Oktoobri alguses tõstatasin ma Sirbis filmide ümberjutustamise mõttekuse küsimuse. Leidsin, et filmi sisu täielik kinopoolne ümberjutustamine ei tule filmivaatamise kogemusele tingimata kasuks. Samal päeval ilmus Postimehes veel teinegi artikkel, kus kriitik võitleb ümberjutustuse vastu. Joonas Filmijutust kaitseb seal erilise ettevaatlikkusega vaataja õigust ise filmiga tutvuda. Ja kuigi meie artiklite eesmärk osalt erineb – Pisut Filmijuttu rõhutab ennekõike narratiivi puändi olulisust ja mina püüan tõmmata rohkem tähelepanu filmi visuaalse poole osatähtsusele –, siis paistame me olevat ümberjutustuse osas samal positsioonil. Nimelt kipub seda olema siinses filmitutvustuses ja filmikriitikas liiga palju või pigem on see tihti kõige lihtsam viis filmile läheneda. Eriti kahetsusväärne on see filmikriitikas, kus kriitiku roll piirdub kohati filmi teistest varem äravaatamises ja siis selle ümberjutustamises, millele on lõpetuseks lisatud mõni teravam sõna. Kriitilist ehk analüütilist lähenemist aetakse endiselt segi kriitika kui teatavat sorti pahatahtlikkusega. Ent just see viimane avaldab, et tegu ei ole tihti kriitikaga konkreetse filmi suhtes (kui väga üks film meid ikka häirida saab?), vaid kirjutaja seisab varjatult mõne muu ideaali eest.