La dona d’en Ramsés, molt més jove que ell, no tenia res en comú amb una mòmia. Al contrari. Quan me la trobava a l’escala o al carrer, la generositat dels seus profunds escots, el contorn de les seves sures, el balanceig incitant dels seus malucs, feien que el cor se m’omplís de saliva i que la boca em bategués bojament, o millor dit…. Però, com podeu veure, encara ara m’embolico quan penso en Lea. Ah! els cabells rossos de Lea, els seus ulls, el seu perfum!