Sunt file ’n cartea sufletului tău 
Pe care tu nici când nu le-ai întors. 
Pecetluite-s de un geniu rău? 
Și-acolo poate-i viața-adevărată, 
Acolo-i fericirea ne ’ncercată 
Ce din fuiorul Zînelor s'a tors! 
Înstreinat de propria-ți comoară 
O plângi, fiindcă simți că ți-e furată. 
În tine-o ai, — și totuși nu ți-e dată: 
Ca o nălucă lunecă ușoară: 
Trăești în viitor un azi himeric 
Și-l cauți ca pe-o umbră ’n întuneric!...

Sunt pagini dureroase și sterile 
Ce-ți stau mereu deschise înainte: 
Ursit ești să citești aceleași file 
Să te înghețe-aceleași reci cuvinte. 
Dar iată, vine ’ncet o adiere 
Așa ușor, — abia o simți pe față... 
Și filele se ’ntoarnă în tăcere 
Spre dulcea și adevărata viață!
Uimit te ’ntrebi, de ești tot tu, cel care 
A suferit în nopțile vegherii?...

Dar pentru câți nu stă în nemișcare 
De veci ne ’ntoarsă, pagina durerii!