Myn ödmiuke tiänisth altidh fforsendh met wor Herre. Käre werdig herre, [som] ider hærredöme wel fortenker, at syste synne j wore her j Abo nw iiij aar sidan köpte j eth skep aff skepper Oleff och mig paa the fatighe faderlöss öffuermage barns vegna, svom iag tho j myne haffuandhe värie hadhe, oc loffuedhe j oss oc bebreffuedhe vnder idert öpne breff oc incigle, at vi skulde ffaa vore godhe bittalning oc fulle nöghie aff ider slotzfogte her paa Abo, Josep Pederson, jnnan sancte Henricx dag ther nest komendes, then syst pening met then mera, hulkit oss æn nw her tiil ecke viderfaret är. Ty är myn fatige ödmiuke bön tiil ider herredöme, atj ffor Gudz skyldh vele werdugis tenke tiil, at wij än nw oc the fatighe öffuermage barn motte bliffue fornögde, som wj nw alstingx wel behöffue. Hulkit iag gerna ffortiäna viil epter myn yterste macth oc fformoge. Jder herredöme oc alt thet j wel vilien her met alzmectig Gud befellendis. Huadh ider tiil vilie och tiänist är gör iag altiid gerna. Scriffuit j Abo paa sancte Larentz dag, anno Domini mdviij°. Ider vndersothe Johan Flæmingh. (På en lös sedel:) Kære verdughe herre, ær myn ödmiwke bön til ider verdugheth om the ij lester iärn, swom j vorth vedertalan var then tiid j finge skepeth, at ider verdugheth ville för Gudzskyld göre ok antwordhe the fornempde ij lester iärn thenne breffuisaren Mattis Ragualsson paa myne vegna, at han motte faa them strax met sig, thet är myn ödmiwke bön tiil ider verdugheth.