Amb aquest principi descoratjador, aquest atac a la veritat del que diem i podem saber a través de les paraules, comencem la nostra reflexió en torn a la imatge. Paradoxal? En absolut, si pensem en l’estatut de la imatge a Occident en el moment de naixement de la imatge cinematogràfica, en la qual ens centrarem. L’escriptura evolucionà a partir d’icones, i observant la preponderància i omnipresència de la imatge en l’actualitat sembla difícil de creure, però durant molt de temps les arts plàstiques han estat supeditades a la paraula. La pintura dels segles XIX i XX contava històries, denunciava la societat, la caricaturitzava…; el prerafaelitisme il·lustrava llegendes, el cartellisme (com el de Mucha) il·lustrava la paraula… Trobem l’art visual filtrat a través de la paraula. Per tant, inesperadament presoner dels mateixos límits que aquesta.