Võrdluse loodusteaduslik täpsus ei keela seda olemast kummaline otse romantilisveni. Selliselt mõjub Sacheverelli väntorelimuusika, ja kõige tavalisemate elamuste ümber kujuneb samalaadne assotsiatsioonide oreool. Ta on vaatleja, kes kogu enda olemusega imbub asjusse. Teine moment sõidust raudteel näitab seda tüübilisel kombel. Autor vaatleb vaguni sisemuse projektsiooni vaguniaknasse – pilti, mis otsekui rändaks raud­tee kõrval kaasa. Ta rõõmustub, et võib jälgida selles peegelpildis kaas­reisijaid, kes ei suuda näha tema peegeldust, kuna on selleks liiga kaugel aknast. „Võisin hingata selle sõsarmaailma pääle, et seda peita, kuid minu hingeõhu udu hajus jälle kergesti ajalehe nartsust, kinda seljast või rebenend ja tarbetu aknanööri kontsust.” Läbi akna aga nähtuvad kauged tuled, mis näitavad, et ka sääl on aknaid ja inimesi, kes tulnud parajasti töölt ja süüdand lambid – „toond esile ühe neid õilmeid sellel tumedal, nägematul puul, mille oksad olid kasvand peaaegu igasse eeslinnade majja”. Teda avatleb nende lillede „vahane, helkiv valgus, mis hõõgub ühetasaselt läbi oma koorvalgete helvete otsekui kameelia või magnoolia; kuid rong jooksis liiga kiiresti mööda sädelevatest aken­dest, et võimaldada näha midagi pääle nende valgete lillede, mis särasid esile tumedate varjulehtede seast.”