To otevřelo Číně cestu k tomu, aby si nárokovala Arunáčalpradéš (třikrát větší než Tchaj-wan) jakožto „jižní Tibet“, a zároveň to posílilo čínský náhled na územní spory: jakákoliv Čínou obsazená oblast je čínským územím a veškeré územní nároky Číny se musí vyřešit na základě „vzájemného uspokojení a porozumění“.
Dit baande het pad voor China om Arunachal Pradesh (drie maal zo groot als Taiwan) te claimen als ‘Zuid-Tibet’ en versterkte de Chinese opvatting van territoriale problemen: welk gebied ook bezet is, is Chinees grondgebied en welke territoriale claims het ook maakt, deze moeten worden opgelost op basis van ‘wederzijdse compromissen en begrip’.