Mezi zdroje revoluční nestability patří mimo jiné slabé postkoloniální hranice, zastavená modernizace, neúspěšné „arabské jaro“ a náboženské sektářství, které ještě zhoršuje rivalita mezi sunnity řízenou Saúdskou Arábií a šíitským Íránem.
De bronnen van de revolutionaire instabiliteit omvatten onduidelijke postkoloniale grenzen, vastgelopen modernisering, de mislukte ‘Arabische Lente,’ en religieus sektarisme, versterkt door rivaliteit op staatsniveau tussen het soennitische Saudi-Arabië en het sjiitische Iran.