Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Ten tijde van de inwerkingtreding van het Verdrag van Lissabon hadden de lidstaten van de Unie een groot aantal bilaterale investeringsovereenkomsten met derde landen gesloten. Het Verdrag bevat geen expliciete overgangsbepalingen voor de geïntegreerde ontwikkeling van toekomstige overeenkomsten, die nu onder de exclusieve bevoegdheid van de Unie zijn komen te vallen.