Tilværelsen er som en mørk natt. Jeg kan ikke se gårsdagen, jeg kan ikke se morgendagen, jeg befinner meg i et isolert og stummende mørkt nåpunkt og klarer ikke å finne min posisjon verken i tid eller rom. Tankene er som fugler som kommer flyvende, de rekker knapt å sette seg ned, før de flakser videre, og det er ingen spor igjen etter dem. Den samme tanken kan komme mange ganger i løpet av dagen, jeg vet  jeg har tenkt den før og glemt den før... jeg tenker at jeg må skrive den ned. Men borte blir den før notatboka er framme, og glemt er hva jeg skulle skrive.    Samtaler er vanskelig. Ordene er som våte såpestykker. Jeg strekker meg etter dem, men de glipper ut av hånden hver gang jeg griper. Mye anstrengelse må til for å fange dem, om jeg i det hele tatt klarer det. Å følge en setning er som å følge en nedsnødd sti i tåke. Jeg vingler først til den ene siden, så til den andre, før jeg må stoppe  opp for å speide etter veien videre. Tankene går saktere enn munnen former ordene, så jeg må bremse ned munnen. Stemmen blir flat og monoton, stotrende. Alt går tregt.    Sånn svikter hodet mitt i perioder, og jeg ender opp med å føle meg som en grønnsak. En zombie. Skulle gjerne visst hva det er som egentlig skjer. Eller hvordan jeg kan fikse på det.