title: Komission asetus (EY) N:o 468/2000, annettu 1 päivänä maaliskuuta 2000, sellaisenaan vietävän valkoisen sokerin ja raakasokerin vientitukien vahvistamisesta

eurovoc_concepts:
export refund
raw sugar
white sugar

formats: pdf print

text: L 57/8 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti 2. 3. 2000 KOMISSION ASETUS (EY) N:o 468/2000, annettu 1 päivänä maaliskuuta 2000, sellaisenaan vietävän valkoisen sokerin ja raakasokerin vientitukien vahvistamisesta EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO, joka ottaa huomioon Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, ottaa huomioon sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13 päivänä syyskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2038/1999 (1), ja erityisesti sen 18 artiklan 5 kohdan toisen alakohdan, sekä katsoo seuraavaa: (1) (2) (3) Asetuksen (EY) N:o 2038/1999 18 artiklan nojalla mainitun asetuksen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja tuotteita koskevien maailmanmarkkinoiden noteerausten tai hintojen ja kyseisten tuotteiden yhteisön hintojen välinen erotus voidaan korvata vientituella. Asetuksen (EY) N:o 2038/1999 mukaan denaturoimat- toman ja sellaisenaan viedyn valkoisen sokerin ja raaka- sokerin tukea vahvistettaessa on otettava huomioon yhteisön ja maailman sokerimarkkinoiden tilanne ja erityisesti mainitun asetuksen 19 artiklassa tarkoitetut hinnat ja kustannukset; saman artiklan mukaisesti olisi myös otettava huomioon suunniteltuun vientiin liittyvät taloudelliset näkökohdat. Raakasokerin tuki on vahvistettava vakiolaadulle; vakio- laatu määritellään raakasokerin vakiolaadusta ja yhteisön rajanylityspaikasta sokerialan cif-hintojen laskemiseksi 9 päivänä huhtikuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 431/68 (2), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 3290/94 (3), 1 artiklassa; kyseinen tuki vahvistetaan lisäksi asetuksen (EY) N:o 2038/1999 17a artiklan 4 kohdan mukaisesti; kandisokeri määritel- lään sokerialan vientitukien myöntämisen soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 7 päivänä syys- kuuta 1995 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2135/95 (4); tällä tavalla laskettua tuen määrää on lisät- (4) (5) (6) (7) tyjä maku- tai väriaineita sisältäviin sokereihin sovellet- tava niiden sakkaroosipitoisuuden perusteella, ja sen vuoksi tuki on vahvistettava tämän pitoisuuden yhtä prosenttia kohden. Maailmanmarkkinatilanne tiettyjen markkinoiden tai erityisvaatimukset voivat edellyttää tuen eriyttämistä sokerin määräpaikan mukaan. Erityistapauksissa tuen määrä voidaan vahvistaa luon- teeltaan tästä poikkeavilla säännöksillä. Tuki on vahvistettava joka toinen viikko; tukea voidaan muuttaa muuna aikana. sääntöjen yksityiskohtaisten Näiden soveltamisesta nykyiseen sokerialan markkinatilanteeseen ja erityisesti sokerin noteerauksiin tai hintoihin yhteisössä ja maail- manmarkkinoilla seuraa, että tuki olisi vahvistettava tämän asetuksen liitteessä esitettyjen määrien mukai- seksi. (8) Tässä asetuksessa säädetyt hallintokomitean lausunnon mukaiset, toimenpiteet ovat sokerin ON ANTANUT TÄMÄN ASETUKSEN: 1 artikla Asetuksen (EY) N:o 2038/1999 1 artiklan 1 kohdan a alakoh- dassa tarkoitettujen sellaisenaan vietävien ja denaturoimatto- mien tuotteiden vientituet vahvistetaan liitteessä esitettyjen määrien mukaisiksi. Tämä asetus tulee voimaan 2 päivänä maaliskuuta 2000. 2 artikla Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenval- tioissa. Tehty Brysselissä 1 päivänä maaliskuuta 2000. Komission puolesta Franz FISCHLER Komission jäsen (1) EYVL L 252, 25. 9. 1999, s. 1. (2) EYVL L 89, 10. 4. 1968, s. 3. (3) EYVL L 349, 31. 12. 1994, s. 105. (4) EYVL L 214, 8. 9. 1995, s. 16. 2. 3. 2000 FI Euroopan yhteisöjen virallinen lehti L 57/9 sellaisenaan vietävän valkoisen sokerin ja raakasokerin vientitukien vahvistamisesta 1 päivänä maaliskuuta 2000 annettuun komission asetukseen LIITE Tuotekoodi 1701 11 90 9100 1701 11 90 9910 1701 11 90 9950 1701 12 90 9100 1701 12 90 9910 1701 12 90 9950 Tuen määrä — EUR/100 kg — 43,23 43,12 43,23 43,12 (1) (1) (2) (1) (1) (2) 1701 91 00 9000 0,4699 — EUR/1 % sakkaroosia × 100 kg — 1701 99 10 9100 1701 99 10 9910 1701 99 10 9950 — EUR/100 kg — 46,99 49,09 46,88 1701 99 90 9100 0,4699 — EUR/1 % sakkaroosia × 100 kg — (1) Tätä määrää sovelletaan raakasokeriin, jonka tuotto on 92 %. Jos viedyn raakasokerin tuotto poikkeaa 92 %:sta, sovellettavan tuen määrä lasketaan asetuksen (EY) N:o 2038/1999 19 artiklan 4 kohdan säännösten mukaisesti. (2) Vahvistaminen keskeytetty komission asetuksella (ETY) N:o 2689/85 (EYVL L 255, (ETY) kuin se on muutettuna asetuksella sellaisena s. 12), 26. 9. 1985, 3251/85 (EYVL L 309, 21. 11. 1985, s. 14)


title: Utbyte av information om luftkvalitet.

eurovoc_concepts:
EU environmental policy
air quality
atmosphere
dissemination of EU information
exchange of information
public awareness campaign
quality of the environment


title: Kommissionens supplerende oplæg til regeringskonferencen om de institutionelle reformer - Reform af EU's domstolsordning

eurovoc_concepts:
Court of Justice of the European Union
General Court (EU)
application of EU law
institutional reform
jurisdiction

formats: html pdf

text: KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER Bruxelles, den 1. 3. 2000 KOM(2000) 109 endelig Kommissionens supplerende oplæg til regeringskonferencen om de institutionelle reformer Reform af EU's domstolsordning Kommissionens supplerende oplæg til regeringskonferencen om de institutionelle reformer Reform af EU's domstolsordning Indledning Kommissionen finder, at en af grundpillerne i Den Europæiske Union er, at den er og altid skal være et lovens og rettens fællesskab. EU's borgere må kunne sætte deres lid til en domstolsordning, der giver garanti for en retfærdig, sammenhængende og effektiv anvendelse af EU-retten. I sin udtalelse af 26. januar 2000 til regeringskonferencen om tilpasning af institutionerne med henblik på udvidelsen bebudede Kommissionen, at den ville fremlægge et særligt oplæg angående reformen af EU's domstolsordning. Til forberedelse af denne reform nedsatte Kommissionen i maj 1999 en refleksionsgruppe bestående af forhenværende dommere ved EF-Domstolen og Førsteinstansretten og højtstående eksperter med konkrete erfaringer med EU's domstolssystem, som skulle fremkomme med forslag til løsninger, der kan iværksættes på kort eller på længere sigt. Til mange af de forslag, Kommissionen her fremsætter, har den hentet inspiration i gruppens rapport, som Kommissionens formand fik forelagt den 4. februar 2000. I. Nødvendigheden af en ambitiøs reform EF-Domstolen indtager en meget vigtig plads i EU - den skal værne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten (EF-traktatens artikel 220). Siden Fællesakten har den i denne opgave været bistået af en Førsteinstansret. I et udvidet EU må der skabes sikkerhed for et effektivt domstolssystem og en sammenhængende retspraksis som en nødvendig forudsætning for en ensartet anvendelse af EU-retten i et EU præget af større mangfoldighed. EU's udvidelse vil give sig udslag i en øget arbejdsbyrde, ikke blot rent kvantitativt, men også kvalitativt, eftersom retterne i de nye medlemsstater først skal sætte sig ind i EU-retten. Der er i den forbindelse flere parametre, der må tages hensyn til, bl. a. nødvendigheden af at sikre en effektiv retsbeskyttelse og en god og ensartet retspraksis, der håndhæves overalt i EU. Allerede i dag, hvor EU består af 15 medlemsstater, viser statistikkerne over EU-sager, at det er blevet stadigt vanskeligere for Domstolen og Førsteinstansretten at opfylde deres funktion. Denne situation skyldes i alt væsentligt den konstante stigning i tilgangen af EU-sager (således er antallet af præjudicielle spørgsmål steget med 87% på ni år1, og antallet af sager 1 141 præjudicielle spørgsmål i 1990, 264 i 1998 2 indbragt for Førsteinstansretten er blevet fordoblet på syv år2), som har ført til en alt for lang sagsbehandlingstid3 og en mærkbar stigning i beholdningen af uafgjorte sager4. I dag, hvor der kun er gået ti år, efter at Førsteinstansretten blev oprettet, er man nødt til at erkende, at de nuværende strukturer ikke længere er velegnede, og at det er nødvendigt med en gennemgribende reform, da der ellers er risiko for, at EU ikke vil fortsætte med at bestå som et lovens og rettens fællesskab. Sagsbehandlingstiden i Domstolen og Førsteinstansretten, således som den fremgår af statistikkerne fra de to retsinstanser, viser, at de til trods for de bestræbelser, de har udfoldet, nu har nået grænserne for deres kapacitet. I et udvidet EU vil de helt sikkert ikke være i stand til at klare den øgede arbejdsbyrde på en rimelig tid. Det er en meget foruroligende situation i dag, hvor der kun er gået ti år siden Førsteinstansrettens oprettelse, og hvor EU står over for en udvidelse. Kommissionen foreslår, at man først omdefinerer hele strukturen i domskompetencen, da den allerede i dag ikke længere sætter Domstolen og Førsteinstansretten i stand til at varetage deres opgaver på tilfredsstillende vis. Derefter må man tage fat på de to retsinstansers sammensætning på grundlag af deres respektive arbejdsbyrde. Kommissionen mener, at til behovet. antallet af dommere først og fremmest bør fastlægges ud fra hensynet 2 116 sager i 1992, 238 i 1998 gennemsnitligt 21 måneder i Domstolen og 30 måneder i Førsteinstansretten. 3 4 Domstolen : 433 uafgjorte sager ved udgangen af 1993, 748 sager ved udgangen af 1998; Førsteinstansretten: 171 uafgjorte sager ved udgangen af 1992, 1007 sager ved udgangen af 1998. 3 II. Afklaring og omfordeling af kompetence inden for rammerne af en mere smidig struktur Kommissionen finder, at den nuværende overbelastning af Domstolen og Førsteinstansretten vil kunne mindskes betydeligt med følgende tre foranstaltninger: • • • en afklaring af EF-Domstolens og de nationale domstoles kompetence, således at de nationale domstole kommer til at spille en større rolle med hensyn til præjudicielle afgørelser en ny kompetencefordeling mellem Domstolen og Førsteinstansretten med hensyn til direkte søgsmål, således at Domstolen i sin egenskab af EU's øverste domsmyndighed kun kommer til at beskæftige sig med spørgsmål, der skønnes at være af væsentlig betydning for EU's retsorden, medens Førsteinstansretten principielt skal have almindelig kompetence på dette område aflastning af Domstolen og Førsteinstansretten med hensyn til visse særlige sager. a. Ordningen med præjudicielle spørgsmål (i) EF-Domstolens kompetence Ordningen med præjudicielle spørgsmål er uden al tvivl hovedhjørnestenen i EU's retsorden. 40 års erfaringer viser tydeligt, at den er det mest effektive middel til at sikre ensartetheden i EU-rettens anvendelse overalt i EU og samtidig udgør en ekstraordinær integrationsfaktor i kraft af den enkle og direkte dialog, den skaber mellem alle de nationale domstole og EF- Domstolen. Kommissionen finder, at denne regelhåndhævende funktion, som spiller en meget vigtig rolle i EU's retsorden, derfor principielt alene bør udøves af EF-Domstolen. Dette synspunkt deles også af Refleksionsgruppen. Den har imidlertid foreslået at slette sidste punktum i EF-traktatens artikel 225, stk. 1, for at åbne mulighed for ekstraordinært at tillægge Førsteinstansretten kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål på meget specialiserede områder af EU-retten5. Gruppen mener, at sådanne særlige sager helt og holdent, dvs. også præjudicielle spørgsmål i forbindelse hermed, bør overføres til Førsteinstansretten, og at Domstolen i sin egenskab af EU's øverste domsmyndighed kun skal komme ind i billedet i forbindelse med de "korrektionssøgsmål", som Kommissionen eventuelt anlægger ud fra retlige hensyn6. Dette forslag bør overvejes nærmere i forbindelse med de konkrete ændringer, der eventuelt skal foretages i kompetencereglerne med hensyn til visse sager, f. eks. sager om intellektuelle ejendomsrettigheder. 5 6 f. eks. intellektuelle ejendomsrettigheder (varemærker, patenter, mønstre og modeller) f. eks. i henhold til traktatens artikel 68, stk. 3. 4 (ii)Afklaring af EF-Domstolens og de nationale domstoles respektive roller Af hensyn til effektiviteten i ordningen med præjudicielle spørgsmål må Domstolen kunne koncentrere sig om de spørgsmål, der virkelig er nye, og afsige domme relativt hurtigt. Kommissionen finder det med henblik herpå nødvendigt at ændre traktatens artikel 234 (tidl. artikel 177) for at klarlægge kompetencefordelingen mellem EF-Domstolen og de nationale domstole. 1. Den første ændring, der foreslås, tager sigte på at bevidstgøre de nationale dommere om deres almindelige kompetence i EU-retlige spørgsmål. At de nationale dommere har denne funktion, er i dag ikke udtrykkeligt nedfældet i traktaten. Den kan kun udledes ved at sammenholde bestemmelserne i artikel 234 og artikel 240. Der må derfor rettes op på denne udeladelse ved i begyndelsen af artikel 234 at præcisere, at det i første række er op til den nationale dommer at anvende EU-retten i de sager, han får til behandling, og at han har mulighed for at henvende sig til EF-Domstolen, når han står over særligt fortolkningsproblem. for et 2. Ud fra samme tankegang kunne man overveje at ændre stk. 2 i artikel 234 for at tilskynde de nationale dommere, der ikke dømmer i sidste instans, til at angive, hvorfor de er i tvivl om fortolkningen af de EU-regler, der skal anvendes i den sag, de skal behandle, og hvorfor de finder det nødvendigt at spørge Domstolen. Denne bestemmelse kunne suppleres med de nødvendige bestemmelser i procesreglementet. 3. Som led i denne afklaring forekommer det endelig nødvendigt, at der i artikel 234 indføjes en regel, som følger af retspraksis, nemlig reglen om, at enhver national dommer i tilfælde af tvivl om gyldigheden af en EU-retsakt har pligt til at henvise sagen til Domstolen, der som den eneste kan prøve gyldigheden af EU-retsakter. Kommissionen finder det ikke rigtigt at lempe den pligt, som domstole, der dømmer i sidste instans, i henhold til den nuværende artikel 234, stk. 3, har til at henvise præjudicielle spørgsmål til Domstolen, således at denne pligt kun skulle gælde, hvis spørgsmålet har tilstrækkelig betydning for EU-retten, og hvis der efter sagens prøvelse ved de lavere domstole fortsat hersker rimelig tvivl om, hvordan spørgsmålet skal besvares. Kommissionen finder, at en sådan lempelse af henvisningspligten kun vil have meget begrænset indvirkning på Domstolens arbejdsbyrde7, hvorimod det risikerer at gå ud over ensartetheden i EU-rettens anvendelse, ikke mindst på baggrund af den forestående udvidelse. Kommissionen mener derfor, at man er nødt til at holde sig til den nuværende formulering af traktatens artikel 234, stk. 3. Men den fleksibilitet, som Domstolens retspraksis har skabt8, skal naturligvis fortsat gælde. I øvrigt mener Kommissionen, at man bør overveje, om ikke man bør tilpasse reglerne for præjudicielle spørgsmål inden for fri bevægelighed for personer (afsnit IV) til de almindeligt gældende regler. Et udkast til en ny artikel 234 findes i bilaget. trefjerdedele af de præjudicielle spørgsmål stammer fra lavere domstole. 7 8 CILFIT-dommen af 6. 10. 1982, Sml. 1982, s. 3415 5 b. Direkte søgsmål: ny kompetencefordeling mellem EF-Domstolen og Førsteinstansretten Det er i dag Domstolen, der behandler direkte søgsmål indbragt af medlemsstaterne og af borgere og institutionerne, medens Førsteinstansretten pådømmer virksomheder. Domstolen har allerede peget på det dobbeltarbejde og den tunge arbejdsgang, som denne kompetencefordeling har resulteret i, og anmodet om, at direkte søgsmål på visse områder udelukkende behandles af Førsteinstansretten. anlagt sager Kommissionen finder, at dette bør gælde for samtlige direkte søgsmål, således at Førsteinstansretten får tillagt principiel generel kompetence på dette område, og Domstolen kun vil skulle behandle de sager, der har væsentlig betydning for EU's rette funktion og derfor må afgøres af den i dens egenskab af EU's øverste domsmyndighed. sager anlagt mod Der er bl. a. normgivende retsakter af generel karakter eller f. eks. samarbejde mellem grundlæggende medlemsstater, ØMU, budgettet, EF-traktatens afsnit IV og afsnit VI9 i TEU. sager på bestemte områder, tale om traktatbrudssager, rettigheder og traktatens interinstitutionelle sager, artikel 309, tættere En sådan overførsel af en stor del af de direkte søgsmål til Førsteinstansretten vil imidlertid ikke resultere i nogen større mindskelse af Domstolens arbejdsbyrde, medmindre der samtidig foretages en ændring af de nuværende regler for, hvornår der kan inbringes appel af Førsteinstansrettens domme. Kommissionen finder, at disse appelsager herefter bør underkastes en forudgående udvælgelse ("filtrering") foretaget af Domstolen efter regler, der fastlægges nærmere i protokollen om Domstolens statut. Ændringen af kompetencefordelingen mellem Domstolen og Førsteinstansretten med hensyn til direkte søgsmål kan ske gennem en ændring af traktatens artikel 225, stk. 2. Baggrunden for denne bestemmelse, som giver Rådet bemyndigelse til på begæring af Domstolen og efter høring af Kommissionen og Parlamentet at fastsætte, hvilke sager der skal afgøres af Førsteinstansretten, var, at der dengang rent logisk var tale om at oprette en ret "i tilknytning til" Domstolen10 og give Domstolen mulighed for til senere at uddelegere visse dele af dens kompetence til denne ret. I dag drejer det sig derimod om at reformere hele domstolssystemet ved at fordele kompetencen på en sådan måde, at Domstolen virkelig kommer tillægge Førsteinstansretten, som får en selvstændig status, almindelig kompetence som almindelig domstol. Den afledte retsakt, hvorved den nye kompetencefordeling skal indføres, må derfor vedtages efter en lovgivningsmæssig procedure, der indebærer høring af Domstolen og Europa-Parlamentet. som EU's øverste domsmyndighed, og ved at fungere til at Endelig finder Kommissionen også, at man - som det foreslås i Refleksionsgruppens rapport - bør overveje en reform af reglerne for traktatbrudssager, bl. a. sager om manglende gennemførelse af EU-bestemmelser. Refleksionsgruppens forslag bygger på konstateringen af, at der i en stor del, om ikke størstedelen, af de sager, der indbringes for Domstolen efter traktatens artikel 226, er tale om traktatbrud, som ikke bestrides seriøst af de pågældende medlemsstater. 9 EF-Domstolen skulle desuden fortsat have enekompetence med hensyn til anmodninger om udtalelser efter EF-traktatens artikel 300 (tidl. 228) samt anmodninger om bilæggelse af tvister mellem medlemsstater efter artikel 35 i TEU. 10 som anført i artikel 225, stk. 1. 6 Med EKSF-traktatens artikel 88 som forbillede vil det være muligt at lade Kommissionen fastslå traktatbruddet ved en beslutning, som den pågældende medlemsstat derefter kan indbringe for Domstolen i form af et annullationssøgsmål. Dette spørgsmål fortjener en grundig overvejelse i lyset af alle de faktorer, der spiller ind. Der kan bl. a. peges på følgende kendsgerninger: • • • at traktatbruddet i en så stor del af sagerne ikke bestrides seriøst efter Kommissionen forudgående administrative sagsbehandling, viser klart, hvor vanskeligt det er at sikre overholdelsen af EU-retten selv i simple sager at den arbejdsbyrde (sagsbehandling, oversættelse osv. ), som disse sager indebærer for Domstolen, er urimelig stor til trods for alle de proceduremæssige lempelser, man kunne foretage for at fremme en hurtigere behandling af denne type sager at EU's retsinstanser, som ikke kan undgå at få øget deres arbejdsbyrde som følge af den forestående udvidelse, bør koncentrere sig om de reelle sager. Man kunne f. eks. begynde med at befri dem for alle sager angående manglende gennemførelse af direktiverne inden for den fastsatte frist11. c. Behandlingen af særlige sager (i) På baggrund af udvidelsen af EU-rettens anvendelsesområde til at omfatte meget specialiserede områder som bl. a. varemærker, mønstre og modeller, plantesortsrettigheder og i en nær fremtid også patenter mener Refleksionsgruppen, at disse sager i betragtning af den store sagsmængde, der ser ud til at blive på disse områder12, bør flyttes fra Førsteinstansretten og over som allerede er overbelastet, vil ikke kunne klare den tredobling af sin arbejdsbyrde, som udvidelsen af dens kompetence til at omfatte alle de ovenfor foreslåede direkte søgsmål, udvidelsen og den massive tilgang af særlige sager vil resultere i. til selvstændige specialiserede retter. Førsteinstansretten, For omgående at aflaste Førsteinstansretten har Refleksionsgruppen foreslået at befri den for varemærkesager samt en anden type særlige sager, nemlig personalesager. • Med hensyn til varemærkesager indebærer denne løsning, at Alicante-kontorets ankekamre lægges sammen til ét organ, som får status som en selvstændig ret, og som i første instans skal pådømme appeller indbragt mod afgørelser truffet i Alicante- kontorets forskellige afdelinger. • Med hensyn til personalesager foreslås det, at man som foreslået af Europa- Parlamentet og EF-Domstolen opretter et "interinstitutionelt klagenævn", som får til opgave at søge at forlige parterne, før det træffer sin afgørelse, og som også skal have status som en selvstændig ret13. 11 NB: i 1998 tegnede traktatbrudssagerne sig for 80% af de direkte søgsmål ved EF-Domstolen (118 traktatbrudssager af i alt 147 direkte søgsmål) Inden for varemærker anslås det, at Førsteinstansretten vil få indbragt ca. 400 sager om året. 12 13 Hvilket indebærer, at traktatens artikel 236 (tidl. 179) ophæves, og at bestemmelserne herom i vedtægten ændres. 7 De afgørelser, der træffes af disse nye retsinstanser, skal af sagens parter kunne appelleres, dog kun med hensyn til retsspørgsmål. (ii) Kommissionen finder, at man må finde frem til en løsning med hensyn til alle de særlige sager, hvis store mængde risikerer at få Domstolen og Førsteinstansretten til at bryde sammen. Man kunne tænke sig flere forskellige løsninger : 1) flere dommere i Førsteinstansretten Traktatens artikel 225, stk. 2, giver Rådet bemyndigelse til at træffe afgørelse om Førsteinstansrettens sammensætning og dermed også til at øge antallet af dommere ud over antallet af medlemsstater. Kommissionen mener, at man må undersøge, om det ikke vil være tilstrækkeligt til at dæmme op for den stigende arbejdsbyrde i Førsteinstansretten, i første omgang i hvert fald med hensyn til varemærkesager14. 2) en anden løsning kunne bestå i, at man på grundlag af disse sagers særlige karakter flytter pådømmelsen af dem i første instans bort fra Førsteinstansretten og over af Refleksionsgruppen. specialiserede uafhængige, som det foreslås således retter, til Hvis det blev besluttet at oprette sådanne retter, skulle der kun kunne indbringes appel mod deres afgørelser med hensyn til retsspørgsmål, og de skulle underkastes den ovennævnte filtrering. Refleksionsgruppen har foreslået, at kompetencen til at pådømme sådanne appelsager placeres hos Førsteinstansretten15, bl. a. af følgende grunde : • med sine nuværende kompetenceområder ville Førsteinstansretten være i stand til at prøve de afgørelser, der træffes af disse nye instanser • • den nye kompetencefordeling mellem Domstolen og Førsteinstansretten tager sigte på at befri Domstolen for komplicerede sager, der indbringes i store mængder. Den nuværende sagsmængde inden for intellektuelle ejendomsrettigheder tyder på, at der fortsat bliver et stort antal appelsager til trods for den filtrering, der indføres EF-Domstolen vil bedre kunne opfylde sin funktion som regelhåndhævende myndighed i forbindelse med de "korrektionssøgsmål, som Kommissionen uden nogen tidsbegrænsning skal have mulighed for at anlægge ud fra hensyn til den fælles interesse. Kommissionen er mest tilbøjelig til at mene, at kompetencen i appelsager i første omgang principielt fortsat bør ligge hos Domstolen. Den foreslår dog, at der i traktaten indføjes en bestemmelse, der åbner mulighed for, når det bliver nødvendigt, at overføre hele dette område til specialiserede, selvstændige EU-retter, som derved kommer til at træffe afgørelser både i første instans og i appelsager. 14 En anmodning fra Domstolen herom er i øvrigt til behandling i Rådet. 15 som i så fald skulle ændre navn. 8 Det bemærkes, at hvis man vælger den sidstnævnte løsning, vil Domstolen på i 3) dette område stadig bevare kompetencen til at afgøre præjudicielle spørgsmål forbindelse med varemærkekrænkelsessager, der indbringes for nationale domstole. Kommissionen finder således, at man med hensyn til intellektuelle ejendomsrettigheder underlagt EU-retten og navnlig på baggrund af den snarlige indførelse af EU-patentet, bør overveje at oprette en specialiseret EU-ret, der skal have kompetence til at afgøre sager angående såvel gyldigheden af et EF-patent som krænkelser af det, således at der skabes retssikkerhed om disse patenter, der får gyldighed i hele Fællesskabet, og således at Domstolen og Førsteinstansretten definitivt befris for alle disse meget specialiserede sager. (iii) Hvis kompetencen til at behandle appelsager tillægges en selvstændig specialiseret EU- ret, finder Kommissionen, at der bør åbnes mulighed for, at Kommissionen kan anlægge "korrektionssøgsmål" ved Domstolen. III. Domstolens og Førsteinstansrettens sammensætning, arbejdsgang og procesordning a. Domstolens og Førsteinstansrettens sammensætning og arbejdsgang Efter de oven for skitserede retningslinjer vil EF-Domstolen ud over sin kompetence til at pådømme visse sager i første og sidste instans få en funktion, der i alt væsentligt går ud på at føre kontrol med de afgørelser, der træffes af andre retsinstanser, via de præjudicielle spørgsmål, appeller og "korrektionssøgsmål", den får indbragt16. Førsteinstansretten, der får status som selvstændig domstol, vil få sin kompetence udvidet til at omfatte alle direkte søgsmål. fastlægges på grundlag af den nye Antallet af dommere ved Førsteinstansretten bør kompetence, den får tillagt, og ud fra effektivitetshensyn. Antallet bør være uafhængigt af antallet af medlemsstater. For EF-Domstolens vedkommende har Refleksionsgruppen i erkendelse af, at det er nødvendigt både at sikre, at alle de forskellige retssystemer er repræsenteret, og at Domstolen kan arbejde effektivt, forsøgt at løse problemet ved at foreslå, at man bibeholder princippet om, at der skal være én dommer for hver medlemsstat, dog således at antallet af medlemmer i plenum begrænses strengt (højst 13 dommere), og at Domstolens præsident, bistået af præsidenterne for de forskellige afdelinger, skal spille en mere overordnet rolle17. En alternativ løsning, der også kan sikre effektiviteten og sammenhængen i retspraksis, kunne bestå i at begrænse antallet af dommere ved Domstolen til højst 13. For et øget antal dommere vil ikke kunne undgå at føre til et øget antal afdelinger. Men dette ser ud til at kunne gøre det vanskeligere for Domstolen at varetage sine opgaver. Man kunne også tænke sig andre mulige løsninger. Hele dette spørgsmål bør overvejes mere indgående på regeringskonferencen. Under alle omstændigheder er det vigtigt at sikre den accept af Domstolens domme, der er nødvendig for at bevare dens autoritet. Endelig må der 16 se fodnoten på s. 9. 17 noget tilsvarende bør ud fra hensynet til en sammenhængende retspraksis også gælde for Førsteinstansretten. 9 også tages hensyn til, hvad man enes om på konferencen med hensyn til samtlige EU- institutioners opbygning. Kommissionen går ind for Refleksionsgruppens forslag om, at der bør skæres ned på antallet af generaladvokater ved Domstolen. Man må også overveje gruppens andre forslag, bl. a. om dommernes embedsperiode og fremgangsmåden ved Rådets udnævnelse af dem. Med hensyn til udpegelsen af dommerne ved Domstolen og Førsteinstansretten finder Kommissionen det ønskeligt, at man i Rådet indfører en ordning, der kan sikre, at der er tale om højtkvalificerede personer, og eventuelt at de udvælges fra lister fra medlemsstaterne omfattende flere navne. Kommissionen foreslår, at man går over til kvalificeret flertalsafgørelse ved udpegelsen af medlemmerne af Domstolen og Førsteinstansretten. b. Domstolens og Førsteinstansrettens procesreglementer Kommissionen finder, at Domstolens og Førsteinstansrettens procesreglementer bør vedtages på nogenlunde samme måde som den, hvorpå retsplejelove i medlemsstaterne vedtages. Den foreslår, at deres procesreglementer vedtages af Rådet med kvalificeret flertal efter forslag fra enten Kommissionen, efter høring af Domstolen, eller fra Domstolen, efter høring af Kommissionen. I øvrigt bør stk. 2 i EF-traktatens artikel 245 slettes, og der bør foretages en klar sondring mellem de bestemmelser i Domstolens statut, der skal bibeholdes, og dem, der skal indgå i procesreglementet. Kommissionen foreslår følgelig, at regeringskonferencen *** • • • • • afklarer EF-Domstolens og de nationale domstoles rolle med det formål at give de nationale domstole større ansvar med hensyn til præjudicielle spørgsmål indfører en ny kompetencefordeling mellem Domstolen og Førsteinstansretten med hensyn til direkte søgsmål, således at Domstolen i sin egenskab af EU's øverste domsmyndighed herefter kun skal behandle sager, der skønnes at have væsentlig betydning for EU's retsorden, medens Førsteinstansretten principielt skal have den almindelige kompetence på området tilpasser reglerne om Domstolens og Førsteinstansrettens kompetence med hensyn til visse særlige sager. fastsætter, at dommerne skal udpeges af Rådet med kvalificeret flertal, og indfører en ordning, der åbner mulighed for at efterprøve de foreslåede kandidaters juridiske fagkundskaber overvejer en reform af reglerne for traktatbrudssager 10 • fastlægger Domstolens og Førsteinstansrettens sammensætning på grundlag af deres arbejdsbyrde. 11 Nuværende traktattekst ARTIKEL 234 i TUE Ændringsforslag ARTIKEL 234 i TUE 1. Retterne i medlemsstaterne har, medmindre andet følger af nedenstående bestemmelser i denne artikel, kompetence til at pådømme de fællesskabsretlige spørgsmål, der rejses under udøvelsen af deres nationale kompetence. 2. Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål Domstolen har kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af denne traktat om gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner om fortolkningen af vedtægter for organer, der oprettes af Rådet, når bestemmelse herom findes i de pågældende vedtægter. Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne, kan denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet. Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af medlemsstaterne, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, er retten pligtig til at indbringe spørgsmålet for Domstolen. 3. 4. 5. 12 a) om fortolkningen af denne traktat b) om gyldigheden og fortolkningen af retsakter udstedt af Fællesskabets institutioner c) om fortolkningen af vedtægter for organer, der oprettes af Rådet, når bestemmelse herom findes i de pågældende vedtægter. et sådant spørgsmål rejses ved en ret en af Såfremt medlemsstaterne, kan denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, før den afsiger sin dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet. Den angiver i så fald, hvorfor fortolkningen gældende gyldigheden fællesskabsbestemmelser rejser vanskeligheder i den sag, den har til behandling. eller de af i et sådant spørgsmål en af Såfremt medlemsstaterne, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke indbringe spørgsmålet for kan appelleres, er retten pligtig til at Domstolen, når det har tilstrækkelig betydning for fællesskabsretten og der hersker rimelig tvivl om dets besvarelse. rejses ved en ret i Enhver ret i medlemsstaterne har pligt til at indbringe sagen for Domstolen, når den har en til hensigt fællesskabsretsakt, som den finder ugyldig. tilsidesætte at


title: Opinion of the Economic and Social Committee on the 'Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council amending for the 22nd time Directive 76/769/EEC on the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States relating to restrictions on the marketing and use of certain dangerous substances and preparations (phthalates) and amending Council Directive 88/378/EEC on the approximation of the laws of the Member States concerning the safety of toys'

eurovoc_concepts:
chemical product
child
labelling
product safety
public health
toy industry

formats: html pdf print

text: 26. 4. 2000 EN Official Journal of the European Communities C 117/59 Opinion of the Economic and Social Committee on the ‘Proposal for a Directive of the European Parliament and of the Council amending for the 22nd time Directive 76/769/EEC on the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member States relating to restrictions on the marketing and use of certain dangerous substances and preparations (phthalates) and amending Council Directive 88/378/EEC on the approximation of the laws of the Member States concerning the safety of toys’ (2000/C 117/12) On 29 February 2000, the Council decided to consult the Economic and Social Committee, under Article 95 of the Treaty establishing the European Community, on the above-mentioned proposal. The Section for the Single Market, Production and Consumption, which was responsible for preparing the Committee’s work on the subject, adopted its opinion on 15 February 2000. The rapporteur was Mrs Williams. At its 370th plenary session on 1 and 2 March 2000 (meeting of 1 March), the Economic and Social Committee adopted the following opinion by 27 votes to twenty-one, with eight abstentions. 1. Introduction 1. 1. First and foremost, the present proposal relates to the high level of protection of health and safety of consumers endorsed in the EU Treaty and continuing now in the Amsterdam Treaty under Article 153. The Commission pro- poses to ban the use of six toxic phthalates in certain products for babies and small children — the weakest and most vulnerable consumers. It sets out a twenty-second amendment to the existing Directive on dangerous substances (1) and adds a separate amendment to the Directive on toy safety (2). Nevertheless, the proposal has wide-ranging general 1. 2. implications. It is concerned with the following major issues or subjects: The relevance of the precautionary principle in 1. 2. 5. 1. particular must be highlighted. This is a relatively new procedure described in a recent Communication from the Commission (4), and this is only the third time it has been invoked. The procedure enables the Commission to take preventive action where evidence is ‘insufficient, inconclusive or uncertain’ but where failure to act would result in excessive risk to public health or the environment (as in the case of dioxins in Belgian food). The central principle is that when there is a potential threat, risk assessment studies should be carried out; nevertheless, the results do not have to be conclusive for action to be taken. ‘The absence of scientific proof … should not be used to justify inaction. ’ 2. Background information 1. 2. 1. the harmonisation of practices and the establishment of uniform rules in both the Internal Market and the ‘candidate’ countries; 2. 1. What are phthalates? 1. 2. 2. the interaction with other Directives, such as the use of emergency procedures outlined in Article 9 of the General Product Safety Directive (GPSD) (3); 1. 2. 3. level of release of phtalates; the validity of test methods used to ascertain the Six phthalates, itemised in an Annex, are the subject of the present proposal. They are long established chemicals which are added to hard plastic (like polyvinyl chloride — PVC) to soften it. The softened plastic can then be used to make products for babies and small children under thirty-six months such as teething rings, dummies, rattles and some toys such as bathtime ducks. The commonest phthalate in use for products such as teethers has been di-‘isononyl’ phthalate (DINP). Some phthalates can also occur naturally in foods such as bananas. 1. 2. 4. bound to arouse emotion as well as practical considerations; pressures from environmental groups on a subject 2. 2. What are the problems with phthalates? 1. 2. 5. and the use of the precautionary principle. the growing emphasis on risk assessment procedures Phthalates are not bound into the PVC and can over time migrate or leach. Tests on rats show that phthalates can cause hormonal disturbances as well as cancer with consequent damage to liver, kidneys and testicles. The particular risk is to babies and small children who chew and suck over prolonged (1) Directive 76/769/EEC, OJ L 262, 27. 9. 1976, p. 201. (2) Directive 88/378/EEC, OJ L 187, 16. 7. 1988, p. 1. (3) Directive 92/59/EEC, OJ L 228, 11. 8. 1992, p. 24. (4) COM(2000) 1 final of 2. 2. 2000. C 117/60 EN Official Journal of the European Communities 26. 4. 2000 periods. Their chewing action can break down the plastic which accelerates the release of phthalates and its consequent migration into their saliva. Moreover, an Acceptable Daily Intake (ADI) tolerable in an adult is not tolerable in a baby because of its lower body weight. Phthalates may be cumulative and can be absorbed by the baby from other sources e. g. through breast milk. Secondly, regarding future action, 3. 2. the Committee questions the Commission’s procedure (outlined in Article 2) for dealing with products which can be put in the mouth although not intended for that purpose. The Commission intends to deal with the risks inherent in such items — predominantly toys where the length of sucking/chewing time is less — via labelling which will provide warnings to parents and other carers of small children. 2. 2. 1. Therefore there has been a strong call from certain Member States for a ban on phthalates in products for infants, which resulted in a Recommendation in July 1998 (1) (rather than the emergency ban Commissioner Bonino would have wished). There has also been pressure from environmental groups for a ban as part of a broader campaign for the removal of all PVC products. The Scientific Committee on Toxicology, Ecotoxicology and the Environment produced its Opinion in Autumn 1999. The Commission, through the emergency procedures 2. 2. 2. in the GPSD, has received the agreement of Member States to a temporary and interim ban of the six phthalates on the grounds that they pose a serious risk to child health. This measure came into effect on 19 December 1999. 2. 2. 3. legislation in the longer term. This present proposal deals with the amendment of 3. General Comments: the Committee’s view First, the Committee supports 3. 1. the Commission’s immediate ban on phthalates in certain childcare products and accordingly Article 1 of the proposed Directive. Since the ban is an interim and temporary measure 3. 1. 1. to be reviewed on 8 March, the Committee asks what future transitional procedures are to be followed. 3. 1. 2. The Committee realises that the Commission had two choices: either to impose a ban or to rely on stringent tests for maximum release limits against which checks could be instituted. Since such test methods for phthalates are still uncertain, unreliable and unable to be reproduced in view of the difficulty in simulating the sucking and chewing action of a baby, the Committee accepts the Commission’s decision invoking the Precautionary Principle. Moreover, it points out that alternatives which may be developed could present new doubts and uncertainties and accordingly calls for much further research. (1) Recommendation 98/485/EC, OJ L 217, 5. 8. 1998, p. 35. 3. 2. 1. The Committee emphasises the practical difficulties in formulating any form of cautionary words which can reasonably cover the huge range of children’s products involved, particularly if such words have to appear on the product as well as on the packaging in several languages. 4. Specific comments 4. 1. Article 1 The Committee accepts this Article as the only possibility under present circumstances with the general reservations already expressed. There are the following additional points to be raised: 4. 1. 1. The Committee regrets that the final amendment to the legislation on the marketing of dangerous products can only be applied several years from now ‘for procedural reasons’ but notes that the bridging mechanisms to be put in place must continue to ensure the safety of babies and young children. 4. 1. 2. The Committee points out the particular problem of controlling the supply of items handed down in families and used by children in different age groups. It also notes the problem of childcare products sold second hand (e. g. in charity shops). 4. 1. 3. The Committee stresses the importance of enforce- ment (with Europe-wide co-ordination) by responsible auth- orities, bearing in mind the problems of those countries where there is not always a single authority. 4. 1. 4. The Committee emphasises the need for constant and effective monitoring of the ban, with special market surveillance for products imported from third and third-world countries. 4. 1. 5. The Committee stresses the need for effective com- munication with parents and all those responsible for childcare on the subject of product safety in general and on phthalates in particular, with special consideration given to the extension of Helpline telephone numbers provided on packaging by some manufacturers. It also calls for sensitive, non-authoritari- an education, starting at an early age, relating to the care and behaviour of babies and small children. 26. 4. 2000 EN Official Journal of the European Communities C 117/61 4. 2. Article 2 The Committee points out that the severity of these warnings is such that they are effectively a ban. The suggested wording of such labels, moreover, is difficult and fails to communicate adequately. Nevertheless, if such labelling is finally accepted as an appropri- ate measure, then the Committee makes the following com- ments. 4. 2. 1. indelible. It must also be understandable. It is not enough for any warning to be legible and 4. 2. 2. The Committee questions the practicality — both in design and manufacture — of applying permanent warning labels to small items intended for children, particularly if a range of languages is involved. 4. 3. Since the risk inherent in sucking or chewing a toy intermittently is slight, then the Committee recommends for the time being that the proposed cautionary labelling on actual products should be dropped in the light of the difficulties it would cause. Warnings should appear on packaging where size permits. The precautionary principle invoked states that measures based on the precautionary principle must be proportionate to the risk which is to be limited or eliminated. 5. Conclusion 5. 1. The Committee reiterates the over-riding importance of safety, particularly where children are concerned, and supports the Commission’s efforts in introducing the current ban. It remains concerned, however, that the validity of present test methods to ascertain the level of release of phthalates is still uncertain, and that alternative materials provide new doubts. It accordingly calls for much further research. The Committee accepts that 5. 2. the Commission in Article 2 is indicating its belief in parents’ right to information by providing stringent warnings on both packaging and actual childcare items. If the Commission persists in enforcing these warnings, both their language and practicality of communi- cation must be taken into account. Brussels, 1 March 2000. The President of the Economic and Social Committee Beatrice RANGONI MACHIAVELLI


title: Dictamen del Comité Económico y Social sobre la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo relativo a la competencia judicial, al reconocimiento y a la ejecución de resoluciones en materia civil y mercantil»

eurovoc_concepts:
civil law
commercial law
judicial cooperation
jurisdiction
single market

text: C 117/6 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 26. 4. 2000 Dictamen del Comité Econo´ mico y Social sobre la «Propuesta de Reglamento (CE) del Consejo relativo a la competencia judicial, al reconocimiento y a la ejecucio´ n de resoluciones en materia civil y mercantil» (2000/C 117/02) El 28 de septiembre de 1999, el Consejo decidio´ , de acuerdo con las disposiciones del artı´culo 262 del Tratado constitutivo de la Comunidad Europea, consultar el Comité Econo´ mico y Social sobre la propuesta mencionada. La Seccio´ n de Mercado U´ nico, Produccio´ n y Consumo, encargada de preparar los trabajos en este asunto, aprobo´ su dictamen el 15 de febrero de 2000 (ponente: Sr. Malosse). En su 370o Pleno de los dı´as 1 y 2 de marzo de 2000 (sesio´ n del 1 de marzo), el Comité Econo´ mico y Social ha aprobado por unanimidad el presente Dictamen. 1. Introduccio´ n Una de las innovaciones esenciales del Tratado de 1. 1. Amsterdam es la inclusio´ n en el a´mbito de las competencias comunitarias de una parte de lo que se conoce como el «tercer pilar de la Unio´ n», es decir, los asuntos de Justicia e Interior. 1. 1. 1. Con arreglo al artı´culo 2 del Tratado revisado, uno de los objetivos de la Unio´ n Europea es mantener y desarrollar un espacio de libertad, seguridad y justicia, en el que esté garantizada la libre circulacio´ n de personas y en el que los justiciables puedan hacer valer sus derechos, gozando de garantı´as iguales a las que tienen ante los tribunales de sus paı´ses. En el marco del plan de accio´ n del Consejo y de la 1. 2. Comisio´ n para la aplicacio´ n de las nuevas disposiciones del Tratado de Amsterdam relativas al establecimiento de un espacio de libertad, seguridad y justicia, se pide que la Comunidad adopte medidas en el a´mbito de la cooperacio´ n judicial en materia civil y mercantil, necesarias para el buen funcionamiento del mercado interior. En esta perspectiva se enmarca la propuesta de Regla- 1. 3. mento que se presenta al Comité Econo´ mico y Social para su dictamen. En efecto, el buen funcionamiento del mercado interior exige definir reglas claras de competencia judicial para los litigios entre sociedades y ciudadanos de distintos Estados miembros, especialmente con el fin de definir cua´l es la jurisdiccio´ n competente. En este mismo orden de ideas, es indispensable crear dispositivos destinados a garantizar el reconocimiento y la ejecucio´ n de las sentencias ya dictadas. 1. 4. En el a´mbito de la competencia judicial, del reconoci- miento y de la ejecucio´ n de las decisiones en materia civil y mercantil, la iniciativa de la Comisio´ n Europea no surge de la nada. En efecto, conscientes de la necesidad de garantizar una determinada seguridad jurı´dica en caso de litigios en el mercado interior, los Estados miembros, en el marco de la cooperacio´ n intergubernamental y las cooperaciones bilatera- les, procedieron a la elaboracio´ n de convenios en este sentido. El ma´s significativo en esta materia es el Convenio llamado «de Bruselas», celebrado el 27 de septiembre de 1968 entre los seis Estados miembros de la Comunidad Europea de entonces, relativo a la competencia judicial, al reconocimiento y a la ejecucio´ n de resoluciones judiciales en materia civil y mercantil. 1. 4. 1. En 1971, se firmo´ un Protocolo relativo a la interpre- tacio´ n de este Convenio por el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas. El Convenio y el Protocolo, que forman parte del acervo comunitario ya que se basan en el artı´culo 293 del Tratado CEE, se ampliaron sucesivamente a todos los nuevos Estados miembros. Es preciso indicar no obstante que el actual Convenio de Bruselas, tras las negocia- ciones de adhesio´ n de Austria, Finlandia y Suecia, no esta´ au´ n en vigor en todos los Estados miembros, de los cuales so´ lo una minorı´a lo ha ratificado. En paralelo al Convenio de Bruselas, el Convenio de 1. 5. los Lugano, suscrito el 16 de septiembre de 1988, recogio´ principios del Convenio de Bruselas entre los Estados de la Unio´ n y los Estados de la Asociacio´ n Europea de Libre Comercio (AELC). 2. La propuesta de Reglamento presentada por la Comi- sio´ n Europea 2. 1. Principales disposiciones de la propuesta Al igual que el Convenio de Bruselas y los numerosos 2. 1. 1. convenios bilaterales que pretende sustituir, el Reglamento tiene por objeto: — introducir reglas modernas uniformes de competencia judicial directa en materia civil y comercial; — el reconocimiento y el exequa´tur ra´pido de las resoluciones mediante un procedimiento simple y uniforme. En cuanto a la competencia de jurisdiccio´ n, 2. 1. 2. la propuesta establece el principio del «domicilio del demandado como principio de competencia judicial general», es decir, el paı´s en el que el ciudadano o la sociedad en cuestio´ n tengan su domicilio legal. Sin embargo el Reglamento prevé disposiciones especiales para algunas categorı´as de litigios: 26. 4. 2000 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 117/7 2. 1. 2. 1. Para los litigios contractuales: En principio, el litigio se lleva ante el tribunal del lugar en que la obligacio´ n que sirve de base a la demanda ha sido o debe ser ejecutada: — cuando se trate de una entrega de mercancı´as, sera´ el lugar en el que, segu´ n el contrato, la mercancı´a fue o habrı´a debido entregarse; — cuando se trate de una prestacio´ n de servicios, sera´ el lugar en el que los servicios fueron o habrı´an debido prestarse; — cuando se trate de obligaciones alimentarias, sera´ el tribunal del lugar donde el acreedor tenga su domicilio; — cuando se trate de relaciones entre aseguradores y asegura- dos, contrariamente a las normas de competencia habitua- les el asegurador puede ser demandado ante el tribunal del lugar en que esté domiciliado el demandante (tomador del seguro, asegurado o beneficiario); — para todos los convenios celebrados por consumidores —en virtud de la misma preocupacio´ n de proteger a las partes débiles del contrato— se reconoce la competencia del Estado de domicilio del consumidor, incluso para las compras de mercancı´as y servicios realizadas por vı´a electro´ nica; — para los contratos de trabajo, el Reglamento favorece el lugar del domicilio del empleado. 2. 1. 2. 2. Para los litigios delictuales o cuasidelictuales: — Las personas pueden ser demandadas ante el tribunal del lugar donde el hecho dan˜ oso se produjo o corra el riesgo de producirse. El Reglamento establece también reglas de compe- 2. 1. 2. 3. tencia exclusiva para determinados litigios, en particular, seleccionando, en cuanto al derecho de la propiedad intelectual, el tribunal del Estado miembro de depo´ sito o registro. 2. 1. 4. En cuanto a ejecucio´ n, el Reglamento se funda en la confianza mutua entre autoridades judiciales, que debe permitir una aplicacio´ n de las sentencias (juicio, resolucio´ n, mandato de ejecucio´ n, etc. ) en un Estado miembro distinto del Estado de origen del juicio. 2. 1. 4. 1. El procedimiento de exequa´tur que existe en el Convenio de Bruselas constituye, a causa de su duracio´ n y coste, un verdadero freno a la aplicacio´ n de los juicios en la Unio´ n. Este procedimiento se simplifica en el proyecto de Reglamento comunitario: la jurisdiccio´ n competente encargada de constatar la fuerza ejecutoria de una decisio´ n en el Estado requerido debe limitar su intervencio´ n a un simple control formal de los documentos que se le presentan en apoyo de la peticio´ n en exequa´tur. En esta etapa del procedimiento, los motivos de incumplimiento no pueden ya ser invocados de oficio por el juez. Estos motivos podra´n examinarse posteriormente, mediante recurso de la parte contra la que se aplica la ejecucio´ n. 2. 1. 4. 2. En materia de medidas provisionales y cautelares, el Reglamento prevé que una decisio´ n extranjera, au´ n no declarada ejecutoria en el Estado requerido, establece sin embargo la existencia de un derecho que permite adoptar medidas provisionales y cautelares (segu´ n la legislacio´ n del Estado requerido). Tal disposicio´ n permitira´ preservar los intereses del acreedor a la espera de la decisio´ n de exequa´tur. 2. 1. 5. El proyecto de Reglamento so´ lo se aplica a los Estados miembros que hayan suscrito las disposiciones del Tratado relativas a la cooperacio´ n judicial en materia civil, lo que excluye del campo de su aplicacio´ n el Reino Unido, Irlanda y Dinamarca. En este sentido, este proyecto de Reglamento constituye, al parecer, una novedad en el ordenamiento jurı´dico comunitario, aunque cuando estos paı´ses tengan la posibilidad de unirse a los 12 Estados miembros restantes para la aplicacio´ n del texto. Al parecer, el Reino Unido e Irlanda se proponen ejercer su facultad de aplicar el Reglamento; sigue pendiente en cambio la decisio´ n de Dinamarca. Por lo que se refiere a litigios con nacionales o sociedades establecidas en terceros paı´ses, sera´n aplicables las normas nacionales, excepto en el caso de que exista una cla´usula que atribuya una competencia exclusiva a una jurisdiccio´ n de un Estado miembro. 2. 1. 3. En materia de reconocimiento, el proyecto de Regla- mento formula el principio del reconocimiento de pleno derecho de las resoluciones dentro de la Comunidad Europea. Esta disposicio´ n significa que un mismo procedimiento no puede volverse a iniciar en otro Estado miembro. Si se incoa un procedimiento de impugnacio´ n, el procedimiento utilizado sera´ el previsto en la seccio´ n relativa a la ejecucio´ n. En esta misma seccio´ n se mencionan los motivos de no reconoci- miento y denegacio´ n (artı´culos 41 y 42), muy reducidos con relacio´ n a los que figuraban en el Convenio de Bruselas. 2. 2. Las innovaciones con relacio´n al Convenio de Bruselas Los Convenios de Bruselas y de Lugano han servido 2. 2. 1. de modelo para el Reglamento. Dichos convenios se hallaban en proceso de revisio´ n desde diciembre de 1997 y la Comisio´ n Europea habı´a propuesto, antes de la ratificacio´ n del Tratado de Amsterdam, un nuevo convenio que aportase mejoras a los existentes. Estas propuestas de mejora se encuentran naturalmente en la nueva propuesta. C 117/8 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 26. 4. 2000 2. 2. 2. La innovacio´ n principal reside en el hecho de que se trata de un proyecto de reglamento uniforme (y no de directiva, lo que habrı´a podido dar lugar a disposiciones nacionales divergentes). presente) y pedı´a, en particular, la creacio´ n de dispositivos de informacio´ n de los ciudadanos. El Comité ve con agrado el hecho de que la Comisio´ n haya decidido transformar el proyecto de directiva en proyecto de reglamento. 2. 2. 3. El proyecto de Reglamento precisa de manera auto´ - noma la legislacio´ n aplicable a las actividades comerciales vinculadas a los intercambios dentro del mercado interior europeo: venta de bienes y prestaciones de servicios. Estas disposiciones evitan la remisio´ n a las normas de derecho internacional y esta´n destinadas, por lo tanto, a mejorar la seguridad jurı´dica de los intercambios. 2. 2. 4. El proyecto de Reglamento extiende la posibilidad, para todos los contratos directos con los consumidores, de hacer elegible la jurisdiccio´ n del domicilio del consumidor, incluso en el a´mbito de la venta a través del comercio electro´ nico. La propuesta simplifica considerablemente el proce- 2. 2. 5. dimiento de exequa´tur por una limitacio´ n del poder del juez, favoreciendo ası´ la libre circulacio´ n de los juicios en la Comunidad. 2. 2. 6. La propuesta limita un tanto el campo de las disposiciones derogatorias que permiten recurrir el reconoci- miento y la ejecucio´ n de sentencias dictadas en otro Estado miembro. Ası´ pues, por ejemplo, se habla de «si el otorga- miento de la ejecucio´ n fuere manifiestamente contrario al orden pu´ blico del Estado miembro requerido;», frase en la que el término «manifiestamente», an˜ adido al texto del Convenio de Bruselas, tiene por objeto reducir su alcance. 3. Observaciones generales 3. 1. 3. El Comité destaca la necesidad de garantizar la coherencia entre ambos proyectos de reglamento, toda vez que «notificacio´ n y traslado» son elementos previos al reconoci- miento y la ejecucio´ n de las decisiones. El Comité estima, por consiguiente, que las acciones de informacio´ n y formacio´ n destinadas a los profesionales y ciudadanos deben concebirse de manera coherente y global en relacio´ n con ambos texto. 3. 2. La oportunidad de un instrumento comunitario 3. 2. 1. La sustitucio´ n del Convenio de Bruselas, en los 12 Estados miembros participantes, sin restriccio´ n al aspecto justicia/seguridad del Tratado, por un Reglamento de aplica- cio´ n directa parece un notable progreso, en particular, en la medida en que aporta ma´s seguridad jurı´dica (un u´ nico texto en vez de convenios mu´ ltiples y multiformes). Por an˜ adidura, el Tribunal de Justicia podra´ garantizar una aplicacio´ n uni- forme de las disposiciones del Reglamento en todos los Estados miembros. 3. 2. 2. El Comité se congratula por la intencio´ n ya manifes- tada por el Reino Unido e Irlanda de aplicar el Reglamento, y desea que Dinamarca pueda unı´rseles, segu´ n modalidades apropiadas, de modo que este Reglamento se aplique efectiva- mente de manera uniforme en toda la Comunidad. 3. 1. El alcance del dictamen del Comité Econo´mico y Social 4. Observaciones particulares La entrada en vigor del Tratado de Amsterdam 3. 1. 1. permite al Comité ejercer su papel consultivo en la realizacio´ n del espacio de libertad, seguridad y justicia previsto por el Tratado. Se trata de un a´mbito fundamental para la sociedad civil europea. Como u´ nico o´ rgano institucional en el que esta´n representadas las organizaciones de la sociedad civil, el Comité encuentra aquı´ una oportunidad notable de tomar posicio´ n al servicio de los ciudadanos de la Unio´ n. 3. 1. 2. En su Pleno de los dı´as 20 y 21 de octubre de 1999, el Comité aprobo´ el dictamen sobre la «Propuesta de Directiva del Consejo relativa a la notificacio´ n o traslado en los Estados miembros de documentos judiciales y extrajudiciales en mate- ria civil y mercantil» (ponente: Sr. Herna´ndez Bataller) (1). En este dictamen, el Comité apoyaba la propuesta de la Comisio´ n, lamentando sin embargo que el documento no adoptase la forma de Reglamento (lo que es el caso de la propuesta (1) DO C 368 de 20. 12. 1999, p. 47. 4. 1. Mejorar los procedimientos de ejecucio´n de las decisiones de justicia 4. 1. 1. Las conclusiones del Consejo Europeo de Tampere (15-16 de octubre de 1999) ilustran bien el hecho de que esta propuesta de Reglamento no puede considerarse sino como una etapa hacia la creacio´ n de un verdadero espacio judicial comu´ n, que permita a los ciudadanos y las empresas poder hacer prevalecer y realizar sus deberes y sus derechos con seguridad jurı´dica plena. Ası´, el Consejo Europeo de Tampere invita a la Comisio´ n a que «instaure normas mı´nimas que garanticen un nivel adecuado de asistencia jurı´dica en litigios transfronterizos en toda la Unio´ n, ası´ como normas especiales de procedimiento comunes para la tramitacio´ n simplificada y acelerada de litigios transfronterizos relativos a demandas de consumidores o de ı´ndole mercantil de menor cuantı´a, ası´ como a demandas de pensio´ n alimenticia y a reclamaciones sin oposicio´ n. » 26. 4. 2000 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 117/9 4. 1. 2. « T ı´ t u l o c a u t e l a r e u r o p e o » La propuesta de Reglamento merece aprobacio´ n 4. 1. 2. 1. en la medida en que permite simplificar el procedimiento de exequa´tur, pero no es suficiente para crear un espacio judicial efectivo. Una vez obtenido el exequa´tur, es necesario recurrir a las vı´as de ejecucio´ n. Ahora bien, éstas se organizan de manera muy diferente segu´ n los Estados miembros. Y si bien parece muy difı´cil proceder por el momento a una unificacio´ n de los procedimientos de ejecucio´ n, el Comité preconiza algunas adaptaciones, en particular, para las medidas caute- lares. 4. 1. 2. 2. Ası´, el artı´culo 44 de la propuesta de Reglamento prevé que el solicitante pueda instar la adopcio´ n de medidas cautelares de conformidad con la legislacio´ n del Estado miembro requerido, sin que resulte necesario el otorgamiento de la ejecucio´ n a efectos del artı´culo 37. Tal disposicio´ n permite, pues, al acreedor tener hasta cierto punto un «tı´tulo cautelar europeo». Esta disposicio´ n es sin embargo au´ n insufi- ciente, ya que en algunos paı´ses es necesaria una autorizacio´ n judicial incluso en este caso. Por ello, convendrı´a prever que una decisio´ n de justicia de otro Estado miembro, no revestida del exequa´tur, constituya un tı´tulo suficiente para la aplicacio´ n de algunos procedimientos de ejecucio´ n, como el embargo bancario cautelar que existe en la mayorı´a de los Estados de la Unio´ n. 4. 1. 3. N e c e s i d a d d e p r o c e d i m i e n t o s d e r e c u r s o s i m p l e s y r a´ p i d o s 4. 1. 3. 1. El Comité ya habı´a destacado la importancia de contar con procedimientos de recurso simples de acceso y ra´pidos de ejecucio´ n con motivo del dictamen sobre la «Propuesta de Directiva del Parlamento Europeo y el Consejo relativo a la lucha contra los retrasos de pago» (1). Lamentable- mente, el Consejo retiro´ de la propuesta de Directiva las propuestas sobre este tema. 4. 1. 3. 2. Por ello, el Comité propone que se estudien propuestas completas, que incluyan la simplificacio´ n y la aceleracio´ n de los procedimientos, incluyendo normas mı´ni- mas de asistencia jurı´dica al ciudadano. 4. 1. 3. 3. En cuanto a la ejecucio´ n, el objetivo debe ser establecer un tı´tulo ejecutorio europeo, susceptible de producir sus efectos inmediatamente, después del juicio, en el conjunto del territorio europeo. El Comité apoya completamente esta idea, sometida a estudio, por otra parte, por el Consejo Europeo de Tampere en octubre de 1999. 4. 1. 4. « H a c i a u n t ı´ t u l o c a u t e l a r e u r o p e o » 4. 1. 4. 1. El Comité pide, pues, que se inicie sin ma´s demora la elaboracio´ n del proyecto de tı´tulo cautelar europeo, en particular en a´mbitos que exigen urgencia: reclamaciones (1) DO C 407 de 28. 12. 1998. alimentarias, retrasos de pagos, retrasos de salarios, falta de pago de salarios debido a quiebra de empresas, etc. Inicial- mente, el Comité propone que la Comisio´ n reconozca la validez de este tı´tulo cautelar europeo (ejecutorio de pleno derecho, sin que esté supeditado a un procedimiento de exequa´tur) para créditos no cuestionables. Para hacer admitir la idea de un tı´tulo cautelar europeo, la Comisio´ n podrı´a proponer la instauracio´ n de un procedimiento «europeo» de cobro de las deudas «europeas» segu´ n modalidades idénticas para todos los Estados miembros. Las condiciones y el desarrollo de tal procedimiento podrı´an acercarse a la obliga- cio´ n de pago existente en Alemania o Francia. La generalizacio´ n de tal procedimiento harı´a inu´ til, a largo plazo, el procedi- miento de exequa´tur, en tanto en cuanto la decisio´ n dictada respondiera a las mismas condiciones de aplicacio´ n en todos los Estados miembros. 4. 1. 5. « H a c i a u n a c o n v e r g e n c i a d e l o s d e r e - c h o s » 4. 1. 5. 1. Al mismo tiempo, serı´a importante también garan- tizar una convergencia de los derechos civiles y mercantiles en la Unio´ n Europea, condicio´ n previa a la creacio´ n de un verdadero espacio de libertad, justicia y seguridad. 4. 2. Adaptacio´n del proyecto al comercio electro´nico 4. 2. 1. El artı´culo 15 de la propuesta de Reglamento suscito´ muy vivas preocupaciones entre los representantes de empre- sas, y dio origen a un principio de polémica. Este artı´culo 15 recoge el principio del artı´culo 13 del Convenio de Bruselas, actualmente en vigor, que favorece la competencia del tribunal del lugar de domicilio del consumidor Esta competencia se aplica, segu´ n el artı´culo 13 del Convenio de Bruselas, a condicio´ n de que el consumidor haya sido objeto de una propuesta o de una publicidad en su paı´s de domicilio. En el artı´culo 15 del proyecto de Reglamento, la Comisio´ n Europea aporta una innovacio´ n con el fin de tener en cuenta el desarrollo del comercio electro´ nico. El proyecto asimila una oferta de bienes o servicios en Internet a una propuesta o una publicidad segu´ n la fo´ rmula: una empresa que, «por cualquier medio, dirigiere tales actividades a dicho Estado o a varios Estados, incluido este u´ ltimo». 4. 2. 2. El problema consiste en si, al proponer sus servicios por medios comerciales electro´ nicos, una empresa pretende o no extender deliberadamente su mercado ma´s alla´ de su zona habitual de comercializacio´ n. La apertura sin lı´mites al planeta entero es un elemento especı´fico de la red Internet. Se puede sin embargo inferir que la perspectiva de ser llevado ante una jurisdiccio´ n extranjera puede frenar el uso de Internet por las pequen˜ as empresas. La Unio´ n Europea se encuentra pues ante un doble reto: garantizar la mejor proteccio´ n jurı´dica posible para sus ciudadanos, en relacio´ n con el desarrollo del comercio C 117/10 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 26. 4. 2000 electro´ nico y sus riesgos (en particular porque, generalmente, el consumidor paga por adelantado), y, a la vez, no frenar el uso de este medio de promocio´ n para las empresas europeas, en particular, las PYME. Este reto se refiere en primer lugar al espacio judicial europeo, pero tiene también una dimensio´ n internacional, en particular, en cuanto a proteccio´ n del consu- midor, ya que, hoy, la mayorı´a de las ofertas incluidas en Internet proceden de sociedades establecidas en terceros paı´ses. de negocio a paı´ses determinados. En caso necesario, podrı´a considerarse un reglamento especı´fico del sector que incluyera un fuerte incentivo a la mediacio´ n, dejando el recurso a la justicia como u´ ltima solucio´ n. 4. 2. 3. El Comité constata la falta de confianza recı´proca que caracteriza las relaciones comercio/consumidores en esta nueva forma de distribucio´ n, por lo que considera prioritario que, con el apoyo de las autoridades europeas, las partes interesadas establezcan mecanismos que permitan ampliar la confianza: co´ digos de buena conducta, «cibertribunal», recursos a la mediacio´ n, etc. Las medidas de este orden sera´n los mejores garantes del desarrollo efectivo del comercio electro´ nico y de su uso por empresas y consumidores. Esta perspectiva, por otra parte, debe llevarse al plano internacional. El Comité pide a la Comisio´ n que proceda al estudio exhaustivo de las buenas pra´cticas existentes en este a´mbito a escala mundial. 4. 3. Otras mejoras que debera´n introducirse en la actual propuesta 4. 3. 1. Para facilitar la interpretacio´ n del nuevo Reglamento, el Comité propone que se definan algunos conceptos segu´ n la jurisprudencia del Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas (TJCE); por ejemplo, por lo que se refiere al apar- tado 3 del artı´culo 5, el TJCE definio´ el concepto de materia delictual o cuasidelictual. En el mismo orden de ideas, y siempre con un deseo de dar mayor claridad a la interpretacio´ n, se podrı´an completar algunos artı´culos de la propuesta de acuerdo con la jurisprudencia del TJCE, por ejemplo sobre el concepto de materia contractual o sobre el principio del lugar en el que haya sido o deba ser cumplida la obligacio´ n. 4. 2. 4. A la espera de que estas medidas de confianza surtan efecto, el Comité recomienda mantener el artı´culo 13 del Convenio de Bruselas, actualmente en vigor, que favorece la competencia del tribunal del domicilio del consumidor. Ade- ma´s, con el fin de reforzar su proteccio´ n, el Comité considera que este principio debe extenderse a los casos donde se ha incitado al consumidor, a iniciativa del co-contratante, a abandonar su Estado de domicilio con el fin de celebrar el contrato. En materia de comercio electro´ nico, por el contrario, la fo´ rmula propuesta en el nuevo Reglamento («por todo medio, dirige sus actividades hacia este Estado miembro») no parece suficientemente clara para crear un clima de confianza entre las partes. Al ajustarse a la definicio´ n del actual artı´- culo 13 del Convenio (propuesta o publicidad en el Estado miembro), se dejara´ en manos del juez el decidir de qué manera el consumidor ha tenido conocimiento de la oferta, por activa o por pasiva. Es necesario adema´s orientarse hacia métodos eficaces de solucio´ n de los conflictos adaptados al comercio electro´ nico, respetando la proteccio´ n del consumidor. 4. 4. Fomentar la solucio´n extrajudicial de litigios 4. 4. 1. El Comité concede una atencio´ n especial a la solucio´ n extrajudicial de litigios en materia civil y mercantil: jueces de paz, tribunales de arbitraje, conciliadores, procedimientos de conciliacio´ n y mediacio´ n. La lentitud y el coste de los procedimientos judiciales son tales que disuaden a los ciudada- nos y los agentes econo´ micos, en particular las pequen˜ as y medianas empresas, de emprender una accio´ n. Es asimismo deseable desarrollar procedimientos que tengan por finalidad obtener el acuerdo de las partes, en particular, la mediacio´ n en los casos de conflictos relativos a particulares. 4. 2. 5. Para el sector del comercio electro´ nico, el Comité sugiere la fo´ rmula de la autorregulacio´ n, segu´ n la cual, sin cuestionar el acceso a la justicia, se incitarı´an a la instauracio´ n de dispositivos automa´ticos de recurso a la mediacio´ n, en particular para las pequen˜ as transacciones inferiores a un determinado importe, por ejemplo 2 500 euros. Las empresas deberı´an tener también la posibilidad, por un planteamiento activo de informacio´ n a los consumidores, de limitar su a´mbito 4. 4. 2. En cuanto a la mediacio´ n, es primordial garantizar la calidad del servicio prestado, la competencia y la independencia de los mediadores, tal como se describen en la Recomendacio´ n 98/257 CE de la Comisio´ n Europea relativa a los principios aplicables a los o´ rganos responsables de la resolucio´ n extrajudi- cial de los litigios de consumo. En este sentido, serı´a u´ til, en particular, reforzar la cooperacio´ n europea con el fin de obtener una mayor homogeneidad de los dispositivos ası´ como formar a los mediadores en el a´mbito de la solucio´ n de los litigios transfronterizos. 26. 4. 2000 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas C 117/11 4. 4. 3. El Comité se alegra de la intencio´ n indicada por el Consejo de Tampere de estudiar acciones de promocio´ n de estos procedimientos en el marco comunitario. Mediante un dictamen de iniciativa sobre este tema el Comité aportarı´a una contribucio´ n especialmente importante por ser el fruto de una consulta profunda de las organizaciones de la sociedad civil europea, a la que incumbira´ la aplicacio´ n de estos procedimien- tos de autorregulacio´ n. 4. 5. Informacio´n a los justiciables (punto 29 de las Conclusiones de Tampere) 4. 5. 1. Como se pidio´ en el dictamen sobre el «Transmisio´ n de documentos en materia civil o mercantil entre los Estados miembros» (ponente: Sr. Herna´ndez Bataller), el Comité destaca la importancia de los mecanismos de informacio´ n a los justiciables, prioritariamente los ciudadanos, sus asociaciones de defensa, los sindicatos de trabajadores, las pequen˜ as empre- sas, artesanos y profesiones liberales y sus asociaciones. Este esfuerzo de informacio´ n debe implicar tanto la redaccio´ n de una «guı´a de usuarios transfronterizos», como la formacio´ n de centros de informacio´ n locales (red EURES para los trabajado- res fronterizos, Euro Info Centros para las PYME) para que los nuevos derechos y deberes dentro del nuevo espacio comu´ n de libertad, seguridad y justicia se difundan ampliamente. 4. 5. 2. En cuanto a la propia propuesta de Reglamento, el Comité propone que se elabore un folleto informativo desti- nado, en particular, a los usuarios (juristas, asociaciones, consumidores, etc. ), que incluya también, en forma de cuadro, tal como figura en la exposicio´ n de motivos del proyecto, una comparacio´ n, artı´culo por artı´culo, con el Convenio de Bruselas. Este folleto informativo deberı´a cubrir al mismo tiempo el Reglamento relativo a la «notificacio´ n o traslado de los Estados miembros de la Unio´ n Europea de documentos judiciales y extrajudiciales en materia civil y mercantil. » Bruselas, 1 de marzo de 2000. La Presidenta del Comité Econo´mico y Social Beatrice RANGONI MACHIAVELLI


title: Komission kertomus yhteisön ja Euroopan unionin jäsenvaltioiden toiminnan koordinoinnista kehitysyhteistyön alalla

eurovoc_concepts:
cooperation policy
coordination of aid
development aid
exchange of information
report

text: EUROOPAN YHTEISÖJEN KOMISSIO Bryssel, 01. 03. 2000 KOM(2000) 108 lopullinen KOMISSION KERTOMUS yhteisön ja Euroopan unionin jäsenvaltioiden toiminnan koordinoinnista kehitysyhteistyön alalla Sisällysluettelo 1. 2. Johdanto. 3 Kyselyn päätulokset ja huomionarvoisimmat aiheet. 4 2. 1. Yleisestä 98:aa maata koskevien vastausten tarkastelusta ilmenevät seikat. 4 2. 2. Huomionarvoisimmat aiheet. 4 3. Yhteisön ja Euroopan unionin jäsenvaltioiden toiminnan koordinoinnin nykytila. 5 3. 1. Nykytilanteen kuvaus. 5 3. 1. 1. 3. 1. 2. 3. 1. 3. 3. 1. 4. Nykyisten koordinointimekanismien avulla voidaan:. 5 Yhteiset tutkimukset, analyysit ja arvioinnit. 6 Käynnissä olevien ohjelmien päällekkäisyydet. 6 Koordinointi ja avun kohdentaminen. 7 3. 2. Euroopan unionin koordinoinnin alakohtainen lähestymistapa. 8 3. 2. 1. 3. 2. 2. 3. 2. 3. Alakohtaiset kokoukset. 8 Rahoitusmenettelyt. 8 Pääkoordinaattorin ("chef de file") tehtävä. 9 3. 3. Kumppanimaan rooli Euroopan unionin koordinoinnissa. 9 4. Maaliskuun 1998 suuntaviivojen vaikutus. 11 4. 1. Todettu kehitys. 11 4. 1. 1. 4. 1. 2. Tyytyväisyysaste. 12 Aiotut parannukset. 13 4. 2. Euroopan unionin koordinointi osana laajempaa koordinointia. 13 5. Näkymiä. 14 2 1. JOHDANTO Euroopan unionin neuvosto hyväksyi maaliskuussa 1998 yhteisön ja jäsenvaltioiden toiminnan koordinaation lujittamista koskevat suuntaviivat kehitysyhteistyön alalla. Komissio julkaisi ensimmäisen alustavan kertomuksen marraskuussa 1998. Siinä korostettiin erityisesti sitä, että olisi tärkeää lisätä jäsenvaltioiden ja komission välisen tietojen vaihdon vastavuoroisuutta. Siinä suositeltiin myös voimakkaan poliittisen signaalin antamista kaikille Euroopan unionin edustajille, jotta neuvoston suuntaviivat pantaisiin täytäntöön dynaamisella ja aktiivisella tavalla vahvistaen kumppanimaiden roolia tässä koordinoinnissa. Suuntaviivojen 8 kohdan mukaisesti tässä kertomuksessa esitellään yksityiskohtaisemmin toteutettuja toimenpiteitä ja vuoden 1998 maaliskuun jälkeen tapahtunutta edistystä. Kertomus perustuu vuoden 1999 elo- ja syyskuussa komission ulkomaanedustustoissa kaikissa kehitysmaissa toteutettuun kyselyyn. Muutamia harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta näissä maissa olevat jäsenvaltioiden edustajat pystyivät vastaamaan kyselyyn yhdessä edustuston kanssa. Saatujen vastausten suuri määrä1 osoittaa Euroopan unionin edustajien kiinnostusta aihetta kohtaa. Analyysissä tarkasteltiin kolmea ulottuvuutta: • Euroopan unionin toiminnan koordinoinnin nykytila ja kehitys sen jälkeen, kun suuntaviivat hyväksyttiin maaliskuussa 1998, • kumppanimaan rooli koordinoinnin täytäntöönpanossa, • Euroopan unionin toiminnan koordinointi osana kaikkien muiden avunantajien välistä laajempaa koordinointia. Erikoisalojen osalta analyysi koskee pääaloja2, nimennyt kussakin maassa. jotka kukin jäsenvaltio ja edustusto on 1 2 98 vastausta (kysely lähetetty 116 maahan), vastausprosentti 84. Kutakin EU:n jäsenvaltiota pyydettiin ilmoittamaan toimintansa viisi tärkeintä alaa. 3 2. KYSELYN PÄÄTULOKSET JA HUOMIONARVOISIMMAT AIHEET 2. 1. Yleisestä 98:aa maata koskevien vastausten tarkastelusta ilmenevät seikat • Vaikka neuvosto hyväksyi suuntaviivat vasta puolitoista vuotta sitten, mitä voidaan pitää lyhyenä aikavälinä niiden täytäntöönpanemiseksi tarvittavaan aikaan nähden, kentällä toimivat Euroopan unionin edustajat ovat ottaneet ne myönteisesti vastaan. Niissä pyritään dynaamiseen koordinointiin, joka näkyy käytönnössä vähitellen tulevien ohjelmointien yhteydessä. • Vaikka täytäntöönpano tapahtuu eri tavoin kuudella analyysissä erotetulla alueella toiminnan (Afrikka, Karibia, Tyynimeri, Välimeri, Latinalainen Amerikka, Aasia), koordinoinnin on voitu useimmissa tapauksissa havaita parantuneen maaliskuun 1998 jälkeen. • Tietojen vaihto edustustojen ja jäsenvaltioiden välillä on tehokasta, mutta se on liian usein yksisuuntaista, koska jäsenvaltiot antavat puolestaan vähemmän tietoja. • Muiden avunantajien kanssa toteutettavan laajemman koordioinnin yhteydessä EU:n jäsenillä on aktiivinen rooli erikoisalojen tasolla. • Saatujen erikoisaloja koskevien tietojen perusteella havaittiin useita tapauksia, joissa EU:n jäsenet toimivat samalla alalla ja joissa voitaisiin näin ollen hyödyntää täydentävyyttä. • Kumppanimaan rooli on melko vähäinen Euroopan unionin toiminnan sisäisessä koordinoinnissa. 2. 2. Huomionarvoisimmat aiheet • Millä tasolla ja tavalla kumppanimaan olisi oltava aktiivisesti mukana Euroopan joka sillä on kaikkien unionin sisäisessä koordinoinnissa verrattuna rooliin, avunantajien koordinoinnin yhteydessä? • - Tietyissä tapauksissa (maa konfliktitilanteessa, apu keskeytetty) maalla ei voi olla aktiivista roolia. - Joissakin tapauksissa maa itse ei halua osallistua koordinointiin ennen kuin unionin jäsenet ovat määritelleet yhteisen kantansa. - Koordinoinnin on yleensä autettava kumppania määrittelemään ja toteuttamaan omia kehitysstrategioitaan (ohjaamaan prosessia), mutta samalla on huolehdittava siitä, ettei sille kerry liian raskasta koordinointitaakkaa. • Yhteisön ja unionin jäsenvaltioiden koordinoinnilla on suuri merkitys yleisemmässä kaikkien avunantajien välisessä koordinoinnissa ja kumppanimaa hyötyy siitä. Sen avulla voidaan vähentää kaksinkertaista työtä ja kilpailua avunantajien välillä parantamalla täydentävyyttä. • EU:n sisäinen koordinointi lisää myös poliittista vuoropuhelua kumppanimaan kanssa ja tasolla" "omainaislaatuaan kansainvälisellä korostamaan auttaa (perustamissopimuksen 2 artikla). unionia 4 3. YHTEISÖN JA EUROOPAN UNIONIN JÄSENVALTIOIDEN TOIMINNAN KOORDINOINNIN NYKYTILA 3. 1. Nykytilanteen kuvaus Kyselyn lähtökohtana luetteloitiin jäsenvaltiot, jotka ovat edustettuina ja toimivat aktiivisesti kussakin kumppanimaassa. Tulokset osoittavat, että tämä edustus on merkittävää Afrikan, Latinalaisen Amerikan, Aasian ja Välimeren maissa, joissa on kussakin keskimäärin 7–9 jäsenvaltiota edustettuna. Edustus on luonnollisesti paljon vähäisempää Karibian ja Tyynen meren alueilla, joissa keskiarvo on 2–4 aktiivista jäsenvaltiota. Näissä maissa toimivien EY:n ulkomaanedustustojen ja jäsenvaltioiden välillä on säännöllisiä tapauksessa toiminnan koordinointiin liittyviä mekanismeja keskimäärin seitsemässä kymmenestä tiettyjen jäsenvaltioiden suosiessa satunnaista koordinointia tai laajempaa koordinointia muiden avunantajien kanssa. Tämä osuus on kuitenkin yhdeksän jäsenvaltiota kymmenestä korkean asukaskohtaisen tulotason maissa. Koordinointi tapahtuu pääasiassa säännöllisten (51 prosenttia) tai satunnaisten (36 prosenttia) kokousten avulla. Se jää vain harvoin pelkän asiakirjojen vaihdon (10 prosenttia) tai epävirallisten kontaktien (3 prosenttia) tasolle. Yhteisiä kenttäkäyntejä tehdään vain harvoin. (74 prosenttia Säännöllinen kokouskäytäntö on tavallisin Aasiassa ilmoitetuista tapauksista) ja melko tavallinen Afrikassa (61 Amerikassa, Latinalaisessa prosenttia). Karibialla ja Välimeren kumppanuusmaissa kokoukset ovat pikemminkin satunnaisia. Tyynellämerellä pysyttäydytään välimatkojen takia pelkässä asiakirjojen vaihdossa. aihe- Tällaiset koordinointikokoukset komission edustusto. tai järjestää alakohtaiset yleensä Kokouksia on tavallisimmin kuukauden välein. Toimintaa koordinoidaan ennen kaikkea kokouksissa. Niitä pidetään säännöllisesti Aasiassa Afrikassa, ja satunnaisesti Latinalaisessa Välimeren Amerikassa, kumppanuusmaissa ja Karibian maissa ja hyvin harvoinTyynenmerenmaissa. Jos maassa ei ole EY:n edustustoa, koordinointia on jäsenvaltioiden mielestä vaikeampi toteuttaa käytännössä. 3. 1. 1. Nykyisten koordinointimekanismien avulla voidaan: - keskustella tärkeysjärjestyksestä sekä nykyisistä ja tulevista toimista (uudet hankkeet), joita kukin unionin jäsen suunnittelee Jäsenvaltiot pitävät melko tyydyttävinä alakohtaisista tavoitteista sekä nykyisistä ja tulevista toimista. edustuston toimittamia tietoja tärkeimmistä 5 Sen sijaan jäsenvaltiot itse toimittavat tällaisia tietoja puolestaan liian vähän sekä edustustoille että muille jäsenvaltioille. Tämä on tilanne erityisesti niissä maissa, joissa unionilla on ja/tai korkean tulotason runsaasti edustusta, maissa. Jäsenvaltioista peräisin olevien tietojen pidetään vaihtoa riittämättömänä. - määritellä yhteinen lähestymistapa yhteistyössä kumppanimaan kanssa, unionin sisällä sekä yhteistyössä muiden avunantajien kanssa Yli kolmessa neljäsosassa maista3 määrittelyä kumppanimaan kanssa. tämä koordinointi edistää yhteisen lähestymistavan - vaihtaa tietoja tulevien toimien ohjelmoinnissa noudatettavasta tärkeysjärjestyksestä Joissakin maissa tämä mahdollistaa myös yhteisiä linjoja koskevien asiankirjojen laatimisen. - havaita päällekkäisyydet Koordinoinnin valmisteltaessa uusia toimia. avulla voidaan havaita esiintyvät päällekkäisyydet tai välttää ne 3. 1. 2. Yhteiset tutkimukset, analyysit ja arvioinnit Kysely osoittaa, että: • 58 prosentissa maista (useimmiten Latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa) tällaisia tutkimuksia rahoitetaan yhdessä, • EY:n edustusto osallistuu näihin toimiin 92 prosentissa tapauksista, • tutkimuksia toteutetaan eniten julkishallinnon ja kansalaisyhteiskunnan, terveydenhuollon sekä maatalouden aloilla. Nämä melko yleiset tapaukset ovat sikäli erittäin hyödyllisiä, että tällaisilla yhteisillä toimilla voidaan määritellä mahdollinen täydentävyys myöhempien toimien ohjelmoinnin yhteydessä. 3. 1. 3. Käynnissä olevien ohjelmien päällekkäisyydet4 Koordinoinnilla voidaan useissa tapauksissa havaita päällekkäisyyksiin liittyvät ongelmat. 3 4 78 prosenttia "Kaksinkertaisen toteuttamisaikatauluihin. työn" käsitteeseen verrattuna "päällekkäisyydellä" viitataan lähinnä 6 Päällekkäisyyttä esiintyy luonnollisesti eniten niissä maissa, joissa on useita jäsenvaltioita jos jäsenvaltioita on edustettuina vähän, päällekkäisyyttä esiintyy yhdessä edustettuina: maassa neljästä ja joka toisessa maassa silloin, jos jäsenvaltioita on enemmän kuin kahdeksan. Päällekkäisyyttä ei useimmiten havaita ennen toiminnan toteuttamisvaihetta, mikä on yleensä teknisten ja hallinnollisten hidasteiden vuoksi jotta toimintaa voitaisiin nopeasti muuttaa. liian myöhäistä, Ohjelmien ennakkoarvioinnin hitaus tai ulkopuolisen humanitaarisen avun tulo on mainittu päällekkäisyyden syyksi joissakin tapauksissa. Suurissa maissa (lähinnä Aasiassa) koordinaatiota ei pidetä välttämättömänä, koska kaksinkertaisen työn ja päällekkäisyyden riski on erittäin pieni tarpeiden suuruuden vuoksi. 3. 1. 4. Koordinointi ja avun kohdentaminen Vastauksista 38 prosentissa todetaan, että koordinoinnilla parannetaan yhteisön avun kohdentamista, ja 27 prosentissa, että sillä parannetaan jäsenvaltioiden kahdenvälisen avun kohdentamista. Avun keskittämiseen suhtaudutaan yleensä myönteisesti silloin, kun koordinoinnilla voidaan tehostaa toimien vaikutusta kulloisellakin alalla. Kommenteissa korostetaan sitä, että tutkimuksia ja kokemuksia vertailemalla voidaan yksilöidä ja valmistella täydentäviä hankkeita. Samalle alalle keskittymisen aiheuttamaa päällekkäisyyden riskiä voidaan vähentää ainoastaan koordinoinnilla. 7 3. 2. Euroopan unionin koordinoinnin alakohtainen lähestymistapa Saatujen tulosten avulla nähdään maakohtaisesti, millä aloilla toimii samanaikaisesti useita jäsenvaltioita ja joilla siis saattaa esiintyä päällekkäisyyttä. Niiden avulla voidaan myös todeta kunkin alan ja jäsenvaltion osalta, millä niistä on koordinointimekanismi EY:n edustuston kanssa. Esimerkkinä voidaan mainita, että julkishallintoa ja kansalaisyhteiskuntaa, terveydenhuoltoa ja koulutusta koskevilla aloilla, joilla unionin jäsenvaltiot ovat aktiivisia (keskimäärin 3–4 jäsenvaltiota), on olemassa säännöllisen koordinoinnin mekanismi kolmessa maassa viidestä5. 3. 2. 1. Alakohtaiset kokoukset Koordinointi voi tapahtua eri tavoin kustakin alasta riippuen: (cid:1) ohjelma-apua ja velkaa koskeviin kysymyksiin liittyen järjestetään yleensä säännöllisiä kokouksia, (cid:1) (cid:1) satunnaiset talouselämän palveluiden sekä hätäavun aloilla, tavallisimpia kokoukset ovat infrastruktuurin, sosiaalipalveluiden ja velkakysymyksen osalta vallitseva käytäntö on asiakirjojen vaihto. 3. 2. 2. Rahoitusmenettelyt Aloilla, prosenttia) ja vähän varsinaista yhteisrahoitusta (12 prosenttia). joilla koordinointia toteutetaan, tapahtuu etupäässä rinnakkaisrahoitusta (54 "Muut rahoitusmuodot" (34 prosenttia) sisältänee rahoitusta, joka on myönnetty aikaisemmin ilman etukäteiskoordinointia. Tämä on tavallisinta maissa, joiden asukasta kohti laskettu tulotaso on korkea. Rahoitusmuodot vaihtelevat huomattavasti alan mukaan: (cid:1) rinnakkaisrahoitus on tavallisinta infrastruktuurien, talouselämän palveluiden ja tuotannon aloilla sekä velkaan liittyvissä toimissa, (cid:1) yhteisrahoitus on erittäin vähäistä kaikilla aloilla. Eniten (18 prosenttia) sitä esiintyy hätäavun alalla. Alueellisesti voidaan todeta, että: - Afrikassa – jälleen aloilla, joilla koordinointia toteutetaan – 72 prosenttia rahoituksesta on rinnakkaisrahoitusta, 5 Kaikki kyseisellä alalla toimivat jäsenvaltiot eivät aina osallistu tällaiseen säännölliseen koordinointiin. 8 - Välimeren, Aasian ja Latinalaisen Amerikan alueiden osalta vastauksissa mainitaaan yleensä "itsenäinen" rahoitus, joka ei siis ole rinnakkaisrahoitusta eikä yhteisrahoitusta. 3. 2. 3. Pääkoordinaattorin ("chef de file") tehtävä6 Jäsenvaltiot ja EY:n ulkomaanedustusto ovat ilmoittaneet 62 prosentissa maista, että ne voisivat ottaa vastatakseen pääkoordinaattorin tehtävistä(7) vähintään yhdellä alalla. Tämä koskee varsinkin Latinalaista Amerikkaa (kolme maata neljästä) ja Afrikkaa (kaksi maata kolmesta). Kahdessa kolmasosassa tapauksista on kyse ainoastaan vuoropuhelun järjestämisestä ja ylläpitämisestä, mikä vastaa alakohtaisen koordinaattorin tehtävää. Tämä koskee eniten maita, joissa unionilla on paljon edustusta (11–15 aktiivista jäsentä). joissa toimii ainoastaan yhdestä neljään aktiivista jäsentä, vastaukset Sen sijaan maissa, osoittavat, että tehtävä muodostuisi koko ohjelman ennakkoarvioinnista unionin jäsenten puolesta (mikä vastaa pääkoordinaattorin tehtävien kakkostasoa). Useissa maissa useat unionin jäsenet ovat valmiita vastaamaan pääkoordinaattorin tehtävistä useilla eri aloilla. Joissain maissa on jopa useampi ehdokas samaa alaa varten. Tämä halukkuus koordinoinnin erityistehtäviin vahvistaa sen, että unionin jäsenvaltiot voisivat täydentää toisiaan ja että tätä täydentävyyttä halutaan käyttää hyödyksi. Useissa maissa on useita unionin jäseniä, jotka olisivat halukkaita koordinointitehtäviin yhdellätaiuseammallaalalla. 3. 3. Kumppanimaan rooli Euroopan unionin koordinoinnissa marraskuussa Maaliskuussa 1998 hyväksytyissä suuntaviivoissa julkaistussa ja välikertomuksessa korostetaan tarvetta lujittaa kumppanimaan hallituksen roolia EU:n parannetun koordinoinnin yhteydessä. 1998 Kohdemaiden hallitukset osallistuvat aktiivisesti unionin koordinointiin ainoastaan 40 prosentissamaista. Kyselyn tulokset osoittavat, että kumppanimaiden hallitusten osallistuminen Euroopan unionin avun yleisen koordinoinnin mekanismeihin on edelleen melko vähäistä. EY:n edustustot ja jäsenvaltioiden edustajat vastasivat selkeästi valtaosassa maista, että kumppanimaan hallitus osallistuu vähän (50 prosenttia) tai ei lainkaan (10 prosenttia) unionin koordinointiprosessiin. Tilanne on samanlainen kaikilla maantieteellisillä alueilla. Erot ovat melko pieniä Välimeren kumppanuusmaiden, Latinalaisen Amerikan, Aasian ja Afrikan välillä. Kumppanimaiden hallitusten osallistuminen on keskimääräistä aktiivisempaa ainoastaan Tyynenmeren maissa. 6 7 Pääkoordinaattorin ("Chef de file") Coordination" - Wien 19. 10. 1998. Eräät jäsenvaltiot ovat kiistäneet "Chef de file" -termin käytön. tehtävät on määritelty raportissa "Chairman's Report on 9 Voidaan kuitenkin todeta, että kokeilumaissa (Bangladesh, Costa Rica, Norsunluurannikko, joissa toiminnan koordinointimekanismeja on parannettu Etiopia, Mosambik, Peru), selvimmin, kumppanimaan hallitus on siinä enemmän mukana. Kaksi tärkeintä esille tullutta syytä hallitusten vähäiseen osallistumiseen ovat seuraavat: • Hallituksella ei ole teknisiä eikä henkilöresursseja. Tämä väite on esitetty 72 prosentissa maista. Tällaisia vastauksia tuli eniten Karibian alueelta ja Aasiasta sekä kaikkein köyhimmistä maista. • Hallitus ei ole kiinnostunut. Tämä väite on esitetty 40 prosentissa maista. Eniten tällaisia vastauksia tuli korkean tulotason maista. Verrattaessa näitä kahta väitettä EU:n kullekin maalle antaman avun määrään voidaan todeta, että mailla, jotka saavat paljon apua, ei ole resursseja sen koordinointiin, ja että niistä useimmat eivät ole kiinnostuneita osallistumaan koordinointiin. Muita vastauksissa esille tulleita syitä ovat: • suuri poliittinen epävakaus, Kohdemaan hallituksen vähäinenosallistuminenjohtuu ja pääasiassa henkilöresurssien puutteellisuudesta. teknisten • hallitusten vaihtuminen liian usein jatkuvuuden varmistamisen kannalta, koordinointiin osallistuminen jää useimmiten hyvien aikeiden ilmaisemisen tasolle, jolloin • • • • • hallituksen ja avunantajien eriävät käsitykset tärkeysjärjestyksestä, riittämätön koordinointi hallituksen sisällä, yleisesti esiintyvä avoimuuden puute, toisinaan pyrkimys "hajottaa ja hallita" avunantajia, joissain maissa hallituksen haluttomuus käydä keskustelua vain yhden kumppanin kanssa jostain tietystä alasta. Voidaan todeta, että Afrikan "ongelmamaissa" (maat, joissa on sota tai joissa yhteisön apu on osittain tai kokonaan keskeytetty) hallitus ei osallistu usein lainkaan EU:n koordinointiin. Kuitenkin kumppanimaan hallitus on alakohtaisessa, yleensä kaikkia avunantajia koskevassa koordinointimenettelyssä koordinoija 25 prosentilla niistä aloista, joilla on koordinaattori. Lukua voidaan verrata Maailmanpankin (15 prosenttia), UNDP:n (15 prosenttia), EY:n ulkomaanedustustojen (15 prosenttia) ja jäsenvaltioiden (yhteensä 25 prosenttia) vastaaviin lukuihin. 10 Nämä luvut osoittavat, että alakohtainen koordinointi on pitkälti avunantajien ja itse hallituksen kesken, vaikkakin hallituksella on tärkein asema. jaettu tärkeimpien Nämä alakohtaisen koordinoinnin mekanismit ovat olennainen osa kokonaisvaltaista horisontaalistyyppistä koordinointia, joka voi tapahtua neuvoa-antavissa ryhmissä ja pyöreän pöydän keskusteluissa, joihin osallistuvat kaikki avunantajat maan hallituksen johdolla. 4. MAALISKUUN 1998 SUUNTAVIIVOJEN VAIKUTUS Ulkomaanedustusto ja jäsenvaltiot ovat vastanneet kussakin maassa yhdessä8 siihen, katsovatko ne toiminnan koordinoinnin parantuneen vuoden 1998 maaliskuusta, sekä kuvanneet sen nykytilaa. 4. 1. Todettu kehitys • Lähes kahdessa kolmasosassa (62 prosentissa) vastauksista todettiin toiminnan koordinoinnin parantuneen vuoden 1998 maaliskuun jälkeen. Paraneminen näkyy pääasiassa seuraavilla tavoilla: - hankkeiden seurantaan keskittyviä kokouksia on useammin, avunsaajamaissa - jäsenvaltioiden asiakirjojaan toisilleen säännöllisemmin. olevat edustajat edustustot ja toimittavat koordinoinnin Toiminnan paraneminen unionissa vuoden 1998 maaliskuun jälkeen yhteydessä on annetunavunsuuruuteen. Parannukset näkyvät selvimmin niissä maissa, jotka saavat kaikkiaan eniten Euroopan unionin apua: 85 prosentissa niistä maista, joissa avun määrä ylittää 300 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, ja 44 prosentissa niistä maista, joissa avun määrä on alle 50 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Yhteisten kenttäkäyntien järjestäminen mainitaan harvoin. Tietokantojen luomisesta on vain vähän tietoja, mikä osoittaa, että tällaisia aloitteita on ollut vähän (Etelä-Afrikka, Kenia, Sri Lanka ja Costa Rica ). Vaikka useimmiten näyttää siltä, että parannukset on tehty edustustojen aloitteesta, voidaan kuitenkin havaita, että jäsenvaltiot osallistuvat entistä enemmän eurooppalaisiin aloitteisiin ja aivan erityisesti unionin vaihtuvan puheenjohtajuuden yhteydessä. 8 Muutamissa maissa ainoastaan edustusto vastasi kyselyyn. 11 4. 1. 1. Tyytyväisyysaste Huolimatta näistä parannuksista EU:n jäsenvaltiot katsovat, että toiminnan koordinointi on tällä hetkellä edelleenkin vasta jossain määrin tyydyttävää, mikä tarkoittanee sitä, että monenlainen kehittäminen on vielä mahdollista mutta toteutumatta. Näin on esimerkiksi Latinalaisen Amerikan ja Aasian maissa, joissa kaksi kolmasosaa (62 prosenttia) jäsenvaltioista katsoo parannusta tapahtuneen viime aikoina, mutta niistä yli puolet ei ole vielä tyytyväisiä. Unionin jäsenet katsovat parannuksista näistä huolimatta, ettei toiminnan koordinointi EU:ssa ole vielä täysintyydyttävää. yleisnäkemys Tämä alueittain riippuen aktiivisten jäsenvaltioiden määrästä. vaihtelee ja • Maantieteellisen jakauman mukaan tulokset osoittavat koordinoinnin olevan: (cid:2) heikkoa Aasiassa, Latinalaisessa Amerikassa sekä Välimeren alueella, keskinkertaista Afrikassa ja Karibialla, erinomaista Tyynellämerellä9. • Aktiivisten jäsenvaltioiden määrästä riippuen voidaan todeta, että koordinointi on: (cid:2) hyvää, jos jäsenvaltioita on vähän (1–4), melko hyvää, jos jäsenvaltioiden määrä on keskinkertainen (5–7), heikkoa, jos jäsenvaltioita on paljon (8–15). • Yli kolmanneksessa (38 prosenttia) vastauksista väitetään, että kokonaisvaltaista paranemista ei ole tapahtunut, vaan parannukset koskevat ainoastaan muutamia yksittäisiä seikkoja. Joissain vastauksissa todettiin, että jos jäsenvaltioita on vähän ja avun määrä pieni, nykyinen koordinointi riittäisi. Neljässä kokeilumaassa (Costa Ricassa, Norsunluurannikolla, Etiopiassa ja Perussa) katsottiin, että koordinointi on saatu kokeilun aikana riittävälle tasolle, eikä sen jälkeen oltu näin ollen tehty merkittäviä parannuksia. (cid:2) (cid:2) (cid:2) (cid:2) (cid:2) (cid:2) 9 Tämä tulos näyttäisi osoittavan ainoastaan sen, että tyytyväisyys on yhteydessä aktiivisten jäsenvaltioiden pieneen määrään. 12 4. 1. 2. Aiotut parannukset Avoimeen kysymykseen10 saatiin useita vastauksia, joissa ehdotettiin esimerkiksi: (cid:1) tärkeimpiä aloja koskevien tietojen vaihdon lisäämistä erityisesti jäsenvaltioista edustustojen ja muiden jäsenvaltioiden suuntaan, Aiotutlyhytaikaisettoimet koordinoinninparantamiseksi liittyvätpääasiassa tärkeimpiäalojakoskevien tietojenvaihdonlisäämiseen erityisestijäsenvaltioista EY:njamuiden jäsenvaltioidensuuntaan. tilapäisten Internet-sivujen (ja tietokantojen) jotta avunantajien koordinoinnin perustamista, kannalta hyödyllisiä saatavilla tietoja olisi reaaliajassa, julkaisutoimintaa ja säännöllistä jäsenvaltioiden sekä myöhemmässä vaiheessa muiden avunantajien menneistä, nykyisistä ja tulevista toimista tiedottamiseksi, ensinnäkin EY:n (sähköisesti paperilla) tai säännöllisen kuukausikokousten pohjalta tapauksissa, joissa tätä ei ole vielä tehty, institutionalisoidun jollain tapaa ja vuoropuhelun järjestämistä kumppanimaan edustajien osallistumista kaikissa niissä tapauksissa, todellista hallinnointikykyä, joissa niillä on yhdessä tehtäviä kenttäkäyntejä sekä yhteisiä suunnittelu- ja arviointikäyntejä, jäsenvaltioiden yhteisön ja toimintastrategioiden yhdenmukaistamista toistensa ja laajemmin muiden avunantajien strategioiden kanssa. Nämä mielipiteet vastaavat maaliskuussa 1998 että hyväksyttyjä niiden täytäntöönpanon jatkaminen on perusteltua. ja osoittavat, suuntaviivoja komission pitkällä ja koordinoinnin parantaminen ja Keskipitkällä aikavälillä todellinen edellyttää jäsenvaltioiden avunsaajamaita koskevien toimintastrategioiden saattamista yhdenmukaisemmiksi. (cid:1) (cid:1) (cid:1) (cid:1) (cid:1) (cid:1) 4. 2. Euroopan unionin koordinointi osana laajempaa koordinointia Lähes kaikissa maissa toimii useita muitakin yhteistyökumppaneita kuten Maailmanpankki, YK:n järjestöjä, kehityspankkeja jne. Niillä on myös erityisiä koordinointimekanismeja, joihin kaikki avunantajat saavat osallistua. Tärkeimpiä näistä ovat Maailmanpankin neuvoa- antavat joihin Euroopan unionin jäsenvaltiot osallistuvat aktiivisesti. ryhmät sekä UNDP:n pyöreän pöydän keskustelut, 10 Kysymys: "Kertokaa unionin toiminnan tässä maassa tapahtuvan koordinoinnin nykytilanteen pohjalta, millä tavalla koordinointia voitaisiin parantaa paikallisesti". 13 Kahdella kolmesta unionin jäsenmaiden ensisijaisiksi katsomista aloista11 voidaan havaita toimivan aktiivisesti yhden tai useamman muun avunantajan kuin EU:n jäsenen. Vähän yli 40 prosentilla kaikista ensisijaista aloista on valittu koordinaattori, joiden jakauma on seuraavanlainen: - - - - - - 25 prosentissa tapauksista koordinaattori on kumppanimaa, 25 prosentissa tapauksista koordinaattori on jokin Euroopan unionin jäsenvaltio, 15 prosentissa tapauksista koordinaattori on EY:n ulkomaanedustusto, 15 prosentissa tapauksista koordinaattori on Maailmanpankki, 15 prosentissa tapauksista koordinaattori on YK:n järjestö, 5 prosentissa tapauksista koordinaattori on joku muu avunantaja. Tämä tulos osoittaa, että kumppanimaalla on laajemman koordinoinnin yhteydessä suhteellisen aktiivinen rooli alakohtaisena koordinaattorina samoin kuin EU:n jäsenillä, joiden yhteinen osuus on 40 prosenttia. joille alojen osalta, Niiden valittu koordinaattoria (noin 60 prosenttia ensisijaisiksi joissain kommenteissa on katsottavista aloista), katsottu, että kyse on toisinaan liian laajasta alasta tämän tyyppisen koordinoinnin kannalta12. ole ei toimii Kumppanimaa 25 koordinaattorina prosentilla aloista, joille on valittukoordinaattori. Kyselyn tuloksena saadut tiedot osoittavat maa- ja alakohtaisesti unionin kunkin jäsenen siteet muihin samassa maassa oleviin avunantajiin. Analyysi osoittaa esimerkiksi että unionin jäsenten koordinointi UNDP:n ja Maailmanpankin kanssa tapahtuu koordinaatiokokouksien avulla lähes 85 prosentissa tapauksista. sen, Yhteisrahoituksen määrä Maailmanpankin kanssa on 21 prosenttia ja UNDP:n kanssa 39 prosenttia. Luvut ovat kaksin- ja kolmikertaiset unionin jäsenten keskiseen yhteisrahoitukseen nähden (12 prosenttia)13. 5. NÄKYMIÄ Nämä ensimmäiset tulokset näyttäisivät osoittavan, että: - koordinointi Euroopan unionin jäsenten kesken on aktiivista ja suhteellisen tyydyttävää, 11 12 13 Määritelty sivulla 4. Tämä ei sulje pois kahdenvälistä koordinointia. Ks. 3. 2. 2. kohta. 14 - koordinointia on parannettava erityisesti parantamalla viestintää ja lisäämällä tietojen vaihtoa, - täydentävyyden hyväksikäyttöä voidaan parantaa useilla aloilla ja useissa maissa, - useimmilla kentällä toimivilla Euroopan unionin jäsenillä on todellista muutostahtoa. Saatujen tietojen perusteella on jatkettava vuoropuhelua jäsenvaltioiden kanssa sekä jotta aihetta voidaan keskustasolla että niiden kehitysmaissa olevan edustuksen kanssa, kehitellä pitemmälle ja erityisesti kahteen pääsuuntaan: - Miten parantaa yhteisön avun ja kahdenvälisen avun täydentävyyttä käytettävissä olevien henkilöstö- ja rahoitusvarojen käytön optimoimiseksi? - Miten lujittaa kumppanuutta avunsaajamaan kanssa? 15