През 80-те години на 20 в., когато дупката в озоновия слой беше открита, учените установиха, че тези химически съединения, на практика неактивни на нивото на земната повърхност, могат да взаимодействат с молекулите на озона в атмосферата, като по този начин разрушават слоя, който служи като защитен екран от опасните ултравиолетови лъчи.
V osemdesetih letih, ko je bila odkrita ozonska luknja, so raziskovalci odkrili, da te kemikalije, ki so na zemeljski površini praktično inertne, v višjih slojih ozračja lahko reagirajo z molekulami ozona in tako uničujejo plast ozona, ki deluje kot ščit pred nevarnim UV sevanjem.