Когато Европа се бави да стъпи на краката си и изглежда страхлива, слаба, и като че ли отдавна няма думата в исторически важното събитие на последното десетилетие, с което имам предвид въстанията в арабския свят, когато държавите-членки не могат да заемат единна позиция по критичната резолюция № 1973 на Съвета за сигурност на ООН относно Либия и когато Съюзът се колебае по отношение на Сирия, питам се дали може би въпросът вече не е получил отговор на практика.
Kun unioni ei tunnu tietävän, mitä tehdä, ja vaikuttaa pelokkaalta ja heikolta eikä sillä pitkään aikaan ole ollut sanottavaa vuosikymmenen historiallisesti merkittävässä tapahtumassa, jolla tarkoitan arabimaailman kansannousuja, kun jäsenvaltiot eivät onnistu muodostamaan yhteistä kantaa ratkaisevan tärkeään YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmaan 1973, joka koskee Libyaa, ja kun unioni epäröi Syyrian suhteen, mietin, että onko kysymykseen jo vastattu käytännössä.