Доказателство за това е, от една страна, вялата дейност в резултат от външната политика, а от друга, упоритостта на някои страни, които изпитват носталгия по един колониален период, който вече не може да се върне, и упорстват в убеждението си, че защитават по-добре интересите си, като вършат нещата сами, а не делегират нищо на европейските органи.
To nam dokazujeta, na eni strani, medlo ukrepanje v okviru zunanje politike, na drugi strani pa svojeglavo ravnanje nekaterih držav, ki se jim toži po nepovratnem kolonialnem obdobju in ki vztrajajo pri prepričanju, da lahko najbolje varujejo svoje interese z delovanjem na svojo roko, zato nočejo evropskim organom prepustiti nobene pristojnosti.