a) MCCXCIX. Multi nobiles et alii interfecti sunt in Landzkrono de regno Swecie MCCC. Corona terrarum edificata est in Rucia. b) MCCC. Edificatum est castrum in Ruscia Landzkrona. c) Anno Domini MCCC. Tunc ædificatum est in malo signo castrum Landzkrona. Anno Domini MCCCI. Tunc destructum est castrum Lanzkrona a Ruthenis. d) MCCCI. Landzkrona destructa cum omnibus suis. e) MCCCI. Destructum est castrum Landzcrona a Rutenis. f) Om pingisdagha ther epter wara tha wille marskalk Törgils fara, aff konungsins vegna hafde han räth then vänaste skiphär man hauer seet, ok ville the hedno ey lenger skona; foro tha ok bygdo Landzkrona met xi hundradha föra men, thet forma wel konungen aff Swerige än. Jag tro wäl at man aldregh saa flere godh skip i Nyo än tha; ther er ok een swa ädela hampn, at bord vid bord ok stampn vid stampn lagdo the ther bryggio läghe medhan, swa at engen storm dreff them thädhan. Mällom Nyo ok Swärta aa ther villo the at husit skulle staa; vpa et näss the möttos badha, thet wart them allom tha til radha, swa at Nya hon raan sunnan wider ok Swärto aa ran nordan husit nider. Tagher the Rytza thetta spordo, ena starka reyso the tha giordo bade a skip ok swa med hesta ok vänto at the skullo göra thera bezsta. Tha willo the crisno ena reso fara ok villo the hedno ey lenger spara, gawo wt ena reso mathelika stoor, the wp i Hwita träskit (= Ladoga) foor, atta hundrad folk oc ekke meer, thera forman heet Haralder, ekke haffdo the ther mere makt. Aff en holm tha war them sakt, wäl twsanda hedninga lagho ther aa, tith haffdo the huxat ok vildo them sla. Hwita träsk er som eth haaff, swa som bokin sigher här aff. Rytzland ligger östan sunnan til ok Karela nordhan, swa at sion them skiil. Tha the komo swa lankt fra thera här som xxx viko sio lankt är, tha waro the ey halwäghis kompne tiith; wäderith bleste ok sion gik hwit. Tha kom en storm ok bleste swa, at the matto näpplika landit faa. Karela land the tha sokt ok komo til land om ena otto vider eth torp widher ena aa, swa som man först til daghin saa. Haffdo the sin skip ey a landit dragit, tha haffde them sion all sunder slagit. Ther war mangen man water ok trötter, ther lagho the tha fääm netter, drapo ther folk ok brendo thera by ok manga vsko, gambla ok ny. The huggo sunder thera hapa ok brendo, tha fingo the lugn ok ater wändo; thy at the hado vpätith thera maat, swa at han wanz tha ey lenger aat. Tha the komo ather til Pekkinsäär, tha laa thera eghin forvardh thär. Summi lagdo sik tha ther widher ok summi foro til adelhärin nider. ok the wt med landit sagho, tha sagho the ther koma farande meer än twsende lädior, alla warande. Ther dugde ey tha bidha lenger, man weet gerna sith synasta, tha som tränger; ok lotho tha flyta for strömen nidh. The Rytza giordo aff thörran widh flota högre än nokor hwss ok satto i eld, swa at han bran liwss, ok loto swa nid för strömen ränna ok hugdo ther met thera skip at brenna. Flotane staddos fleste vp aa een stoor fora jnnan älfwenne laa; hon war ther fäst for then saka, at flotane skullo ey a skipin vraka. Then tiid Rytzane komo tiith, man saa ther marga brynio hwit; thera hielma glimado ok thera swärd, jag tro the foro ena Rytza färd. The haffdo trätigho twsend folk ok eth twsend, swa sagde thero tolk. The Vplendzsko waro mykit färre, ok Rytzane waro mykit flere oc wärre. The lupo til storms til en graff, ther drogho ä twe then tridie aff. Vpa then graff ther stod en gardh ok atta bardfriid med wiikskard; then graff gik mellom tweggia aa, ther jnnan wiid all härin laa. Helsinga lagho alle jnnan en hoop widh sudre ändan at then groop. Ok Rytzane lupo rät fastlika till, rät som the willo sighia: jak will ther ower vtan hwars manz taak, huat Helsingen sköt, hiogh eller staak. Tha vildo Rytzane ä halla sith krii, tha skipto hoffmennene sik ther j. Matias Ketilmundason met sin rota tha kom, en vnger, starker helade froom, Henrik van Kyrna ok Jwan, the slogo tha Rytzane ther bort fran, Peder vnge Porsse ok the flere, swa at thera rote ward tha mere, ok gingo til thera ower the graff. En lithin stund för än the wisto aff, tha war Rytzanne kompani mellom thera ok grawena wel slikt tii som tesse Vplenzske waro. Än wardho the sik tho at hwaro ok huggo sik gönom thet hedna vthet, swa at marger Rytz fik rödhan swet, ok komo alle thädhan vtan skadha, alle hem til thera mäio stadha. Väl tio tusend Rytze jnnan en rota hiollo vnder en skogh vider en brota; som en sool swa glimadho the, swa waro thera wakn wäna a at see, ok hiollo ok sagho husit vp a, en cristin sagde: jak wil besta en aff them bezsta aff allom them, ella han före mik fangen met sik hem; swa frampt at marskin mik thet lowär, tha vil iak väkkian, vm han sower. Ok ward tha rasklika til redha ok loot sith örss vt för sik ledha, loot thet fortekkia, sik husin skoo ok stappade maklika ower en broo. Taghar han kom vtan then renneboom, tha vände then stolte hälade sik om ok badh sina sälla heela liffua: vil Gud oss ewintyr giffua, j skulin mik här ather see ok en annen met mik, thet ma väl ske; skal thet ok ganga ower mik, thet stande til Gud j hymmerrik. Drotzet Matius var tha swen; han war then, som stappade en vid en, wiiste fram en tolk hans erende bar ok hörde thera Rytza antswar. Han sagde her haller en ädela man, en aff wara bezsta tha er han; han haller her all redho oc bidher ok vil bestanda en then bezsta aff ider om liiff, gotz ok fengilse han haller her när, thet maghen i see; stinger nokor aff jder honom nidher, han giffuer sik fangin ok fölger ider, faller ok nokor aff jder, om thet skeer, göre honom thet sama, han bedis ey meer. Wy seem wel han haller här ok hauer oss stappat yffrid när. Ok rykto tha saman ok talados widher, konungin sagde: er nokor aff ider honom wil besta, tha huxe sik om, wi seem thet er en hälade from. Jak weet thet wel, thet er ther met änt, the haffua oss ey then versta sänt; jak tenker ey annat hwo honom bestaar, wy faam the tidhande honom misgaar. The Rytza swarado: wy takum ther ey til; her er engen honom bestanda wil. Han hiolt ther ä til nattin kom, sidhan wände then ädla man sik om ok reedh ather heem til sin här; han wart wel vntfangen, tha han kom ther. Jak loffuar then häladh for sin könheet, litit lowar iak the snödo hedna vthet. The Rytza toghot tha jnnan en dagh, ella haffde ther warit eth manzslagh. The Vplenzsko willo tha hawa striit, swa frampt vm Rytzane haffdo biit. The rymdo tha bort vm ena nat ok sagdo at the haffdo tith komit alt affbrat. Tha husit war bygt ok wäl hannat ok wel spisat ok wel bemannat, tha wille adhilhärin heem, en godhan forman satto the them, en godhan riddare heet her Sten; ther med wändo herrane ather i gen, try hundrad folk lotho the ther aa bade thet störe ok swa thet sma, tw hundradha men wel föra ok hundradha ther arbeide skullo göra, the mälta skullo, bryggia ok baka ok the om nattena skullo waka. Tha sägilde thera hoffwod här vtan amynnit ok lagdis ther, lagho ther ok biddo böör swa som mangin man än gör. Then tiid böör matte ey koma, tha fortröt thet the hälada soma. Matius Ketilmundason ok hans kompani, vnge, raske hälada frii, the villo ä nokot haffua til handa ok loto thera örss föra til landa ok ridho tha met här ok brand gönom Inger ok Watland ok brendo ok hioggo alt nider, ther sik villo ther säthia wider; ridho swa til skips ok sigildo til landa, the hedno satho ather oc rördo i branda. The komo hem om sancti Mikels tiidh, konungen vntfik them wäl oc war all bliid. Drotning Märita tha i kyrkio giik epter sith första barn hon tha fiik. Han heet jonker Magnus; han war födder a Stokholms hws. The ather a Landzkrono waro villo mangt hawa thet the vmbaro. Somarin haffde thera kost rööt, ok thera miöl laa saman stööt; hwsin waro ny ok miölet war heet ok vrnade sköt, thet war them leet, ok maltid laa mykit saman oc bran, ther aff fordarffwadis marger man. The fingo tha ena kranka soot; skörbiwgh gör engom manne goot. Swa som the owir bordith satho ok syntos helbrygda, drukko ok atho, tha fioldo thera tänder a bordith nider; huat menniskio matte hallas ther vider! The bliwo ther aff mange dödhe, at husit laa maxan ödhe. Tha gingo the saman ok kerdo sin wanda: viliom wy ey senda bud til landa ok kunnogha marskenom wara wedagha, jak weet han wil thet ey fordragha, at första skipin magha gaa, han lather her ferskan kost vpa, liffuande nöt, swin ok faar ok sender hiit helbrigda folk til war ok föra thet siwka hädan ok heem. Tha swarade en riddare aff them: wy viliom ey marskins hierta gröta, Gud ma tho wel war kumber böta. Rytzane sampnado sik tha aff ny ok Karela ok hedne men, for thy at thet husit war them swa lakt, at then landen haffdo enga andra makt, än the skullo sik ther vnder giffua älla ok fly, vm the willo liffua. Tha sampnado the en wäldoghan här ok met en litin rota komo först thär ok villo amynnet ather pala, thet war huseno swa nala, twa milo wegh eller twa wiko sio huat man skulle heller ridha eller roo. Tha the aff husit sagho them rida, tha wille tesse ey lenger bidha, vtan drogho thera tygh vpa, ey tiwgho saman, swa waro the faa, ok ridho ok villo vnderstanda huat rytzane willo hawa til handa. The wisto aff enga andra lagho vtan them, som the ridha sagho. Tha the komo til thet amynne, tha sagho the engen man thet synne, vtan tymber huggit ok til dragith, ok pala the skullo hawa niderslagith. Tha the sagho enkte til them, tha vändo the om ok villo ater heem. Tha haffdo the thera laghor lagt tessa lund, tha stodh thera akt, at the skullo ey husit ather faa, ok skullo them fanga eller slaa. The hiollo j skoghin ekke fierre, hundrada Rytza waro j hware. The crisno lotho til thera staa ok hioggo sik genstan gönom twa. J tridio haldit wart han saar, herra Sten, thera forman waar; tha komo the gönom them alla tree, marghom Rytze giordo the wee. The Rytza fölgdo them alt med, thera hielma klingado som thet stedh, ther man pleghar aa at smidha; the haffdo ofäfle wider at strida! ä huilkin rote til thera foor, war han litin eller stoor, the satto them ä fra sadlana swa, at the matto wel taka til foot at gaa; the fölgdo them heem alt til then port, sidhan vändo om Rytzane ok ridho ater bort. Ther epter tha ward husit belagt med Rytzane ok met thera makt. Tha Rytzane komo, än waro the tha sextan före men ther aa. Rytzane stormado nat ok dagh; ther gaffs wt margt eth anxlikt slagh. The crisno waro faa ok husit war wiit, the hedno skipto opta ok tiit. En rote gik til ok annar fra, swa loto the dagh ok nat at gaa. The crisno wordo tha swa trötte, j maghin mäl prowa huat thet sätte hwa som ärffwoder dagh ok nätter, thet är ey wnder at han warder trötter, ok hauer enkte tholl eller bidh, han tholl ther ekke lenge widh. Tha kom eld i husit ok bran, ok Rytzane gingo jn man wid man. Tha rymdo the crisno aff then wära, ok jnnan en kellare ok wardho sik thäre. Sommi bliwo ok a wernen dödhe ok wordo tha skilde aat ok ströde. Huar bleff döder i synne vra marger wart ther dräpin, som siwker laa. Herra Sten talade til Rytzana swa: Pläghin i ey godha men at faa? Lagdo fra sik sin wapn ok villo sik giffua, thy at hwaryom war kärt at liffua. Wy kunnom wel träla i wara dagha, ärffwoda bära, lypta ok draga. Torkil Andersson swarade tha: Gröt ey marskins hierta swa. En Rytz sköt han med eth spiwt aat brystet in ok at ryggen wth, swa at han styrte nider i stadh. Sidhan finge the i källaren waro eth badh. En from hälade heet Karl Haak, hans eghin sälle han i häll staak; han haffde Rytza kleder vpa ok ville jn i kellaren gaa. Han wart thy dräpin, at han honom ey kende, Gud laste then högha skada ther hende; Gud önke then jammerlika nödh, swa marger helade ther bleff dödh. Tha waardo the sik i kellarenom swa, at Rytzane kunno them ey faa för än the sworo them edha ok badho sik giffua ok loffuado them tro at the skullo liwa ok the skullo them fanga oc met sik föra ok engin skadha thera liffue göra. Tha gingo the wt ok gawo sik, Gud giffue thera själl hymmerik! Ther tholde dödh vpa then wal ok onke there. jammerlika misfall, at them skulle swa jlla til handa ga, at hedne skuldo wald ower them faa. Tha fangane waro skipte ok thet war änt, ok haffwona bytto ok husit bränt, tha foro Rytzane alle heem, ok fangana fördo the bort met thöm; thet war litith ther bleff obrwnnit, tessa leedh waar husit wnnit. g) Peractis … quæ ad solennitatem pertinebat regalium nuptiarum, marscalcus Tyrgillus regio nomine navalem paravit exercitum, in multa abundantia victualium et armorum militarium apparatu. Assumptis igitur militum et militarium satellitum mcc armatis, classe nobilissime expedita, festinant ad partes Kareliæ Ruthenorumque confinia, aptissimoque ibidem loco reperto pro fortalitio erigendo inter duos fluvios, qui sunt Nyen et Svartaa, castrum munitissimum fabricarunt, quod Landzkrona vocaverunt. Quod postquam ad Ruthenorum pervenit auditum, egressi sunt quasi vir unus, habentes in suo exercitu xxxi millia pugnatorum, juxta relationem interpretum, et eorum, qui viderunt, verisimilem conjecturam. Constituerunt autem de gente sua duos exercitus, unum equestrem et alterum navigio expeditum. Est enim mare medium dividens Kareliam et Russiam, quod vocatur Hwitaträsk (= Ladoga). Tunc marscalcus, qui Sueorum exercitui præsidebat, audito, quod in insula quadam maris ejusdem pausaret pars aliqua Ruthenorum, octingentos viros navigio expedivit, quendam Haraldum eis præficiens principem et rectorem, mandans, ut ad præfatam insulam applicantes in hostilem exercitum insultum facerent et pro obtinenda victoria laborarent. Cumque jam aliquantulum processissent et prosperis ventorum afflatibus lento remige ducerentur, subito cujusdam rabies tempestatis aërem obduxit caligine tenebrosa, et contrariis ventis irruentibus, funduntur imbres et grandines, et cum tonitruorum rugitu fulgura inardescunt. Tempestuosi igitur maris flucti bus concitatis, naves ventorum rapiuntur impulsu, et factæ retrogradæ, vix tandem cum extrema difficultate ad aridam pervenerunt; et nisi fuissent in terram subductæ, omnes fuissent sævitia ventorum et tempestate confractæ. Cumque brevi tempore in loco præfato miles lassatus quietis caussa pausasset, apparuerunt non longe abinde mille naviculæ Ruthenorum, quas lydjor (= lodjor) vocant, continuo passu magis ac magis appropinquantes. Visa ergo multitudine tanta adventantium bellatorum, Sueci, qui hactenus contra procellosi maris laboraverunt tempestatem, fugæ præsidio se dederunt, ut parti sui exercitus reliquæ sociati, sibi forent auxilio et coæqualibus armis confligerent contra hostes. Igitur Rutheni hos continuo insequentes et loco stationis, quo navium glomerata congeries quasi in portu tranquillissimo quiescebat, cominus accedentes, subtili quodam ingenio strues lignorum altissimas super fundamenta trabium componentes, incensas et vehementer ardentes, torrentis impetu raptas ad naves Sueorum dirigi disponebant. Sed palis quibusdam in meatu defixis, quantum temporis permisit angustia, aliisque exceptæ obstaculis, et donec consumptæ perirent, retardatæ ac retentæ, fine frustrabantur intento. Egressi proinde Rutheni de navibus, ferocibus animis prosiliunt in terras, armis induti micantibus, et novorum loca hospitum aggrediuntur. Sed provisi Vplandenses de præsidiis opportunis, sic eos excipiunt ad pugnandum, ut majorem partem exercitus Ruthenorum prostraverint, reliquis aut captivis ductis aut fugatis. Exercitus autem eorum equester, in quo erant x millia pugnatorum, propterea destitit a congressu. Nam unus Sueorum, Matthias Kætilmundson, accepta licentia a marscalco, accessit eorum exercitum in nemore quodam pausantem, provocans eorum quempiam ad singulare certamen, quemqunque dare vellent, et usque ad noctis tenebras expectans ac exprobrans sic eos perterruit, ut nocte sequente furtive fugientes minime comparerent. Jam enim Sueci se disposuerant, ut in eos impetum facerent, si mansissent. Castro igitur Landzkrona firmiter ædificato et victualibus abundantissimis atque munimentis necessariis roborato, præficitur eidem capitaneus miles nobilis, strenuus et robustus, dominus Steno vocatus, ccc sibi sociis et famulis deputatis, reliqua vero exercitus multitudo ad redeundum in patriam se disponit. Navibus ergo suis ad amnis extrema deductis et in maris aggressu dispositis, ventum sibi congruum exspectabant. Sed exspectatione longa attædiati, equis eductis e navibus, terras inimicorum invadunt, igne et ferro cuncta vastantes, præsertim Ingriam et Vatlandiam spoliantes, duce et principe Matthia Kætilmundson. Quibus perpetratis reversi ad naves, prospero navigio in patriam redierunt eo tempore, quo regina post partum, purificationis gratia templum ingressa, primogeniti sui Magni puererio est dotata, festo videlicet Michaëlis, toti patriæ gaudio duplicato: tum quia natus esset regi primogenitus, futurus, ut sperabatur, regni gubernator, hæres et rector, tum quia optata et desiderata nova de adventu pugnantium et incolumitate remanentium sunt audita. Sed extrema gaudii luctus subsequens occupavit. Victualia enim eorum castro novo Landzkrona in multa abundantia comportata, cum murus adhuc novus esset et humidus, supervenientis æstatis ardore omnia in putredinem sunt conversa, ut homines inde gustantes morbos diversos incurrerent, ita ut cum in mensa sederent, dentes eorum a faucibus laberentur, morbo specialiter illo, qui hyposarcha dicitur, vulgariter autem skörbiugh, tota pæne multitudine laborante, ut multis excedentibus a vita, multis etiam de loco fugientibus, castrum relinqueretur quasi absque habitatore. Et cum quendam ex eis mittendum in patriam pro novis et recentibus victualibus decrevissent, miles quidam restitit dicens, non debere inquietari cor marscalci, quia potens esset Deus eis modo alio subvenire. Medio tempore Rutheni considerantes, quale præjudicium eis incumberet ex hujusmodi fortalitio sic erecto, collegerunt exercitum multitudinis admirandæ, partem tamen aliquam præmittentes, tales insidias prætendentem. Mittuntur enim aliqui, sed pauci, ad ostia amnis, ubi in mare labitur, quasi meatum sive transitum præclusuri, reliquis procul stantibus et eventum rei exspectantibus. Et cum egressi fuissent ex castro, intercepti ab eis morti traduntur, aut captivi ducuntur. Visis igitur his, qui ad extrema amnis tendebant, hi qui remanebant in castro, cum vix essent xx, sumptis armis festinabant post eos, ut scirent, quid operis essent aggressuri, et venietes ad ripam, ubi fluvius præceps ruit in mare, neminem reperierunt, nisi ligna duntaxat et palos præacutos, quos vel disposuerunt ad claudendum meatum amnis fundo infigere, vel se simularent id facturos. Inde ergo reversi et ad castrum denuo regressuri, in latentes insidias inciderunt. Triplici enim statione disposuerunt turmas suas, sed omnes has in multo hostium cruore, nec absque gravi sua læsione transeuntes, salvi pervenerunt ad castrum. Tunc repente grandis supervenit exercitus, et stricta obsidione circumcinxit inclusos. Nec erant in castro nisi xiii viri, qui possent arma movere, aliis jam præmortuis, vel languentibus, vel egressis. Hostes ergo præ foribus existentes, die noctuque diros facientes insultus ac crebra vicissitudine alternantes, infatigabiliter pugnaverunt. Viri autem xiii pugnantes de castro, nullum habuerunt penitus sublevamentum. Igne igitur injecto cum cuncta ædificia jam arderent, quidam in locis suis telis aut incendio perierunt, et qui decumbebant ægroti, gladio necabantur aut igne; qui vero fugere potuerunt, in quodam cellario diutissime se defenderunt. Capitaneus autem dominus Steno loquutus est pro omnibus, ut eos vivos et captivos acciperent et perpetuæ adscriberent servituti, et in hac verba armis projectis, ultro se hostibus tradiderunt. Dixit autem unus, cui nomen Tyrgillus Anderson: ne inquietetis marscalum. At illi nulla ad hæc responsa reddentes, gladiis eos et hastis crudelissime perforabant. Qui vero se in cellario incluserant, tamdiu pugnando viriliter restiterunt, donec præstitis juramentis de vitæ securitate et membrorum sospitate, exirent ad hostes, qui et captivi cum spoliis sunt abducti. Sic terminata est lætitia de triumpho jactato. Hunc timeat casum, qui se non tempore munit. h) År 1300 … Kommo Svearne från andra sidan hafvet med stor krigsmakt till Neva och hämtade med sig från sitt land mästare från det stora Rom; från påfven hämtade de en utmärkt mästare, anlade en stad ofvan Neva, vid floden Ohtas mynning, och befäste den med outsäglig styrka, uppställde i den kastmaskiner, och förhäfvande sig kallade de fördömda staden Landskrona; ty med dem var konungens ställföreträdare vid namn Maskalka; och de insatte i den utmärkte män med höfdingen Sten och vandrade bort. Storfursten var då för tiden icke i Novgorod. År 1301 Kom storfursten Andrej med Nisovska trupper och tågade med Novgoroder till denna stad, och de ryckte an mot staden den 18 maj, S:t Patriks åminnelsedag, om fredagen före den heliga andes nedstigande, och slogos hårdt. Med kraft af den heliga Sofia och de heliga Boris' och Gljebs bistånd hade denna fästning ingen betydelse för deras högmods skull, hvarföre deras möda var fåfäng utan Guds tillstädjelse. Staden blef intagen, några blefvo slagna och nedhuggna, men andra bundna och bortsläpade från staden, men staden blef uppbränd och förstörd. Och förläne Herren i sitt rike frid åt deras själar, hvilka vid denna stad tillsatt lifvet för den heliga Sofias skull.