs- retten« (83). »at den omst(cid:230)ndighed, fastsl(cid:229)et, at foranstaltning retf(cid:230)rdiggłres af Dersom en national v(cid:230)rtslandet som v(cid:230)rende en foranstaltning, der beskytter modtageren af en tjenesteydelser, og foranstaltningen udgłr en begr(cid:230)nsning for et forsikringsselskab, der er omfattet af den gensidige anerkendelse, skal det under- słges, om der er et reelt behov for at beskytte den p(cid:229)g(cid:230)ldende modtager. EF-Domstolen har nemlig i en dom af 4. december 1986, Kommissionen mod Tyskland (forsikringer), fastsl(cid:229)et (84), »at der kan v(cid:230)re tilf(cid:230)lde, hvor den forsikrede risiko er af en s(cid:229)dan art, og forsikrings- tageren har en s(cid:229)dan stilling, at der intet behov er for at beskytte ham gennem anvendelsen af de pr(cid:230)ceptive regler i national ret«. (80) Sag C-410/96, Ambry, Sml. 1998, s. I-7875. Sag C-76/90, Dene- meyer, n(cid:230)vnt ovenfor. Sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1986, s. 3755. (81) Se den seneste dom af 6. 6. 1996, Kommissionen mod Italien (SIM), sag C-101/94, Sml. 1996, s. I-2691. Se ogs(cid:229) dom af 10. 5. 1995, Alpine Investments, sag C-384/93 n(cid:230)vnt ovenfor. (82) Dom af 18. 5. 1993, Yves Rocher, sag C-129/91, Sml. 1993, s. I-2361. (83) Dom af 10. 5. 1995, Alpine Investments, sag C-384/93 n(cid:230)vnt oven- for. (84) Sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, n(cid:230)vnt ovenfor. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/19 Forsikringsdirektiverne fłlger denne retspraksis, og de tager allerede hłjde for forsikringstagerens s(cid:230)rlige situa- tion, idet de indeholder bestemmelser, der tager sigte p(cid:229) at beskytte denne. F. eks. sondringen i skadesforsikrings- »masserisici« (85), aftaler mellem »store omfanget af bestemmelserne om oplysning af forsik- ringstagerne (86) eller retten til at opsige en livsforsik- ring (87). risici« og Kommissionen er s(cid:229)ledes af den opfattelse, at medlems- staterne (cid:151) n(cid:229)r de indfłrer regler til varetagelse af almene hensyn (cid:151) skal sondre mellem, om ydelserne skal ligesom de skal tage hłjde for, hvor udsatte de personer er, som de p(cid:229)tager sig at beskytte. leveres til erfarne modtagere eller ej, forsikringstagere eller professionelle Forsikringsydelser vedrłrende »store risici« eller avance- rede (f. eks. de professionelle inden for finansverdenen) błr v(cid:230)rtslandet f. eks. ikke underkaste s(cid:230)rlige regler til varetagelse af almene hensyn, i hvert fald ikke hvad ang(cid:229)r beskyttelse af i et forsikringstagerne. Proportionalitetskriteriet vil s(cid:229)dant tilf(cid:230)lde v(cid:230)re meget vanskeligt at opfylde. f) endelig m(cid:229) de almene hensyn ikke i forvejen v(cid:230)re tilgodeset ved de regler, tjenesteyderen allerede er underlagt i sit hjem- land. Det skal her undersłges, om forsikringsselskabet ikke allerede via lovgivningen i hjemlandet er underkastet lignende eller sammenlignelige bestemmelser, der tager sigte p(cid:229) at tilgodese det samme hensyn (88). Inden for rammerne af forsikringsdirektiverne kan dette kriterium v(cid:230)re af stor betydning ved vurderingen af, om som v(cid:230)rtslandet p(cid:229)l(cid:230)gger ved de udłvelsen af sin residualkompetence, er lovlige. foranstaltninger, (85) Artikel 5, litra d), 88/357/E(cid:216)F og 90/618/E(cid:216)F. i direktiv 73/239/E(cid:216)F, (cid:230)ndret ved direktiv (86) Skadesforsikring: jf. direktiv 92/49/E(cid:216)F; artikel 31 (de fłr-kontrakt- lige oplysninger skal gives forsikringstagere, der er fysiske perso- ner) og 43 (begr(cid:230)nsning af disse oplysninger til »masserisiko«). (87) Retten til at opsige en forsikring har kun personer, der har tegnet en individuel livsforsikring, s(cid:229)ledes at medlemsstaterne kan undlade at anvende denne ret p(cid:229) forsikringstagere, der ikke har brug for denne s(cid:230)rlige beskyttelse p(cid:229) grund af deres s(cid:230)rlige situation eller de omst(cid:230)ndigheder, hvorunder aftalen er indg(cid:229)et (jf. artikel 15 i direktiv 90/619/E(cid:216)F (cid:230)ndret ved artikel 30 i direktiv 92/96/E(cid:216)F). (88) Sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, n(cid:230)vnt ovenfor; sag C-76/90, Denemeyer, n(cid:230)vnt ovenfor. Det skal f. eks. , n(cid:229)r man tester dette kriterium, undersł- ges, i hvilket omfang visse kontrolforanstaltninger, som v(cid:230)rtslandet kr(cid:230)ver, allerede er gennemfłrt i hjemlandet, og i hvilket omfang oplysninger af regnskabsm(cid:230)ssig, tilsynsm(cid:230)ssig, statistisk eller finansiel art allerede er blevet meddelt til hjemlandets kompetente myndighed osv. c) Andre hensyn Hvis nogle medlemsstater indfłjer store dele af den natio- nale lovgivning p(cid:229) listen over de bestemmelser, der vare- tager almene hensyn, kan der v(cid:230)re tale om misbrug. Flere EU-lande er nemlig tilbłjelige til at anse hele deres forbru- gerbeskyttelseslovgivning, skattelovgivning, handelslovgiv- ning eller konkurrencelovgivning som v(cid:230)rende dikteret af almene hensyn. Men Kommissionen er af den opfattelse, at princippet om nłdvendighed, ikke-overlapning og propor- tionalitet indeb(cid:230)rer, at medlemsstaterne ved vedtagelsen af en fremtidig lovgivning eller i givet fald ved meddelelsen af de betingelser, der er angivet i artikel 32, stk. 4, i direktiv 92/49/E(cid:216)F og 92/96/E(cid:216)F, pr(cid:230)cist skal angive, hvilke bestemmelser der kan v(cid:230)re begrundet i almene hensyn. Slev om r(cid:230)sonnementet og de spłrgsm(cid:229)l, der opst(cid:229)r, er de samme, uanset om selskabet opererer via en filial eller via fri udveksling af tjenesteydelser, kan vurderingen af en restriktions proportionalitet variere, alt efter hvilken af det to former for virksomhed der er tale om. Da der er forskel p(cid:229) etablering og udveksling af tjenesteydelser, vil man lettere kunne anse en restriktion for at st(cid:229) i rimeligt forhold til det tilsigtede m(cid:229)l, n(cid:229)r den głres g(cid:230)ldende over for i det p(cid:229)g(cid:230)ldende land, end n(cid:229)r den er rettet mod en virksomhed, der kun midlertidigt opererer i landet. en virksomhed, der permanent opererer Domstolen har da ogs(cid:229) anerkendt denne forskel ved at statuere, at tjenesteydere skal v(cid:230)re underlagt lempeligere regler end etablerede virksomheder (89). Ifłlge fast rets- praksis g(cid:230)lder det ifłlge traktatens artikel 50, stk. 3: »at hele den nationale lovgivningen, der finder anvendelse p(cid:229) denne stats egne borgere, og som i almindelighed regulerer de i denne stat etablerede selskabers permanente virksom- hed, fuldt ud og p(cid:229) samme m(cid:229)de kan bringes i anvendelse p(cid:229) virksomhed af midlertidig art, der udłves af foreta- gender etableret i andre medlemsstater« (90). (89) »En medlemsstat m(cid:229) ikke ved udfłrelsen af tjenesteydelser p(cid:229) dens omr(cid:229)de kr(cid:230)ve alle de betingelser overholdt, der stilles ved en etab- lering, idet dette ville fłre til, at de bestemmelser, der skal sikre den tjenesteydelser, bliver praktisk virkningslłse«. frie udveksling af Dom af 25. 7. 1991, S(cid:228)ger, jf. ovenfor. Se ogs(cid:229) dom af 26. 2. 1991, Kommissionen mod Gr(cid:230)kenland, sag C-198/89, Sml. 1991, s. I-727. (90) Dom af 4. 12. 1986, Kommissionen mod Tyskland, jf. ovenfor. Se ogs(cid:229) dom af 17. 12. 1981, Webb. sag 279/80, Sml. 1981, s. 3305. C 43/20 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 En og samme restriktion, der głres g(cid:230)ldende under henvis- ning til almene hensyn, vil s(cid:229)ledes alt efter omst(cid:230)ndighe- derne kunne anses for at st(cid:229) i et rimeligt forhold til det tilsigtede m(cid:229)l, n(cid:229)r den er rettet mod en filial, men ikke n(cid:229)r for en tjenesteyder. Kommissionen den anvendes over finder til varetagelse af almene hensyn p(cid:229)l(cid:230)gger forsikringsselskaber visse formali- teter (kontrolforanstaltninger, registrering, udgifter, indsen- delse af oplysninger osv. ), błr tage hensyn til, hvorledes det selskab, der udłver virksomhed i landet via ordningen med gensidig anerkendelse, opererer. f. eks. , at en medlemsstat, der Men denne sondring synes ikke at kunne foretages, n(cid:229)r der er tale om forbrugerbeskyttelsesregler (selvfłlgelig forudsat at de andre kriterier er opfyldt). Kravet om forbrugerbe- skyttelse błr nemlig v(cid:230)re identisk, hvad enten tjeneste- ydelsen leveres som led i fri udveksling af tjenesteydelser eller via en etableret filial. 3. Anvendelse af disse principper p(cid:229) forsikringssektoren almene hensyn, Efter at have angivet hvad der prim(cid:230)rt karakteriserer begrebet finder Kommissionen det hensigtsm(cid:230)ssigt at angive, hvorledes den har fortolket dette begreb, n(cid:229)r det anvendes p(cid:229) forsikring, idet den vil fremdrage nogle eksempler p(cid:229) nationale regler, som et selskab kan blive konfronteret med i forbindelse med udłvelse etableringsretten og reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Det skal endnu en gang pr(cid:230)ciseres, at denne fortolkning ikke foregriber den fortolkning, som Domstolen (cid:151) der er kompetent i sidste instans, hvad ang(cid:229)r fortolkningen af traktaten og den afledte ret (cid:151) m(cid:229)tte n(cid:229) frem til, hvad ang(cid:229)r de her rejste spłrgsm(cid:229)l. S(cid:229)danne regler kan f. eks. vedrłre: virksomhed efter af a) forh(cid:229)ndsmeddelelse af forsikringsvilk(cid:229)r b) kapitaliseringsvirksomhed udłvet af forsikringssel- skaber c) ensartede lovpligtige bonus/malus-ordninger d) det sprog, der anvendes i forskringsaftalen e) regler for god forretningsskik f) maksimale forsikringsm(cid:230)ssige renter inden for livsfor- sikring i) forpligtelsen til at fasts(cid:230)tte en tilbagekłbsv(cid:230)rdi i livs- forsikringsaftaler j) forbud mod den s(cid:229)kaldte »cold calling«-teknik, k) regler i v(cid:230)rtslandet for opkr(cid:230)vning af indirekte skatter indg(cid:229)et forsikringspr(cid:230)mier for forsikringsaftaler tjenesteydelser: en repr(cid:230)sentant af efter reglerne om fri udveksling af forsikringsselskabets udpegelse af over for skattemyndighederne. a) Forh(cid:229)ndsmeddelelse af forsikringsvilk(cid:229)r De tredje forsikringsdirektiver forbyder udtrykkeligt en forudg(cid:229)ende og systematisk materiel kontrol af forsikrings- betingelserne og af kontraktdokumenterne (91), og dette uanset hvad de nationale myndigheder m(cid:229)tte kalde den anvendte ordning, og hvad enten der er tale om forudg(cid:229)- ende godkendelse af forsikringsaftaler og tariffer, eller der blot er tale om, at de systematisk skal anmeldes med stilti- ende godkendelse, eller at dokumenterne skal indleveres, fłr de kan bruges. En forudg(cid:229)ende og systematisk kontrol er for fremtiden kun tilladt i de tilf(cid:230)lde, der udtrykkeligt er fastsat i EU-direktiverne. Dette er f. eks. for lovpligtige forsikringer (som f. eks. lovpligtig automobilansvarsforsik- ring) (92) eller ved sygeforsikring, der tr(cid:230)der i stedet for den sygesikring, der er indbygget i den lovpligtige sygesik- ringsordning (93), hvor medlemsstaterne fłr anvendelsen kan kr(cid:230)ve oplysninger om de generelle forsikringsbetingelser, men under ingen omst(cid:230)ndigheder godkendelse. Hvad ang(cid:229)r livsforsikring kan hjemlandet kr(cid:230)ve, at forsikringssel- skaberne systematisk meddeler, hvilket forsikringsm(cid:230)ssigt grundlag der har v(cid:230)ret anvendt ved beregningen af forsik- ringstakster og forsikringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelser (94). tilf(cid:230)ldet Ud over disse s(cid:230)rlige tilf(cid:230)lde kan medlemsstaterne kun efterfłlgende og p(cid:229) en ikke-systematisk m(cid:229)de fłre kontrol med forsikringsbetingelser (cid:151) og et s(cid:229)dant krav m(cid:229) under ingen omst(cid:229)ndigheder udgłre en forh(cid:229)ndsbetingelse for, at forsikringsselskabet kan udłve sin virksomhed (cid:151) men form(cid:229)let kan v(cid:230)re at forsikringspolicer, der sikre, at markedsfłres i landene, overholder de dØr g(cid:230)ldende bestem- melser til varetagelse af almene hensyn. Da EU-lovgiveren fastsat, hvilke materielle kontrolordninger allerede har medlemsstaterne kan głre brug af og under hvilke betingel- ser, er der tale om et aspekt, der allerede har v(cid:230)ret gjort til genstand for en EU-harmonisering. Ikke desto mindre kr(cid:230)ver nogle medlemsstater fortsat forh(cid:229)ndsmeddelelse af disse oplysninger. I de fleste tilf(cid:230)lde er der tale om, at hovedpunkterne i forsikringsbetingelserne skal forel(cid:230)gges. Dette krav skal sikre beskyttelse af forbru- gerenog gennemsigtighed for de produkter, der lanceres p(cid:229) det nationale marked, og lette tilsynsmyndighedernes kontrol med forsikringsprodukterne. g) p(cid:229)l(cid:230)ggelse af standardvilk(cid:229)r eller mimimumsvilk(cid:229)r for forsikringer h) klausuler om obligatorisk franchise i forsikringsaftaler (91) Artikel 6, stk. 3 og artikel 39 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og artikel 5, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/96/E(cid:216)F. (92) Artikel 30, stk. 2, i direktiv 92/49/E(cid:216)F. (93) Artikel 54, stk. 1, i direktiv 92/49/E(cid:216)F. (94) Artikel 29 i direktiv 92/96/EF og artikel 5, stk. 3, i direktiv 79/267/E(cid:216)F. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/21 Kommissionen er af den opfattelse, at en bibeholdelse af en forudg(cid:229)ende og systematisk kontrol med forsikringsbetin- gelser ikke er i overensstemmelse med de tredje forsikrings- direktiver p(cid:229) omr(cid:229)det ud over de tilf(cid:230)lde, der udtrykkeligt er n(cid:230)vnt i de tredje forsikringsdirektiver. Da der er tale om et omr(cid:229)de, der allerede er gjort til genstand for en EU-harmo- nisering, mener Kommissionen endvidere ikke, at medlems- staterne kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig almene hensyn som begrundelse for at opretholde en s(cid:229)dan kontrol, da de af EF-Domstolen opstillede betingelser ikke er opfyldt. b) Kapitaliseringsvirksomhed udłvet af forsikringsselskaber Blandt de aktiviteter, der er omfattet af den EU-d(cid:230)kkende administrative tilladelse, »kapitaliseringsvirksom- figurerer hed, der er baseret p(cid:229) aktuarm(cid:230)ssig beregning, og som forud fastsat engangsbelłb eller mod indbetaling af et forud fastsatte periodiske ydelser indeb(cid:230)rer en r(cid:230)kke forpligtelser af en bestemt varighed og af et bestemt belłb«, n(cid:229)r s(cid:229)dan kapitaliseringsvirksomhed fłlger af en kontrakt og er underkastet tilsyn fra hjemlandets tilsynsmyn- digheders side. En s(cid:229)dan form for virksomhed kan ligesom enhver anden aktivitet, der er omfattet af livsforsikrings- direktivernes anvendelsesomr(cid:229)de, udłves overalt inden for EU, herunder ogs(cid:229) i en medlemsstat, hvor de lokale livsfor- sikringsselskaber ikke har ret til at udłve en s(cid:229)dan form for virksomhed f. eks. med den begrundelse, at denne form for virksomhed i v(cid:230)rtslandet betragtes som v(cid:230)rende bankvirk- somhed, s(cid:229)ledes at det er forbeholdt kreditinstitutter. Kommissionen mener derfor ikke, at der er nogen grund til at forbyde markedsfłring af kapitaliseringsprodukter, der opfylder de kriterier, der er fastsat i fłrste livsforsikrings- direktiv (79/267/E(cid:216)F), s(cid:229)ledes som (cid:230)ndret ved direktiv 92/96/E(cid:216)F, n(cid:229)r de p(cid:229)g(cid:230)ldende produkter markedsfłres i en medlemsstat af et livsforsikringsselskab, der i hjemlandet har tilladelse til at udłve denne form for virksomhed. Den omst(cid:230)ndighed, at denne form for virksomhed ikke i v(cid:230)rtslandet betragtes som v(cid:230)rende forsikringsvirksomhed og s(cid:229)ledes ikke kan udłves af forsikringsselskaber, der har deres hjemsted p(cid:229) v(cid:230)rtslandets omr(cid:229)de, er ikke til hinder for, at fra andre medlemsstater kan udłve s(cid:229)dan virksomhed, n(cid:229)r de er omfattet af en gensidige anerkendelse mellem medlemsstaterne og af ordningen med en enkelt administrativ tilladelse, der er etableret ved tredje livsforsikringsdirektiv (92/96/E(cid:216)F) (95). forsikringsselskaber Ved udłvelsen af denne form for virksomhed skal kapitali- seringsprodukter, som et livsforsikringsselskab udbyder i et v(cid:230)rtsland (cid:151) ligesom enhver anden form for livsforsikrings- aktivitet (cid:151) overholde de i v(cid:230)rtslandet g(cid:230)ldende bestemmel- ser, som er dikteret af almene hensyn, og som navnlig omfatter de skatteregler, der g(cid:230)lder for denne produkttype, eller reglerne for reklamering. (95) Alt andet lige finder den samme konklusion med de fornłdne (cid:230)ndringer anvendelse p(cid:229) andre former for forsikringer, der er n(cid:230)vnt livsforsikringsdirektiv (79/267/E(cid:216)F), og som figurerer under afsnit V (tontinevirksomhed) og afsnit VII (forvaltning af kollektive pensionsfonde) i bilaget til fłrste livsforsikringsdirektiv. artikel 1, stk. 2, fłrste i i c) Lovpligtig pr(cid:230)mieneds(cid:230)ttelses-/pr(cid:230)mieforhłjelseskoeffici- enter for lovpligtige automobilansvarsforsikringer (bonus/ malus-ordinger) I visse medlemsstater indeholder den nationale lovgivning meget detaljerede regler for beregningen af pr(cid:230)mien for lovpligtige indeholder automobilansvarsforsikringer. Bl. a. om pr(cid:230)mieneds(cid:230)ttelses-/ lovgivningen bestemmelser pr(cid:230)mieforhłjelseskoefficienter (bonus/malus-ordninger). Den foreskrevne teknik indeb(cid:230)rer fasts(cid:230)ttelse af en obliga- torisk gradinddelt skala, p(cid:229) grundlag af hvilken (cid:229)rspr(cid:230)mien beregnes. Denne skala finder anvendelse, b(cid:229)de n(cid:229)r auto- mobilansvarsforsikringen tegnes, og n(cid:229)r der senere sker forsikringstagerens bev(cid:230)gelser p(cid:229) forsik- skadeshyppighed. Forhłjelsen eller neds(cid:230)ttelsen af ringspr(cid:230)mien er ikke fri, da den skal ske efter pr(cid:230)cise kriterier, der lovgivning. S(cid:229)danne systemer er ud fra et forsikringsteknisk synspunkt en tariferingsmekanisme. skalaen afh(cid:230)ngig af i medlemsstatens fastlagt er Hovedargumentet for disse lovpligtige ordninger er, at de łger trafiksikkerheden. Da bilisterne vil skulle betale en forhłjet pr(cid:230)mie i tilf(cid:230)lde af uheld, vil de v(cid:230)re mere forsig- tige og agtp(cid:229)givende. Det anfłres ligeledes, at s(cid:229)danne obli- gatoriske ordninger bidrager til gennemsigtighed, da de giver forsikringstagerne mulighed for at sammenligne de forskel- lige forsikringsprodukter og foretage deres valg, hvilket kan fremem forsikringstagernes mobilitet. Det skal imidlertid understreges, at tredje skadesforsikrings- direktiv (92/49/E(cid:216)F) ikke alene har indfłrt tariferingsfrihed og afskaffet enhver forudg(cid:229)ende og systematisk kontrol med forsikringstakster og forsikringskontrakter, men ogs(cid:229) tillagt hjemlandet enekompetence til at fłre finansiel tilsyn med forsikringselskaber (96). Bevarelse af en lovpligtig tariferings- mekanisme forekommer derfor i uoverensstemmelse med hensigten i de tredje forsikringsdirektiver. Man m(cid:229) derfor spłrge, om andre mindre restriktive midler ikke kunne give samme resultat, samtidig med at man overholdt prin- cippet om tariferingsfrihed, der i direktiv 92/49/E(cid:216)F. Det samme g(cid:230)lder markedets gennemsigtighed. Kommissionen mener ligeledes, at denne m(cid:229)ls(cid:230)tning kan opfyldes, uden at princippet om tariferingsfrihed kr(cid:230)nkes, hvis man indfłrer ordninger, der ikke indeholder tariferings- elementer. F. eks. ville bonus/malus-ordninger uden pr(cid:230)mie- neds(cid:230)ttelses-/pr(cid:230)mieforhłjelseskoefficienter, forsik- ringsselskaberne frit kan fasts(cid:230)tte pr(cid:230)mien, głre markedet gennemsigtigt og fremme forsikringstagernes mobilitet. fastsat hvor er Hvis en medlemsstat mener, at s(cid:229)danne lovpligtige systemer m(cid:229) anses som pr(cid:230)ceptive kontraktbestemmelser i en forsik- ringsaftale, m(cid:229) den under alle omst(cid:230)ndigheder overveje, om der ikke findes mindre restriktive midler til at opn(cid:229) de even- tuelle objektive m(cid:229)l, som indfłrelsen af denne bestemmelse tager sigte p(cid:229). (96) Artikel 6 stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/49/E(cid:216)F og artikel 5, stk. 3, artikel 29 og 39 i direktiv 92/96/E(cid:216)F. C 43/22 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 Kommissionen mener, at i det omfang s(cid:229)danne lovpligtige bonus/malus-ordninger er tariferingsbestemmelser, vil de v(cid:230)re i strid med tredje direktiv. I s(cid:229) fald er Kommissionen af den opfattelse, at man ikke kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig varetagelsen af almene hensyn som begrundelse for at bibeholde s(cid:229)danne ordningers lovpligtige karakter, da de henviser til regler, der allerede er blevet harmoniseret p(cid:229) EU-plan. skal Hvis en pr(cid:230)mieneds(cid:230)ttelse-/pr(cid:230)mieforhłjelsesmekanisme ikke er et resultat af en statslig foranstaltning men af en brancheaftale, forenelighed med foranstaltningens EU-retten navnlig vurderes efter EF-traktatens artikel 81. Kommissionen minder i den henseende om forordning (E(cid:216)F) nr. 3932/92 af 21. december 1992 (97) om anvendelse af traktatens artikel 81, stk. 3, p(cid:229) visse kategorier af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis p(cid:229) forsikringsomr(cid:229)det, der kun p(cid:229) visse betingelser tillader aftaler, hvis form(cid:229)l er udar- bejdelse og bekendtgłrelse af standardpolicebetingelser for direkte forsikring (forordningens afsnit III). Fritagelsen kan derfor kun anvendes, hvis standardpolicebetingelserne udar- bejdes og bekendtgłres med udtrykkelig angivelse af, at de kun er vejledende, og at det er muligt at aftale andre betin- gelser. Fritagelsen g(cid:230)lder eller sammenslutninger af virksomheder, som afpasser sig efter eller forpligter sig til eller p(cid:229)l(cid:230)gger andre virksomheder ikke at benytte andre betingelser. Afsnittet i forordningen om samarbejde vedrłrende pr(cid:230)mieberegning (afsnit II) kan i łvrigt ikke udgłre et retsgrundlag for en pr(cid:230)mieneds(cid:230)t- telses-/pr(cid:230)mieforhłjelsesmekanisme. for virksomheder ikke d) Det sprog, der anvendes i forsikringsaftalen I visse medlemsstater kr(cid:230)ves det, at forsikringer, der tegnes og forvaltes i de p(cid:229)g(cid:230)ldende stater, kun m(cid:229) v(cid:230)re affattet p(cid:229) vedkommende stats officielle sprog. Andre sprog, hvad enten det er EF-sprog eller ej, kan kun anvendes i rent overs(cid:230)ttelsesłjemed, og dette selv om de kontraherende parter m(cid:229)tte have łnsket, at originalaftalen var affattet p(cid:229) et andet sprog. Som argument for et s(cid:229)dant absolut og ubetinget krav frem- fłres for det fłrste hensynet til den sproglige suver(cid:230)nitet, som de enkelte medlemsstater nyder, og for det andet hensynet til beskyttelsen af forbrugerne samt ogs(cid:229) hensynet til eventuelle retssager vedrłrende tvister, der indbringes for de p(cid:229)g(cid:230)ldende medlemsstaters domstole. indeholder Kommissionen mener her, at man m(cid:229) sondre mellem store industrielle og kommercielle risici p(cid:229) den ene side og masserisici p(cid:229) den anden side. I det fłrste tilf(cid:230)lde (nemlig store industrielle og kommercielle risici) kan man ikke p(cid:229)be- r(cid:229)be sig forbrugerbeskyttelse som gyldigt argument. Hvad livsforsikring, m(cid:229) man i ang(cid:229)r masserisici og individuel bestemmelser, der sproglige krav, ogs(cid:229) tage hłjde for visse aspekter. For det fłrste m(cid:229) der s(cid:229)les tages hensyn til de tilf(cid:230)lde, hvor der er tale om internationale forsikringskontrakter, hvor den lovgivning, der finder anven- delse p(cid:229) kontrakten, ikke er lovgivningen i den medlemsstat, hvor risikoen/forpligtelsen best(cid:229)r. F. eks. błr der forudes undertagelser fra princippet om, at forsikringskontrakten skal affattes p(cid:229) det eller de officielle sprog i den medlems- stat, hvor risikoen/forpligtelsen best(cid:229)r, dersom forsikrings- tageren er udl(cid:230)nding. Fem millioner EU-borgere bor nemlig i en medlemsstat, der ikke er deres hjemland. S(cid:229)danne personer vil sandsynligvis v(cid:230)re bedre beskyttet, hvis de kan indg(cid:229) forsikringskontrakter p(cid:229) deres eget m(cid:229)l i stedet for sproget i det land, hvor de er bosiddende, eller hvor den risiko, der d(cid:230)kkes, er beliggende. e) Regler for god forretningsskik forsikringsselskaber, De regler for god forretningsskik, der m(cid:229)tte g(cid:230)lde i et EU-land, kan i princippet ogs(cid:229) głres g(cid:230)ldende over for udenlandske af reglerne er beh(cid:230)ftet med sanktioner af navnlig kommerciel art. De grunde, som de underskrivende parter kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig for at kr(cid:230)ve overholdelse af s(cid:229)danne regler for god forettningsskik, er hensynet forbrugerbeskyttelsen eller til hensynet til markedsdisciplinen. tilsides(cid:230)ttelse og N(cid:229)r disse regler for god forretningsskik er et resultat af aftaler mellem virksomheder eller vedtagelser inden for sammenslutninger skal de overholde af virksomheder, konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 ff. Det er i den henseende klart, at Kommissionen ikke i henhold til konkur- rencereglerne kan tillade aftaler mellem virksomheder eller vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, der har samme fłlger som statslige foranstaltninger, der kr(cid:230)nker de grundl(cid:230)ggende frihedsrettigheder, s(cid:229)ledes som fastsat i traktatens artikel 39, 43 og 49. Det skal understreges, at Kommissionen ikke vil anf(cid:230)gte de enkelte medlemsstaters sproglige suver(cid:230)nitet (98). (97) EFT L 398 af 31. 12. 1992, s. 7. (98) Se Kommissionens meddelelse til R(cid:229)det og Europa-Parlamentet vedrłrende anvendelse af sprog il orientering af forbrugerne i F(cid:230)llesskabet, punkt 2 (KOM(93) 456 endelig udg. ) af 10. 11. 1993. f) Maksimale forsikringsm(cid:230)ssige renter inden for livsforsik- ring Med tredje livsforsikringsdirektiv (92/96/E(cid:216)F) er der sket en koordinering af de aktuarm(cid:230)ssige principper, der l(cid:230)gges til grund for beregningen af pr(cid:230)miehens(cid:230)ttelserne. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/23 tredje livsforsikringsdirektiv (99) Hvad ang(cid:229)r definitionen af forsikringsm(cid:230)ssige rentesatser, for det indeholder det fłrste en bestemmelse om, at hjemlandet kan fasts(cid:230)tte en maksimal forsikringsm(cid:230)ssig rentesats, som de forsikringssel- skaber, der er underkastet statens tilsyn, skal anvende ved beregningen af forsikringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelser. For det andet kan hjemlandet ogs(cid:229) af de inden- landske forsikringsselskaber kr(cid:230)ve, at de systematisk medde- forsikringsm(cid:230)ssigt grundlag der har v(cid:230)ret ler, hvilket forsikringstakster og forsik- anvendt ved beregningen af ringsm(cid:230)ssige hens(cid:230)ttelser. grundlaget for de samt i henhold til tredje direktiv samt Kommissionen erindrer om, at i henhold til bestemmelserne i det tilsynsordningen, hvorefter hjemlandet er enekompetent til at fłre finansielt tilsyn med forsikringsselskaber, er filialer af forsikringssel- forsikringsselskaber, der driver virksomhed skaber som led i friudveksling af tjenesteydelser, ikke forpligtet af de i v(cid:230)rtslandet g(cid:230)ldende bestemmelser vedrłrende maksi- male omfang v(cid:230)rtslandet ikke har kompetence til at fłre finansielt tilsyn med et forsikringsselskab, der er behłrigt godkendt i hjem- landet, medfłrer dette nemlig, at v(cid:230)rtslandet ikke kan kr(cid:230)ve de dØr g(cid:230)ldende tilsynsm(cid:230)ssige principper overholdt, ligesom v(cid:230)rtslandet ej heller kan kontrollere, at de over- holdes via en materiel kontrol af taksterne. forsikringsm(cid:230)ssige rentesatser. det I g) P(cid:229)l(cid:230)ggelse af standardvilk(cid:229)r eller minimumsvilk(cid:229)r for forsikringer Den begrundelse, der er blevet fremfłrt af de medlemsstater, der har regler, der foreskriver obligatoriske klausuler i forsik- ringsaftaler, er for det fłrste łnsket om at beskytte den svageste part i et kontraktforhold og at bevare ligev(cid:230)gten i et kontraktforhold ved at give parternes rettigheder og pligter et bestemt indhold og for det andet łnsket om at beskytte skadelidte tredjemand. er standardpolicebetingelser ikke Som n(cid:230)vnt ovenfor nłdvendigvis et resultat af statslige foranstaltninger men af brancheaftaler. Kommissionen henviser i den henseende til de forskellige faktorer n(cid:230)vnt ovenfor i punkt iii) vedrłrende anvendelse af fritagelsesforordning (E(cid:216)F) nr. 3932/92 (100). Kommissionen finder under alle omst(cid:230)ndigheder, at beskyt- telsen af den svageste part kun kan kr(cid:230)ves i de tilf(cid:230)lde, hvor noget s(cid:229)dant er objektivt nłdvendigt, som f. eks. i forsik- ringsaftaler, hvor forsikringstageren (cid:151) p(cid:229) grund af sin karakter og stłrrelse (cid:151) har et s(cid:230)rligt behov for beskyttelse for at sikre kontraktlig ligev(cid:230)gt. I łvrigt m(cid:229) man ogs(cid:229) se p(cid:229), (99) Jf. artikel 17, stk. 1, litra b) i fłrste direktiv (79/267/E(cid:216)F), s(cid:229)ledes som (cid:230)ndret ved artikel 18 i tredje direktiv (92/96/E(cid:216)F). (100) EFT L 398 af 21. 12. 1992, s. 7. foranstaltninger indvirker proportionalt, og om disse analysere, om indfłjelsen i forsikringsaftaler af de standard- klausuler, der er foreskrevet i v(cid:230)rtslandets lovgivning, er en betingelse, der i praksis er vanskeligere at opfylde for forsik- ringsselskaber fra andre medlemsstater end for forsikrings- selskaber i v(cid:230)rtslandet. Dette vil navnlig v(cid:230)re tilf(cid:230)ldet, hvis udenlandske forsikringsselskaber afskr(cid:230)kkes fra at opdyrke et nyt marked, fordi de vil v(cid:230)re tvunget til at skabe et fuldst(cid:230)ndig nyt forsikringsprodukt, for at det kan markeds- lancere et fłres p(cid:229) det p(cid:229)g(cid:230)ldende marked frem for at forsikringsprodukt, der allerede har v(cid:230)ret benyttet i deres hjemland. P(cid:229) tilsvarende m(cid:229)de błr forpligtelsen til at overholde stan- dardvilk(cid:229)r eller minimumsvilk(cid:229)r ved tegning af forsikringer ikke v(cid:230)re til hinder forsikringsaftalerne affattes forskelligt. for, at h) Nationale regler om obligatorisk franchise i forsikrings- aftaler S(cid:229)danne regler begrundes med hensynet til forbrugeren, der p(cid:229) den m(cid:229)de kan tegne en forsikring til en rimelig pris. Det er ligeledes blevet fremfłrt, at uden en s(cid:229)dan mekanisme, hvor den forsikrede skal b(cid:230)re en del af skadesomkostnin- gerne, ville taksterne stige helt urimeligt, fordi forsikrings- selskaberne ogs(cid:229) ville v(cid:230)re forpligtede til at betale skader, der łkonomisk set er ret beskedne. Et andet argument, der fremfłres af de medlemsstater, der har vedtaget s(cid:229)danne regler, er, at obligatorisk franchise giver mulighed for at bek(cid:230)mpe forsikringssvig, der ville v(cid:230)re hyppig ved sm(cid:229) skader. Disse obligatoriske regler tager i dette tilf(cid:230)lde sigte p(cid:229) at v(cid:230)rne og forsikringsselskabernes resultater, s(cid:229)ledes at de ikke konfronteres med en lang r(cid:230)kke sm(cid:229)skader. Men de to argumenter viser, at indfłrelsen af en obligatorisk franchise skyldes łnsket om at disciplinere markedet for derved at undg(cid:229) en overdreven konkurrence p(cid:229) forsikrings- selskabernes tariffer. Man kan s(cid:229)ledes stille sig det spłrgs- m(cid:229)l, om form(cid:229)let med en lovpligtig franchise ikke snarere er at v(cid:230)rne om forsikringsselskabernes resultater i forhold til en lang r(cid:230)kke sm(cid:229)skader frem for at varetage forsikrings- tagerens interesser eller sikre en vis offentlig ansvarsfłlelse. Men det skal bem(cid:230)rkes, at EU-retten netop udelukker, at betragtninger, der strengt łkonomiske er baseret p(cid:229) grunde, kan p(cid:229)ber(cid:229)bes som henhłrende under begrebet almene hensyn. for skal Endvidere skal det n(cid:230)vnes, at ligesom kravet om, at visse standardvilk(cid:229)r v(cid:230)re eller minimumsbetingelser indbygget i forsikringsaftaler, vil v(cid:230)rtslandets unuancerede anvendelse af s(cid:229)danne regler kunne f(cid:229) en restriktiv virkning forsikringsselskaber, der udłver virksomhed i over henhold til etableringsordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af fordi de vil v(cid:230)re afsk(cid:229)ret fra at markedsfłre forsikringsprodukter, der allerede gyldigt anvendes i deres hjemland, men til hvilke der ikke er knyttet nogen form for franchise. tjenesteydelser, C 43/24 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 Endelig skal det n(cid:230)vnes, at selv om det eventuelt kan accep- teres, at indfłrelsen af franchise afspejler en af forsikrings- selskabet valgt forvaltningsteknik, skal det ikke desto mindre undersłges, om den lovpligtige franchise er i overensstem- melse med form(cid:229)let med de tre forsikringsdirektiver hvad ang(cid:229)r det kontraktlige og tariferingsm(cid:230)ssige aspekt. pr(cid:230)miehens(cid:230)ttelsen tages der i disse forsikringsaftaler ikke hłjde for opsparingselementet. Forsikringstageren i disse kontrakter har ikke ret til at tilbagekłbe pr(cid:230)miehenes(cid:230)ttel- forsikrings- sen. Disse livsforsikringskategorier afspejler d(cid:230)kningsbehov. tagernes objektive prisen p(cid:229) hver kategori de forskellige risici, som forsikrings- selskabet d(cid:230)kker ifłlge forsikringsaftalen. Endvidere svarer til Hvis indfłrelse af en franchise var en fłlge af en branche- aftale, ville den ikke kunne omfattes af en fritagelse efter fritagelsesforordning (E(cid:216)F) nr. 3932/92 (101), idet det her udtrykkeligt anfłres, at fritagelsen ikke g(cid:230)lder, hvis stan- forsikrings- dardpolicebetingelserne summer eller belłb for selvrisiko«. »angiver garanterede En forpligtelse til at fasts(cid:230)tte en tilbagekłbsv(cid:230)rdi i alle livs- forsikringsaftaler, der kun d(cid:230)kker risikoen for dłdsfald, ville kr(cid:230)ve, at man i aftalen indfłrte et opsparingselement og betalte en hłjere pr(cid:230)mie for denne d(cid:230)kning. Spłrgsm(cid:229)let er i łvrigt, om det svarer til de forskellige forsikringstageres behov, i idet disse i mange tilf(cid:230)lde kun er interesseret produkter, der udelukkende d(cid:230)kker riskoen for dłdsfald. Det błr alts(cid:229) st(cid:229) forsikringsselskaberne frit for at bestemme, om de vil indfłre en franchise i de forsikringsprodukter, som de markedsfłrer. Dersom et forsikringsselskab opfylder de solvenskrav, der kr(cid:230)ves af hjemlandet, der har meddelt forsikringstilladelsen, og som er ansvarlig for det finansielle tilsyn, kan selskabet frit bestemme, om det i v(cid:230)rtslandet vil markedsfłre forsikringsprodukter med eller uden franchise, dog s(cid:229)ledes at dette klart skal angives over for forsikrings- tagerne, men selskabet er ikke her tvunget af pr(cid:230)ceptive nationale regler. i) Nationale regler, der foreskriver pligt til at fasts(cid:230)tte en livsforsikrings- tilbagekłbsv(cid:230)rdi og/eller ret til bonus i aftaler Det v(cid:230)sentligste argument for at p(cid:229)vise, at s(cid:229)danne regler er forenelige med begrebet »almene hensyn«, er, at forpligtelsen til at fasts(cid:230)tte en tilbagekłbsv(cid:230)rdi i livsforsikringsaftaler, der tegnes p(cid:229) deres omr(cid:229)de, tilgodeser forbrugernes interesser. lang varighed, Forsikringsaftalerne, der som oftest er af giver derved forbrugerne en vis fleksibilitet og den fornłdne frihed, idet de f(cid:229)r mulighed for at realisere deres opsparing. Hvad ang(cid:229)r de regler, der foreskriver, at livsforsikringsafta- lerne skal give ret til bonus til fordel for de forsikrede, vil noget s(cid:229)dant ogs(cid:229) v(cid:230)re berettiget ud fra łnsket om at beskytte de forsikredes łkonomiske interesser. (f. eks. Der skal i den henseende sondres mellem to store livsforsik- ringskategorier. For det fłrste livsforsikringer med et opspa- ringselement livsbetinget kapitalforsikring, blandet livs- og kapitalforsikring, renteforsikring osv. ). Der tages hłjde for det forhold ved beregningen af de pr(cid:230)miehen- s(cid:230)ttelser, som forsikringsselskabet skal foretage. Forsikrings- tageren i disse kontrakter har ret til at tilbagekłbe pr(cid:230)mie- hens(cid:230)ttelsen. For det andet livsforsikringer, der ikke har et opsparingselement, da form(cid:229)let udelukkende er at d(cid:230)kke den risiko, der er knyttet til personens liv (f. eks. forsikring restg(cid:230)ldsforsikring). Ved beregningen af ved dłdsfald, for Selv om situationen i de enkelte medlemsstater skal vurderes fra sag til sag, skal det dog bem(cid:230)rkes, at man i tredje livs- forsikringsdirektiv (92/96/E(cid:216)F) (cid:151) blandt de aktuarprincip- per, som hjemlandet skal p(cid:229)l(cid:230)gge forsikringsselskaberne, n(cid:229)r de foretager deres pr(cid:230)miehens(cid:230)ttelser (cid:151) har fastsat speci- fikke bestemmelser forsikringsaftaler, hvortil der er knyttet en tilbagekłbsv(cid:230)rdi, samt specifikke bestemmelser for forsikringsaftaler, hvortil der er knyttet ret til bonus. Endvidere har man i bilag II til tredje direktiv (92/96(E(cid:216)F) anfłrt de oplysninger, som forsikringstageren klart og pr(cid:230)cist skal have fłr forsikringsaftalens indg(cid:229)else og under aftalens af tilbagekłbsv(cid:230)rdien og arten af de hertil knyttede garantier samt oplysning om de n(cid:230)rmere vilk(cid:229)r for beregning og tildeling af bonus. Form(cid:229)let med disse oplysninger er at give forsikringstagerne et kendskab til og en forst(cid:229)else af livsforsikringsprodukternes karakteristika, s(cid:229)ledes at de bedst kan v(cid:230)lge det produkt, der passer til deres s(cid:230)rlige behov. v(cid:230)sentligste herunder angivelse lłbetid, bl. a. en skal indeholde Man kan alts(cid:229) stille det spłrgsm(cid:229)l, om de i et v(cid:230)rtsland g(cid:230)ldende regler, som generelt og uden undtagelse foreskri- livsforsikringsaftaler, der markedsfłres p(cid:229) landets ver, at omr(cid:229)de, om en tilbagekłbsv(cid:230)rdi eller om bonus, er objektivt nłdvendige og st(cid:229)r i et rimeligt forhold til det tilsigtede m(cid:229)l, nemlig en beskyttelse af forsikringstagernes łkonomiske interesser, eller om et s(cid:229)dant m(cid:229)l ikke tv(cid:230)rtimod kan n(cid:229)s ved andre mindre restriktive midler, f. eks. en forpligtelse til at give information forud for forsikringstageren en indg(cid:229)ende forsikringsaftalens indg(cid:229)else. bestemmelse j) Forbud mod den s(cid:229)kaldte »cold calling«-teknik EF-Domstolen har allerede fastsl(cid:229)et (102), at denne markeds- fłringspraksis kan forbydes for andre finansielle produkter, efter at Domstolen havde undersłgt en nederlandsk rets- bestemmelse, der havde til form(cid:229)l at beskytte det neder- landske finansmarkeds gode omdłmme og p(cid:229)lidelighed. (101) EFT L 398 af 31. 12. 1992, s. 7. (102) Sag C-384/93, Alpine Investments BV mod Minister van Finan- ciºn, Sml. 1995, s. I-1141. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/25 Endvidere er hensynet til beskyttelsen af forbrugerne ogs(cid:229) ofte blevet fremfłrt som argument for at forbyde en s(cid:229)dan markedsfłringsteknik. Det af Domstolen fulgte r(cid:230)sonnement i den nederlandske sag kan rent faktisk ogs(cid:229) overfłres til forsikringsprodukter. Fłr der er sket en harmonisering p(cid:229) omr(cid:229)det, skal man imidlertid ikke słge at opstille en generel regel hvad ang(cid:229)r denne markedsfłringstekniks lovlighed i relation til forsikringsprodukter, men foretage en vurdering fra sag til sag (103). k) Regler i v(cid:230)rtslandet for opkr(cid:230)vning af indirekte skatter af forsikringspr(cid:230)mier indg(cid:229)et efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser: forsikrings- selskabets udpegelse af en repr(cid:230)sentant over for skatte- myndighederne forsikringsaftaler for I henhold til forsikringsdirektiverne er forsikringer tegnet efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser udeluk- kende p(cid:229)lagt de indirekte skatter og parafiskale afgifter, der g(cid:230)lder for forsikringspr(cid:230)mier i v(cid:230)rtslandet (104). I den henseende anvender v(cid:230)rtslandet p(cid:229) de virksomheder, der driver forretning efter reglerne om fri udveksling af tjeneste- ydelser p(cid:229) dens omr(cid:229)de, de nationale bestemmelser, der g(cid:230)lder for opkr(cid:230)vning af disse skatter. Medlemsstaten kan f. eks. kr(cid:230)ve, at der fremsendes en udtłmmende liste over de forsikringsaftaler, der er reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, eller at det forsikringsselskab, der er domicileret p(cid:229) dens omr(cid:229)de, udpeger en repr(cid:230)sentant over for skattemyndighederne (105). indg(cid:229)et efter reglerne om fri udveksling af Kravet om, at forsikringsselskaber, der driver virksomhed efter tjenesteydelser, skal udpege en s(cid:229)dan repr(cid:230)sentant over for skattemyndighe- derne, er berettiget i forhold til EU-retten, idet v(cid:230)rtslandet p(cid:229) den m(cid:229)de sikrer, at landets egen lovgivning overholdes, og at der finder skatteopkr(cid:230)vning sted. Foranstaltningen kan imidlertid udgłre en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser. Forsikringsselskaber, der łnsker at benytte sig af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, stilles over for betydelige administrative og finansielle byrder, der medfłrer udpegning af en repr(cid:230)sentant over for v(cid:230)rtslan- imidlertid tilsikres, at dets v(cid:230)rtslandets foranstaltningen opfylder de kriterier, EF-Domstolen har fastsat, herunder proportionalitetskravet. skattemyndigheder. Det konkrete anvendelses skal af For det andet mener Kommissionen p(cid:229) baggrund af oven- st(cid:229)ende, at n(cid:229)r v(cid:230)rtslandet ikke p(cid:229)l(cid:230)gger forsikringsaftaler indirekte eller parafiskale skatter (106), kan det ikke kr(cid:230)ve, at forsikringsselskaber, der łnsker at drive virksomhed efter (103) Jf. (cid:230)ndret forslag til direktiv om fjernsalg af finansielle tjeneste- ydelser (KOM(1999) 375 endelig udg. af 23. 7. 1999). I artikel 10, stk. 2, i dette (cid:230)ndrede forslag foresl(cid:229)s der s(cid:230)rlige mekanismer i forbindelse med uopfordrede henvendelser. (104) Tredje skadesforsikringsdirektiv (92/49/E(cid:216)F), artikel 46, og tredje livsforsikringsdirektiv (92/96/E(cid:216)F), artikel 44 (105) Erkl(cid:230)ringer optaget i R(cid:229)dets młdeprotokol om godkendelse af tredje forsikringsdirektiver. (106) Det g(cid:230)lder ligeledes, n(cid:229)r forsikringsaftalerne beskattes med en nulsats. reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser inden for forsik- ringsbrancher, der ikke er underkastet indirekte beskatning, udpeger en repr(cid:230)sentant over for skattemyndighederne. fri udveksling af For det tredje er udpegning af en repr(cid:230)sentant over for skattemyndighederne ikke et af de forhold, der er omfattet af den notifikationsprocedure, der er fastsat i de tredje direk- tiver med henblik p(cid:229) udłvelse af forsikringsvirksomhed som tjenesteydelser (107). Kommissionen led i mener derfor ikke, at v(cid:230)rtslandet kan afvise en notifikation foretaget af hjemlandet inden for rammerne af proceduren for fri udveksling af tjenesteydelser p(cid:229) grund af manglende udpegning i v(cid:230)rtslandet af en repr(cid:230)sentant over for skatte- myndighederne og p(cid:229) den m(cid:229)de forhindre adgangen til fri udveksling af tjenesteydelser og udłvelse af denne aktivitet. Udpegning af en s(cid:229)dan repr(cid:230)sentant over for skattemyndig- hederne skal fłrst ske p(cid:229) det tidspunkt, hvor der faktisk p(cid:229)begyndes aktiviteter efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, dvs. p(cid:229) det tidspunkt hvor forsikringssel- skabet sin fłrste forsikringsaftale i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og opkr(cid:230)ver den tilsvarende forsikringspr(cid:230)mie (108). indg(cid:229)r Kommissionen mener, at n(cid:229)r v(cid:230)rtslandet af hensyn til over- holdelse af sine regler om indirekte beskatning af forsik- ringsaftaler og opkr(cid:230)vning af disse skatter kr(cid:230)ver, at alle forsikringsselskaber, der łnsker at udłve virksomhed efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, udpeger en repr(cid:230)sentant over for skattemyndighederne, der er etableret p(cid:229) dens omr(cid:229)de, skal den praktiske anvendelse af foranstalt- ningen opfylde de krav, der fremg(cid:229)r af EF-Domstolens rets- praksis, herunder proportionalitets- og nłdvendighedskra- vet, s(cid:229)ledes at foranstaltningerne ikke udgłr en restriktion, der er uforenelig med udłvelsen af forsikringsvirksomhed efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser p(cid:229) dens omr(cid:229)de. 4. Regler vedrłrende den lovgivning, der finder anven- delse p(cid:229) forsikringsaftaler samt begrebet almene hensyn Forsikringsdirektiverne (109) indeholder specifikke regler med henblik p(cid:229) at fastl(cid:230)gge, hvilken lovgivning der finder anven- (107) Jf. artikel 14, 16 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, som (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/49/E(cid:216)F om skadesforsikrings- virksomhed, og artikel 11, 14 og 17 i direktiv 88/357/E(cid:216)F, som (cid:230)ndret ved artikel 34, 35 og 36 i direktiv 92/96/E(cid:216)F om livs- forsikringsvirksomhed. (108) Det sker ofte, at der g(cid:229)r lang tid (cid:151) sommetider (cid:229)r (cid:151) mellem notifikationen af intentionen om at udłve forsikringsvirksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og indg(cid:229)- elsen af den fłrste forsikringsaftale i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Kravet om at udpege en repr(cid:230)sen- tant over for skattemyndighederne fłr den faktiske iv(cid:230)rks(cid:230)ttelse af forsikringsvirksomheden forekommer at v(cid:230)re ude af propor- tion, da det forsikringsselskab, der łnsker at udłve virksomhed efter reglerne om fri udveksling af tjenesteydel- ser, til at opbygge en s(cid:229)dan struktur og medfłrer store omkost- ninger, der kan f(cid:229) forsikringsselskabet til at opgive at anvende denne ret til fri udveksling af tjenesteydelser. forpligter det (109) Jf. skadesforsikring: artikel 7 og 8 i andet direktiv (88/357/E(cid:216)F), (cid:230)ndret ved tredje direktiv (92/49/E(cid:216)F). Livsforsikring: artikel 4 i andet direktiv (90/619/E(cid:216)F). C 43/26 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende 16. 2. 2000 delse p(cid:229) forsikringsaftaler, der d(cid:230)kker risici, der er belig- gende inden for E(cid:216)S (110). P(cid:229) grundlag af direktiverne fastl(cid:230)gges den materielle ret, der g(cid:230)lder for forsikringsafta- len. Disse regler finder anvendelse b(cid:229)de p(cid:229) forsikringsaktivi- teter, der udłves i henhold til etableringsordningen og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. I direktiverne er der ogs(cid:229) fastsat regler for anvendelse af »ordre public«-bestemmelserne i den medlemsstat, hvor risi- koen/forpligtelsen best(cid:229)r (111). Fłlgelig (cid:151) og som n(cid:230)vnt ovenfor (cid:151) er det ikke tilstr(cid:230)kke- ligt, at alle v(cid:230)rtslandets retsregler vedrłrende forsikrings- aftaler kort og godt erkl(cid:230)res for pr(cid:230)ceptive, s(cid:229)ledes at de offentlige myndigheder kan kr(cid:230)ve dem overholdt i deres helhed (116). Hertil er det nemlig ogs(cid:229) nłdvendigt, at de p(cid:229)g(cid:230)ldende regler opfylder betingelserne for, at man kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig begrebet almene hensyn, for at v(cid:230)rtslandet kan kr(cid:230)ve, at de overholdes af de forsikringsselskaber, som udłver virksomhed via en filial eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. sine egne anvender en medlemsstat N(cid:229)r »pr(cid:230)ceptive« bestemmelser eller »ordre public« -bestemmelser p(cid:229) forsik- ringsaftaler i henhold til de »lovkonfliktregler«, der er fastsat i forsikringsdirektiverne, kan dette medfłre, hvis det resul- terer i en restriktion, at bestemmelserne underkastes en analyse i relation til begrebet almene hensyn. Begrebet almene hensyn fungerer som et filter for den nationale lovgivning. De offentlige myndigheder i medlemsstaterne forpligtes herved til at undersłge, om deres nationale lovgiv- ning er i overensstemmelse med traktatens principper om fri bev(cid:230)gelighed. testen i Da der er tale om regler, der er vedtaget for at beskytte forbrugeren, er der gode chancer for, at s(cid:229)danne materielret- lige regler klarer relation til almene hensyn. EF-Domstolen har nemlig fastsl(cid:229)et, at forbrugerbeskyttelsen er et m(cid:229)l af almen interesse, der kan begrunde restriktioner i de grundl(cid:230)ggende frihedsrettigheder. Der kan imidlertid kun v(cid:230)re en formodning om, at testen kan klares. Det er ovenfor p(cid:229)vist, at nationale regler, der er blevet vedtaget med det erkl(cid:230)rede m(cid:229)l at beskytte forbrugeren, kan underkastes EF-Domstolens kontrol og i givet fald kan »diskvalificeres«, f. eks. hvis reglerne ikke er nłdvendige eller g(cid:229)r ud over deres form(cid:229)l. En hvilken som helst national retsregel skal v(cid:230)re i overens- stemmelse med f(cid:230)llesskabsretten, uanset under hvilket omr(cid:229)de den henhłrer. I en dom af 21. marts 1972 har EF-Domstolen s(cid:229)ledes fastsl(cid:229)et: »F(cid:230)llesskabsretten kan ikke have forskellig virkning under hensyn til de omr(cid:229)der af national ret, p(cid:229) hvilke den kan indvirke« (112). Dette supplerende r(cid:230)sonnement er s(cid:229)ledes af hensyn til det indre marked nłdvendigt for at efterprłve, om nationale foranstaltninger (cid:151) i mangel af harmonisering (cid:151) ikke under d(cid:230)kke af forbrugerbeskyttelse opretholdes med det simple form(cid:229)l at begr(cid:230)nse eller forhindre indtr(cid:230)ngen af forsikringsprodukter, som er forskellige fra dem, der eksi- sterer p(cid:229) det nationale omr(cid:229)de, eller som er ukendte dØr. F(cid:230)llesskabsretten har alts(cid:229) i givet fald forrang for nationale regler, der henhłrer under privatretten. EF-Domstolen har s(cid:229)ledes bl. a. skullet tage stilling til, hvor- vidt nationale civilretlige (113) regler og nationale civil- (114) og strafferetlige procedureregler (115) var forenelige med f(cid:230)llesskabsretten. (110) Det skal n(cid:230)vnes, at Rom-konventionen om, hvilken lov der skal anvendes p(cid:229) kontraktlige forpligtelser (EFT L 266 af 9. 10. 1980, s. 1), ikke finder anvendelse p(cid:229) forsikringsaftaler, der d(cid:230)kker risici beliggende p(cid:229) medlemsstaternes omr(cid:229)de (artikel 1,3). (111) Skadesforsikring: artikel 7, stk. 1, litra h), (88/357/E(cid:216)F). Livsforsikring: artikel 4, stk. 4, (90/619/E(cid:216)F). i andet direktiv i andet direktiv (112) Dom af 21. 3. 1972, SAIL, sag 82/71, Sml. 1972, 119. Se ogs(cid:229) dom Hubbard af 1. 7. 1993, sag C-20/92, Sml. 1993, s. I-3777. (113) Dom af 30. 3. 1993, Konstantinidis, sag C-168/91, Sml. 1993, I-1191; dom af 24. 1. 1991, Alsthom Atlantique, sag C-339/89, Sml. 1991, s. I-107; dom af 13. 10. 1993, Motorradcenter, sag C-93/92, Sml. 1993, I-5009. (114) Se her dommene af 10. 2. 1994, Mund & Fester, sag C-398/92, Sml. I-467 af 26. 9. 1996, Data Delecta, sag C-43/95, Sml. I-161. Se I-4661, Perfili, sag C-177/94, Sml. 1996, s. 1994, s. 1996, s. ogs(cid:229) Hubbard-dommen, jf. fodnote 65. Hvis nemlig en medlemsstat kan p(cid:229)ber(cid:229)be sig, at et forsik- ringsprodukt, der markedsfłres i en anden medlemsstat, er uforeneligt med statens egen lovgivning for derved at bremse markedsfłringen p(cid:229) landets omr(cid:229)de, vil konkur- rencen mellem forsikringsselskaber blive h(cid:230)mmet. 5. Hvad skal man głre, hvis man konfronteres med natio- nale regler, som v(cid:230)rtslandet anser for at henhłre under begrebet almene hensyn? Erhvervsdrivende (forsikringsselskaber, m(cid:230)glere, forsikrings- tagere), der łnsker at anf(cid:230)gte en national regel, de mener udgłr en ubegrundet begr(cid:230)nsning af etableringsretten eller tjenesteydelser, m(cid:229) normalt g(cid:229) til den frie udveksling af domstolene eller underrette Kommissionen herom, f. eks. ved at indgive en klage. forsikringsselskab f. eks. Hvis et finder, at reglerne i en medlemsstat, hvor selskabet agter at udłve virksomhed, indeb(cid:230)rer begr(cid:230)nsninger (f. eks. pr(cid:230)ceptive bestemmelser, der skal indfłjes i alle forsikringsaftaler, og som hjemlandet (115) Sag C-348/96, Sml. 1999, s. I-11. (116) Jf. ovenfor, afsnit IV, punkt 3. 16. 2. 2000 DA De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende C 43/27 som ikke opfylder kriterierne for, at ikke foreskriver), almene hensyn kan p(cid:229)ber(cid:229)bes, st(cid:229)r der i praksis forskellige muligheder (cid:229)bne: Forsikringsselskabet kan naturligvis for at undg(cid:229) enhver potentiel konflikt tilpasse sine forsikringsprodukter fuldt ud til v(cid:230)rtslandets regler. Men hvis forsikringsselskabet alligevel tilbyder forsikrings- produkter, der ikke nłje svarer til de i v(cid:230)rtslandet g(cid:230)ldende pr(cid:230)ceptive bestemmelser, kan selskabet retsforfłlges af de nationale myndigheder eller af en af sine kunder. Forsik- ringsselskabet błr głre sine EU-retlige argumenter g(cid:230)ldende over for en domstol eller en national myndighed for at f(cid:229) fastsl(cid:229)et, at den regel, som en medlemsstat agter at głre g(cid:230)ldende over for selskabet, ikke opfylder de af EF-Dom- stolen fastsatte betingelser. Det er den nationale domstol, der skal tage stilling til gyldigheden af parternes argumenter efter eventuelt forinden at have forelagt EF-Domstolen et i henhold til EF-traktatens artikel pr(cid:230)judicielt spłrgsm(cid:229)l 234. en overtr(cid:230)delsesprocedure mod Forsikringsselskabet kan ogs(cid:229) til enhver tid underrette Kommissionen, som (cid:151) hvis den finder, at begr(cid:230)nsningerne er ubegrundede og dermed i strid med f(cid:230)llesskabsretten (cid:151) kan iv(cid:230)rks(cid:230)tte den p(cid:229)g(cid:230)ldende medlemsstat i henhold til artikel 226. I s(cid:229) fald er det op til Kommissionen at bevise, at den p(cid:229)st(cid:229)ede over- tr(cid:230)delse best(cid:229)r (117). Det er i givet fald EF-Domstolen, der i sidste instans skal tage stilling til, om den p(cid:229)g(cid:230)ldende natio- nale foranstaltning opfylder testen i relation til almene hensyn eller ej. (117) Dom af 17. 11. 1992, Kommissionen mod Nederlandene, sag C-157/91, Sml. 1992, s. I-5899. Liste over organisationer, der har modtaget f(cid:230)llesskabsstłtte til miljłform(cid:229)l (2000/C 43/04) I henhold til bem(cid:230)rkningerne under budgetlinjen B4-3060/1999 offentliggłr Kommissionen hermed en oversigt i De Europ(cid:230)iske F(cid:230)llesskabers Tidende over de p(cid:229)g(cid:230)ldende belłb og organisationer, der har modtaget f(cid:230)llesskabsstłtte. Resultaterne af en forslagsindkaldelse under et EF-handlingsprogram til fremme af ngo’er, der prim(cid:230)rt er aktive inden for miljłbeskyttelse (EFT C 319 af 6. 11. 1999, s. 14). Organisation 1. Udsatte have (Nederlandene) 2. World Wide Fund European Policy Office (Belgien) 3. Coalition Clean Baltic (Sverige) Tildelte belłb i EUR 107 410 350 000 112 075 4. Climate Network Europe 138 437 (Belgien) 5. European Forum on Nature Conservation og Pastoralism (Det Forenede Kongerige) 109 690 6. Taiga Rescue Network 55 229 (Sverige) Arbejdsprogrammets form(cid:229)l Koordinering infor- mationsudveksling om havmiljłspłrgsm(cid:229)l aktiviteter og af Naturbevarelse og bevarelse af łkologiske processer Fremme beskyttelse af miljł- og naturres- sourcer i omr(cid:229)det omkring Det Baltiske Hav Kapacitetsopbyggelse gennem ngo-nettet vedrłrende problemer med og lłsninger p(cid:229) klima(cid:230)ndringer og koordineringen af europ(cid:230)iske ngo’ers klima(cid:230)ndringspolitik Fremme af der arbejder miljł regionale landbrugssystemer, lokale i harmoni med det (cid:216)ge opm(cid:230)rksomheden omkring betyd- ningen af det borealske skovłkosystem