Структурните пречки - като слабото управление, междуправителствения метод в сравнение с общностния метод, процентните и количествени цели, аналогични на използваните в старите съветски петилетки, и програмните прогнози, за които няма гаранция, че някога ще бъдат постигнати - ми напомнят на всички преживени провали, от които лисабонският няма да бъде последният, без да осъзнаваме, че абсолютните ни приоритети трябва да бъдат създаването на работни места и справянето с безработицата.
Strukturne ovire - kot so šibko upravljanje, medvladna metoda v primerjavi z metodo Skupnosti, odstotkovni in številčni cilji podobni tistim, uporabljenim v starih sovjetskih petletnih načrtih, in napovedi programov, ki ne zagotavljajo, da bodo kdaj doseženi - me spominjajo na vse polomije, ki smo jih doživeli, od katerih lizbonska strategija ne bo zadnja, ne zavedamo pa se, da morata biti naši najpomembnejši prednostni nalogi ustvarjanje delovnih mest in boj proti brezposelnosti.