El març de 2011, el conseller de cultura, Ferran Mascarell, publicava Catalanisme deucentista. Des del començament dels 2000 que una part important de l’autonomisme buscava una evolució ideològica, una superació de l’autonomisme tradicional i, alhora, una superació del pujolisme i el «peix al cove». Tota aquesta recerca i elaboració teòrica va en paral·lel a tots els debats al voltant de “l’Espanya plural” zapaterista i el nou estatut. És un procés capitanejat pel maragallisme –de fet, Mascarell era un home de Maragall fins a la desfeta d’aquest nucli de poder dins el PSC. El resultat final és un fracàs, ja que l’abstracció sobre com superar l’autonomisme en positiu topava amb la realitat d’un procés recentralitzador i d’un Estat no disposat a cedir en res. Quan Mascarell elabora la teoria del catalanisme deucentista, no ho fa en un context marcat pel debat de l’estatut, sinó en un context on l’independentisme està ocupant una centralitat política que no havia tingut.