В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.
V večini držav članic se čas dežurstva na delovnem mestu ni obravnaval kot pravi delovni čas, in takoj, ko je bilo treba čas dežurstva šteti med delovne ure, so se države članice začele odločati za izvzetje, da so lahko izpolnile zahteve direktive.