Când ea, care-mi sădește raiu-n minte, 
sfîrși s-arate-adevărata stare 
a specii-umane-n viața ei prezinte, 

cum vede-un om într-o oglind-o zare 
ce-o dă aprinsă-n dosu-i o făclie, 
cât timp în văz și-n cuget nici n-o are, 

și cum se-ntoarce-apoi, voind să știe 
de este-aieve-n dos ca-n fața lui, 
și vede-acord ca-n vers și melodie; 

precum îmi amintesc, la fel făcui 
privind în mândrii ochi în cari iubirea 
Întinse lațu-n care prins eu fui. 

și-așa mă-ntoarsei și-mi izbi privirea 
aceea ce-ntr-acest volum s-arată 
oricând cu-adinsul îi observi rotirea: 

un punct văzui, ce-așa de-nflăcărată 
lucoare-avea, că via lui lumină, 
de-nfoacă ochii,-i face orbi deodată; 

și chiar și-o stea, ce-aici ni-e mai puțină, 
ar fi putut, cum vezi o stea cu stea 
alături stând, să-ți par-o lună plină. 

Departe-atât, cât poate ți-ar părea 
un cerc de luna care-l zugrăvește 
când deși vapori s-au strâns pe lângă ea, 

departe-atât un cerc de foc rotește 
și iute-astfel că-i lin pe lângă el 
supremul cerc ce lumea ne-ocolește. 

De-al doilea este-ncins acest inel, 
de-al treilea el, și, rând pe rând, de-acinde 
un cerc pe-alt cerc așa se-ncing la fel. 

Mai sus apoi al șaptelea se-ntinde 
și-atât de larg, c-a Herei servă, poate, 
ar fi prea strâmtă-n sineși a-l cuprinde. 

Vin alte două roți apoi și toate 
pe cât de primul cerc se-ndepărtau, 
pe-atâta-n curs aveau mai line roate, 

și-atât mai sincer foc le-nflăcărau 
pe cât de-aproape-s de lumina pură, 
fiind, cred eu, că mai pătruns-o au. 

Iar doamna mea, văzând în cât-arsură 
de dor eram: — „De-acest focșor divin 
atârnă tot, și ceruri și natură. 

Să știi că primul cerc, cel mai vecin 
cu el, rotește-așa de iute-o cale 
prin multul său amor de care-i plin.“ 

Dar eu: — „De-ar fi și-n lumile mortale 
un curs astfel cum văd în cerul sfânt, 
sătul aș fi cu-aceste spuse-a tale; 

ci,-n lumea ce-o vedem de pe pământ, 
eu văd rotiri cu-atâta mai divine 
pe cât de centru mai departe sunt. 

Deci, dorul meu de-i scris să aib-o fine 
aci-ntr-acest sublim și-angelic templu 
ce numai foc și-amor cuprinde-n sine, 

dorire-aș să mai știu de ce-n exemplu 
nu-i totu-asemeni cum ni-l dă izvodul, 
căci eu degeaba stau și le contemplu.“ 

— „Spre-atare nod de n-ai tu mâni în modul 
cerut să-l tai, nu-ți fie de minune, 
căci strâns așa prin ne-ncercare-i nodul.“ 

Așa mi-a zis, și-apoi: „De-ai gând a pune 
sfârșit dorinței, prinde-mi ale mele 
cuvinte-n cap și-ascultă ce voi spune. 

Sunt cruguri strâmte-ori largi a multor stele, 
cum e puțin-ori mult-acea virtute 
ce-n toate-ale lor părți e pusă-n ele. 

Un plus de bun vrea plusul și-n salute; 
salutea-n plus și-un plus de corp voiește, 
când are-ale lui părți egal umplute. 

Deci ăstui cerc, ce-n sine-aici răpește 
Întreaga lume,-acela-i corespunde 
ce mai perfect și știe și iubește. 

și-acum, de pui măsura-n roți oriunde, 
conform virtuții lor, nu pe-aparența 
substanțelor ce par a fi rotunde, 

tu poți vedea ce-adâncă-i conivența 
de mare-ori mic și mult ori mai puțin 
În orice crug, cum are-nteligența.“ 

Precum rămâne splendid și senin 
văzduhul sus, când vântul nordic bate 
umflând al său obraz, pe cel mai lin, 

și-mprăștie noaptea ceții, ce-adunate 
zăcea pe văi, și râde cerul iar 
cu tot ce are mândru să ne-arate, 

așa fui eu, când ea mi-a dat ca dar 
acest răspuns și spre-adevăr vedere 
mi-a dat, să-l văd ca steaua-n cer de clar. 

Iar, când tăcu, atâta scânteiere 
cum dă un fier din foc, prin toată zarea 
așa-mprăștiau scântei și-aceste sfere; 

și-oricare foc un roi făcea-și cărarea 
și-atâte-au fost că roiurile-n zbor 
Întrec la șah de mii de ori dublarea. 

și-osana le-auzeam din cor în cor 
spre punctul fix ce-i vecinicul lor ubi 
și-n veci le-o fi ca fost din veci al lor. 

Iar ea, văzându-mi gândurile dubii 
ce-aveam, mi-a zis: — „în cercurile prime 
tu vezi aici serafii și cherubii; 

urmează centrul lor cu-așa iuțime 
spre-a fi, cât pot, la fel cu punctul clar, 
și pot a fi, căci au vederi sublime. 

Alt cerc de-amoruri ce mai sus apar 
se cheamă Tronuri ale feții sfinte, 
căci ei treimii prime-i pun hotar. 

Să știi c-a lor plăcere-o simt fierbinte, 
pe-atât pe cât mai mult și pot să vază 
În cel ce-i punct de-odihnă-a orice minte. 

A fi ferice deci se-ntemeiază, 
cum vezi de-aici, pe actul contemplării, 
căci actul de-a iubi abia-i urmează. 

Măsura ăstui văz e plata cării 
din bune-vreri și har cuprinsu-i crește, 
și-așa gradat sporește-n susul scării. 

Triad-a doua, care-aci-ncolțește 
și ea-ntr-o primăvară-nvecinicită, 
căci noaptea din Berbec n-o desfrunzește, 

de-a pururi cini-osana fericită 
cu trei psalmodii ce răsună-n trei 
rotiri ferice-n ordinea-ntreită. 

E triplă ierarhie-aici de zei: 
Domnii mai sus, Virtuți a doua gloată, 
Puteri se cheam-al treilea rang al ei. 

Apoi a șaptea și cu-a opta roată 
Principi-o fac și-Arhangeli, iar în prag 
e joc de îngeri cea din urmă toată. 

În sus privește-oricare-acest șirag, 
ci-așa lucrează-n jos, că primul bine 
le-atrage-n sus, și-n jos ele-l atrag. 

Iar Dionis, cu-ardoare făr’ de fine 
privind aceste roți, numiri le-a, pus 
și-n toate le-a-mpărțit așa ca mine. 

Grigore îns-apoi pe-alt drum s-a dus; 
de-aceea,-n cer când ochii și-i deschise, 
a râs de sine însuși cum le-a spus. 

și,-așa de-ascuns un adevăr de-l scrise 
un om mortal, să nu te miri; socoti 
că cel ce le văzu i le vestise 

ca multe-asemeni taine-a ăstor roți. 

Cântul 28

cs:Božská komedie/Ráj/Zpěv dvacátý osmý
en:The Divine Comedy/Paradiso/Canto XXVIII
es:La Divina Comedia: El Paraíso: Canto XXVIII
fr:La Divine Comédie (trad. Lamennais)/Le Paradis/Chant XXVIII
it:Divina Commedia/Paradiso/Canto XXVIII
pt:A Divina Comédia/Paraíso/XXVIII