Когато Европа се бави да стъпи на краката си и изглежда страхлива, слаба, и като че ли отдавна няма думата в исторически важното събитие на последното десетилетие, с което имам предвид въстанията в арабския свят, когато държавите-членки не могат да заемат единна позиция по критичната резолюция № 1973 на Съвета за сигурност на ООН относно Либия и когато Съюзът се колебае по отношение на Сирия, питам се дали може би въпросът вече не е получил отговор на практика.
Ob tem, kako se Evropa obotavlja postaviti na noge, kako strahopetno in šibko deluje in kako ne najde svojega glasu ob zgodovinsko najpomembnejšem dogodku tega desetletja, to je ob vstajah v arabskem svetu, kako države članice ne morejo poenotiti svoje drže ob ključni resoluciji Varnostnega sveta ZN št. 1973 o Libiji in kako se Unija obotavlja v zvezi s Sirijo, se sprašujem, ali nismo morda odgovora na to vprašanje v praksi že dobili.