Els ulls se tancaren sols, el dit va pitjar el botó de “of” i l’aparell es va apagar. El cos es va posar a descansar i el cervell, trist, va pensar que aquella havia estat una de les setmanes més agradables que havíem viscut coneixent un món i una gent diferent, havíem aprés coses noves i, sobretot, havíem viscut un paisatge natural i rural que val la pena visitar. La tristor també era per què els nostres fills no havien participat d’aquest projecte, era la primera vegada, després de molt de temps, que na Xesca i jo sortíem sense ells.