a) Sancta Birgitta lyffde än tha. Met henne leth Gudh honom första hurw han skulle sigh regera. Han aktadet togh ey thes mera; han ville ena resa till Rytzalandh fara. Jomfru Maria loth honom aathvara ath, vilden lydha henne radhe, hon ville göman fra alla onadhe, och kalladhe honom sin nya son. Ther gaff han ganska lythit om. Hon sade, ville han till Rythza draga, vtlenska skullen ey met sigh haffua, vtan trösta aa Gudh ok syna men; hon ville vel förvara them ok hans här aa alla sydha, ther före torfften jnte quidha; hon ville sanka hans owener saman j sendher ok skippa them j hans hendher; nar han them finge, skullen them förwara ok Gudz fiendä ey ath spara; hon loffuade honom meer ath thet sinne ath han skulde then helga graff winne, om han giorde som hon badhe. Oo, thet han ey lydde slika modher radhe! Ther giordhe then yslingh twarth aa moth alth thet jomfru Maria honom sighia loth. Han sampnade sik een här stark, bade aff Tyska ok Danmark, hertogen aff Holsten ok slyka flere, thy varth hans angisth testa mere, Thet gik som jomfru Maria honom sagde, tha ha jn j Rytzalandh lagde. Han van alth, thet fore gik, ok syna owener alla j hender fik. Tha radde the Suenska sa met them fara, ath the moth crisnom ey mera vara; the Tydzska radde ath latha them lyffua, sylff ok gull the os nogh giffua. Jomfru Maria radh konungen försmadde ok giorde som tke Tyska radde. The Rydza loffuade honom silff ok gull ok suoro honom vara hull ok crisna tro tagha sik ppa ok fly ath alth landet skulde göra saa. Han loth them raka skegh ok döpa ok frya sidhan fara ok köpa, men Rytza skulle fara ok venda thera landh alth till crisna ok konungens hand. Tha förterde konungen sin spisningh mesta, ok tymen förgik them alle besta, som han skulle sik haffua brukath ok syna owener vnder dukath. Tha Rytza komma j thera behaldh, sankade the sa storan saaldh aff Rytza, Lättoga ok Tartar ok bestallade konungen, ther han var, ok lotho honom se j allo thy ath skeggen vare vext ather aa ny. Haden rakath hoffuden fra thera hals, tha hade the ey giorth tolkit fals. Han groff sik vth aff Lowka minne, äller hade the fangat honom ther jnne, thy han lydde ey jomfru Maria rade, ther för fik han ey hennes nadhe. Vtlenninga twingade honom margfall fför han fik betaladh thera saall. Han sette them mangh landh j panth ok twngade almogen sa för santh, ath tolga skatta aldre offuer them gik, vtlenske men alth thet solleth fik. b) År 1348. Magnus, svenska konungen, sände till Novgoroderna(1) och sade: 'Skicken edra filosofer till en sammankomst, och jag skall skicka mina filosofer, för att samtala om trosläran; de skola meddela hvilkenderas troslära är bättre: och om eder tro befinnes vara bättre, då går jag öfver till eder tro; om åter vår tro är bättre, öfvergån I till min tro, och vi skola alla vara för en man; eller om I icke ingån i enighet, vill jag tåga emot eder med hela min styrka'. Men sedan ärkebiskopen Vasilij och posadniken Feodor Danilovitsch och tusenmannahöfdingen Avram och alla Novgoroder öfverlagt, svarade de Magnus: 'Om du vill lära känna hvems troslära är bättre, antingen vår eller eder, sänd till Tsargrad (= Konstantinopel) till patriarken, emedan vi af Grekerna antagit den rättrogna trosläran; men med dig tvista vi icke om tron; och skulle någon oförrätt uppstå emellan oss, så sända vi beträffande detta till dig till en sammankomst'. Och Novgoroderna affärdade till Magnus tusenmannahöfdingen Avram, Kusma Tverdislavitsch och andra bojarer. Och Avram kom med andra af de sina till Orechovets och ville begifva sig till Magnus, men Magnus var då på Björkö med hela sin styrka. Orechoverna bådo ödmjukt Avram att han ej skulle gå från dem ur staden; och Kusma Tverdislavitsch med de andra begaf sig till Magnus. Och Magnus svarade åt Kusma: 'Ingen oförrätt finnes mellan oss och eder'; [men han sade dem sålunda:] 'Gån öfver till min tro; men om I icke gån, tågar jag emot eder med hela min krigsstyrka'; och han lät Kusma med de öfriga draga åstad. Och då de kommo till Orechov, inneslöto sig alla i staden, men Magnus närmade sig till staden med krigshären, med hela sin styrka; och Ingrerna började han döpa till sin tro, och de, som icke läto döpa sig, på dem lössläppte han sin krigshär.(2) Och då Novgoroderna hörde att konungen låtit sin krigshär gå löst på Ingrerna, sände de emot dem Ontsifor Lukinitsch, Jakob Chotov, Michael Fefilatov med en liten trupp. Genom den heliga Gudsmoders förböner och med den heliga Sofias bistånd samt de heliga martyrerna Boris' och Gljebs hjälp understödde Gud Ontsifor: 500 tyskar blefvo slagna, och andra grepos lefvande, och förrädarena straffades; och alla kommo helbrägda till Novgorod, utom att tre Novgoroder blefvo dödade.(3) Och posadniken Feodor Danilovitsch och storfurstens ståthållare och alla Novgoroder och Pleskover i mindre tal(4) och Novotorscheksbor och hela Novgorodska landskapet tågade till Ladoga, men till furst Semeon Ivanovitsch skickade de sändebud sägande: 'Kom, furste, till oss för att försvara ditt fädernearf; svenska konungen tågar emot oss tvärtemot korskyssningen'. Och storfursten Semeon svarade Novgoroderna: 'Jag kommer gärna till eder'. Men sedan fursten dröjt länge, begaf han sig till Novgorod, vandrade från Torschek till Sitn samt återvände tillbaka till Moskva; men till Novgorod sände han sin bror Ivan. Och furst Ivan anlände till Novgorod, men tågade icke till Novgoroderna i Ladoga. Vid denna tid intog konung Magnus Orechov på Kristi förklarings dag (= 6 augusti); och han tog Avram och Kusma och 8 andra bojarer till sig, men alla öfriga släppte han från staden, och själf vandrade han bort från staden, lämnande i Orechov en krigshär(5). Och då furst Ivan fick höra att Orechov var intaget af Tyskarne, begaf han sig från Novgorod tillbaka utan att mottaga ärkebiskopens välsignelse och Novgorodernas vördnadsbetygelse. Och Novgoroderna drogo från Ladoga och stannade vid Orechov.(6) – – – – – – – – – – – – – Samma höst stodo Novgoroderna under Orechov, under Marie himmelsfärds fasta (= 15 augusti), och de stodo ända till stora fastan, och de närmade sig staden med vältror(7) om måndagen i den rena veckan (= 7 mars). Genom Guds nåd och den heliga Sofias bemedling samt den heliga herskarinnan vår Gudsmoders förböner äfvensom med kraften af det vördnadsvärda korset, hvarpå vi förtrösta, samt med de heliga martyrerna Boris' och Glebs bistånd blef staden intagen om tisdagen, på åminnelsedagen af den heliga och dyra Johannes döparens hufvuds upptäckande (24 februari). Men Tyskarne blefvo nedhuggna och andra grepos lefvande; och Novgoroderna insatte sina bröder Jakob Chotov och Alexander Borisovitsch i Orechov(8). Varianter i andra krönikor: (1) 3:dje Novgorodska och Sofia krönikorna: År 1347 … till Novgorod, till Novgorodska ärkebiskopen Vasilij och till alla Novgoroder sina sändebud [munkar] … Nikonska krönikan: År 1347. Svenska konungen Magnus skickade sina sändebud, munkar och präster, till Stora Novgorod … Susdalska krönikan: År 1347 … sände … sina munkar … 3:dje Novgorodska krönikan: … släppte han lös, och på Voternas land … Antsifor … och med dem 4 strateger (!) (2) Sofia krönikan: … men på dem släppte han lös sin krigshär och på Voterna. Novgoroderna åter erforo detta och sände emot honom till Voternas land Ontsifor … och med dem fyra hundra krigare … Susdalska krönikan: … och Novgoroderna sände till Voternas land 400 krigsmän med Antsifor Lukinevitsch, hvilka tågade emot Tyskarne och slogos med dem på [fältet] Schabtschin … (3) 3:dje Novgorodska krönikan samt Annalerna från åren 1206–1534 (VENÄJÄÄ ) tillägga här: Och detta slag stod på fältet Schabtsche. (4) Pskovska krönikan: År 1348, 24 juni, begåfvo sig Pskoverna till staden Orechov att hjälpa Novgoroderna, under posadniken Ilij, emot konungen. (5) 3:dje Novgorodska och Sofia krönikorna (jfr. Susdalska och Nikonska): Och konung Magnus intog staden Orechov på Kristi förklarings dag med list, sedan han afslutat lösen för intagningen. Avram [med de öfriga] tog han [till gisslan] och med dem 11 dugliga karlar och förde dem med sig öfver hafvet, men ståthållaren Narimont och alla borgare släppte han ur staden; och i staden lämnade han sin krigsstyrka. (6) 3:dje Novgorodska och Sofia krönikorna tillägga, under Gudsmoders fasta. (7) Se Peder Månssons Stridskonst, sid. 76, i Sv. Fornskr. Sällsk. saml. (8) Nikonska krönikan förmäler sålunda under året 1348: Novgorodska posadniken Feodor Danilovitsch och furst Semen Ivanovitsch' ståthållare äfvensom alla Novgoroder och Pskover och hela Novgorodska landet förenade sig och tågade till staden Orechov och ihjälslogo några Tyskar framför staden och dödade deras anförare Ljudka (= Lydik?). Och Novgoroderna uppmanade att stå länge framför staden. Men Pskoverne ville icke stå länge. Och Novgoroderna talade till dem: … Men Pskoverna gingo inom en half dag ifrån dem, stötande i trumpeter och slående på trummor och blåsande på pipor och i skalmejor. Då Tyskarne sågo detta, begynte de skratta. Men Novgoroderna blefvo rasande och samlade hela Novgorodska landet och många, som kommo till reserv, och de befästade sig och lofvade stå länge framför staden. Och Tyskarne i staden begynte slappas, ty de hade icke något förråd af bröd, och det uppstod hos dem ett stort lidande. Men Novgoroderna antände staden med vältror, och sålunda blefvo Tyskarne [inne]brända, och de öfriga blefvo ihjälslagna; några, som blefvo vid lif, fördes till Moskva, till storfursten Semen Ivanovitsch. Och Novgoroderna stodo under staden så länge den brann, från Herrens dag (= söndag) till rappellen. Karamzin anför att i några annaler (t. ex. venäjää n:o 349) berättas att i Orechovets då funnits 800 man samt att vid belägringen ej stupat mer än 9 Novgoroder; vidare att Novgoroderna från Orechovets afsändt 1000 man till Karelen, hvilka, sedan de slagit Svenskarne vid Kexholm, dödat en fientlig vojevod, Ludka. Att märka är, att 1:sta Novgorodska krönikan anför händelserna under året 1348, medan däremot 3:dje Novgorodska, Susdalska och Sofia krönikorna äfvensom Annalerna 1206–1534 hänföra dem till året 1347. Nikonska krönikan förlägger dem delvis under hvartdera året. c) Concepto vero [Magni regis] proposito adeundi Russiam, factæ sunt beatæ Birgittæ revelationes a Christo, gloriosa Dei genitrice, beatissima virgine Maria, mediante svadenteque quod in exercitu suo [rex] non assumeret homines extraneæ nationis, sed quod poneret spem suam in Dominum Deum et contentus esset assumere homines regni sui, qui videlicet vel amore patriæ suæ certarent pro pace et quiete ab hostibus, vel obediendi necessitate, non cupiditate spoliandi, transirent ad hostes. Sed et quædam aliæ revelationes factæ sunt de statu regni et exhortatione hujus regis, quæ omnia ille parvi pendens duxit pro nihilo, non solum non sequens divina consilia, sed in contrarium dirigens actus suos. Collegit enim exercitum, præter suos Suecos, de Dacis et Alemannis, cum quo vadens in Russiam, primo quidem impetu victor sibi videbatur effectus, accepto castro Ruthenorum Pekensare, et parte terræ Ruthenorum subjugata, deceptus consilio Danorum et Alemannorum, quos in suo ducebat exercitu, plus perdidit quam accepit. Homines enim de Russia dolosi et mendaces, attento quod rex ille cum his, quos aliunde vocaverat, (qui) totam suam intentionem principaliter fundaverant in lucro et pecunia et acquirendis divitiis, cum essent in arcto positi, nec aliud restaret, quam regem omne suum intentum obtinere, promiserunt aurum et argentum se daturos, quantum illi volebant præfigere aut etiam nominare, sed et subjectionem omnimodam et perpetuam servitutem et quidquid humanis dici posset verbis, quod regem posset ad misericordiam provocare. Sed qui credit misero, creditur esse miser. Credidit ille et homines dignos morte libertati dimisit, aurumque infinitum nimis et plus quam voluit, accepturus, securus et gaudens cum suis prædictis consiliariis exspectavit. At Rutheni in hæc verba dimissi, consilii sui non segnes exsecutores, collegerunt exercitum de Tartaris et Lithuanis et de omni angulo Ruthenorum veneruntque velocius quam sperabatur, non aurum et argentum, sed ferrum et lapides cæteraque letifera allaturi, regemque cum omni exercitu suo undique circumdantes, obsidione infrangibili obsederunt. Tandem cum extrema difficultate et gravissimo labore suorum Suecorum, quos despexerat, effosso meatu cujusdam fluminis, eorum obsidionem egressus evasit. Tunc Rutheni castrum suum Pekensare ab hominibus regis occupatum agressi, et recuperantes, Suecos ibi repertos morte crudelissima trucidarunt. Sicque verificata est revelatio a virgine gloriosissima nunciata 'Inimici hujus regis in manu ejus dati, quibus quia pepercit, audito consilio exterorum, facti sunt ei in diabolum magnum'. Sicque ille, perditis fidelissimis militibus suis, factis tam inæstimabilibus expensis, tantis damnis acceptis, in multa obligatione, ratione stipendii solvendi, relictus, ad Sueciam cum tali quali victoria remeavit. d) (1348.) Magnus kongr hafdi uti leidangr ok bioz til Ruciam. Var #3at fyrir ij sakir at hann uilldi aftr uinna unndir Suiariki #3ann storan stad, er unndan hafdi gengid; ok medr #3ui at Noregs menn uilldu eigi sækia med hernati i annars kongs riki, leitadi kongrinn fulltings herra pafans ok het at kristna follk i Rucia, ef hann feingi styrk till. Geck #3at maal sua til med fulltingi hins heilaga Olafs kongs, at kongr Ruza tok trv ok mickid landz folk. e) Anno Domini MCCCXL[VIII] tha waan Swerikis konung, konung Magens, Pekkensara slott med flera land oc slott i Rydzslelandh. f) MCCCXLVIII. Magnus rex Swecie vicit castrum Pekkinsara g) 1348. Magnus, rex Svecie, vicit castellum Pekkensara h) MCCCXLVIII. Magnus, Sveciæ, Norwegiæ et Scaniæ rex, intravit Rusciam cum copioso exercitu, expugnans castrum Pikelsart (!), rediit cum victoria. i) Nota quod circa annum Domini MCCCXL rex Magnus Swecie cum magno exercitu Rusciam intrauit et castrum Rutenorum, quod Pekensare dicitur, cepit et partem terre sibi subiugauit. Ruteni vero anno sequenti castrum predictum obsederunt, et qui in eo erant a Rutenis trucidati sunt. Tunc enim sancta Birgitta Sweciam reliquit et ad Romam iuit. k)… In demesulven iare [MCCCXLVIII] na pinxsten toch koning Magnus van Sweden mit groteme volke uppe de Rucen unde stalde vor en hus, dat Pekesar hetet unde in dudeschen Noteborch; vor dat hus quam he bi sunte Johannis daghe baptisten, unde wan dat hus binnen ses weken. Do toch de koning van Sweden weder to lande unde let dat hus wol spisen unde let wol verhundert man uppe deme hus. In deme iare Cristi MCCCXLIX, do toghen de Rutzen weder vor dat hus Pekesar unde wunnen dat hus deme koninghe weder ave umme vastelavende uten (= 24 februari), unde sloghen wat se luden vunden up deme hus, unde venghen des koninghes man en del, der was aver nicht vele.