След аварията в Чернобил (1986 г.), въпросът с радиоактивното замърсяване на околната среда придоби значение и обоснова приемането на трите регламента между 1987 и 1990 г., които определят максимално допустимите нива на замърсяване в случай на радиационно замърсяване или ядрена авария, тъй като въздействията са дълготрайни и много често могат да бъдат непреки (замърсяване на горите).
Tšernobylin onnettomuuden (1986) jälkeen ympäristön radioaktiivista saastumista koskevasta kysymyksestä tuli merkittävä, ja se oikeutti antamaan vuosien 1987 ja 1990 välisenä aikana kolme asetusta, jotka koskevat radioaktiivisen saastumisen sallittuja enimmäistasoja radioaktiivisen säteilytilan jälkeen, koska nähtiin, että nämä vaikutukset ovat pitkäkestoisia ja, hyvin usein, ne voivat olla välillisiä (metsien saastuminen).