Jugoslavija, Niš i industrija: Od lokomotive razvoja do kesica za supu i muzičkih studija - CITY SMART | Vesti bez ulepšavanja\n„Dobro došli u grad elektronike.”\nElektronska industrija Niš (EI) nastala je 1948. a krajem devedesetih godina prošlog veka počinje urušavanje sistema koji sagovornici BBC-ja nazivaju „sistemom svetskog glasa”.\n„Skoro svaka četvrta kuća u Nišu imala je po jednog zaposlenog u EI i većina porodica živela je od tog dohotka”, priča Novica Ranđelović, autor Monografije Pola veka EI 1948 – 1998.\nOd industrijskog giganta u čijem sastavu je bilo više od sto fabrika, samo dve su uspele da opstanu i nastave da se bave elektronikom – Fabrika štampanih ploča i EI Sova.\n„To je, nažalost, kao pena od sapunice nestalo, ali ne odjednom, već postepeno”, priča Dragoslav Pavlović, nekadašnji direktor radne organizacije za široku potrošnju pri EI.\n„Kečap se pravi na istom mestu gde su se nekada proizvodile katodne cevi”, priča ogorčeno Pavlović za BBC na srpskom.\nVažnu ulogu u razvoju elektronike na ovim prostorima igra i poslovna saradnja sa tada vodećim evropskim i svetskim kompanijama – Filipsom, Simensom, Hanivelom.\nZlatno doba EI kreće sredinom šezdesetih godina i poklapa se sa dolaskom Vladimira Jazića na direktorsko mesto, koji je veliki broj saradnika – inženjera slao na usavršavanje upravo u ove svetske kompanije.\n„U njegovo vreme, EI je zaostajala za najvećim svetskim proizvođačima u oblasti elektronike za samo jedan tehnološki ciklus, a trećinu proizvodnje izvozila je na inostrano tržište”, kaže Ranđelović.\n„Postoji čuvena priča da su Bugari, ulazeći vozom u Niš, mislili da je to fabrika automobila koliko je vozila bilo parkirano ispred”, navodi se u Monografiji.\n„Po osnivanju banke, dobio sam poziv da budem direktor ove jedinice”, priseća se Pavlović.\n„Bila je to najveća jedinica u sistemu, obuhvatala je 13 fabrika, a tokom mog sedmogodišnjeg boravka otvorili smo još osam”, priča ovaj Nišlija.\n„Proputovao sam svet i gde god da sam bio, uvažavali su me i poštovali kao partnera”, priseća se bivši direktor.\nBroj radnika u jednom trenutku bio je 28 hiljada, najviše u Nišu i okolini – 18 hiljada, nekih sedam hiljada radilo je u Beogradu, a ostatak po manjim fabrikama u okolnim republikama, podatak je kojim raspolaže Novica Ranđelović,\n„Mi smo robu široke potrošnje – televizore u boji, ali i crno-bele, radio i rendgen aparate izvozili i u Francusku, Veliku Britaniju, Nemačku, Italiju.\n„Sve vreme smo plasirali proizvode na sovjetsko tržište, naši proizvodi su se mogli naći i u Iraku, a komponente za proizvodnju televizora izvozili smo i u Alžir, koji je koristio našu tehnologiju prilikom montaže aparata”, dodaje Dragoslav Pavlović.\nŽivot EI – život Niša\nU tom periodu, u Nišu i okolini živelo je oko 200 hiljada ljudi, a 80 hiljada zavisilo je direktno ili indirektno od EI plata, priča Radiša Spasić, nekadašnji radnik fabrike „EI provodnici”.\n„Više ti se isplatilo da budeš tehnolog u Elektronskoj nego profesor u školi, plate su nam bile veće od službenika u opštini i od zaposlenih u pošti i železnici”, priča ovaj Nišlija.\n„Živelo se od Čanja do Čanja”, priseća se i dodaje da je prve godine po dolasku u EI odmah otišao sa porodicom na more.\n„Rendgen aparati su se izvozili i na Kubu, ostalo je nekih šest aparata koji nikada nisu naplaćeni”, priča Spasić.\nPored fabrika na prostoru Jugoslavije, EI je napravila i dve fabrike za proizvodnju televizora u SSSR-u – u Tbilisiju, današnjoj Gruziji, i Kišinjevu, današnjoj Moldaviji.\n„Prodali smo im opremu i tehnologiju, isporučivali smo im i komponente”, priseća se Pavlović koji je po napuštanju EI bio gradonačelnik Niša.\n„Mi smo se međusobno dopunjavali, a postojala je i ideja da se napravi jedinstveni jugoslovenski TV, identično napravljen u Nišu, Iskri, RIZ-u, ali je to sve ostalo na nivou ideje, jer je usledio krah”, objašnjava on.\nDevedesete – krah jedne ere\n„Kadrovi postavljeni početkom osamdesetih bavili su se više politikom nego privredom i tu je krenulo sve da ‘kašlje’ i sa mukom da se održava.\n„Kada su došle sankcije, to je sve izašlo na videlo”, smatra Dragoslav Pavlović.\n„Obučavali su se kadrovi za potrebe elektronske, to je onda preraslo u višu školu, bile su to kadrovske politike, zapošljavalo se preko komunističke partije”, priča Spasić.\n„Paralelno sa tim, država se raspada, uvode se sankcije, gubi se tržište, posledično se smanjuje obim posla i sve kreće lančano da se uništava”, dodaje ovaj hemijski inženjer.\n„Ta menadžerska privatizacija, u početku politički vođena, nije bila loša, firme su opstajale, uz podršku države, za radnike je isto bilo dobro, jer je predviđalo 400 tadašnjih maraka (današnjih 200 evra) po godini radnog staža”, objašnjava on.\nKako stoji u obrazloženju rešenja Agencije, stečaj se pokreće zbog „nedonošenja odluke o modelu i metodu privatizacije u određenom zakonskom roku”.\n„Posao je nekada bio jasno podeljen, danas svako radi sve, od proizvodnje do administracije, ali opstajemo jer je novi vlasnik doneo novu opremu i kupce”, priča Petrović.\nUz ovu fabriku, opstala je i EI Sova, dok se u pojedinim prostorijama zadržala proizvodnja, ali ne elektronska – već prehrambrena.\nEI Sova privatizovana je 2008. godine i nastavila je da se bavi optoelektronikom – proizvodnjom i dizajnom elektronskih uređaja koji pretvaraju električnu energiju u fotonske signale za različite svrhe kao što su medicinska oprema, telekomunikacije, uređaji za noćno osmatranje.\nU zgradi nekadašnjeg zajedničkog restorana „Bolji život” organizuju se venčanja i mature.\n„Od simbola jedne od najsnažnijih industrija u staroj Jugoslaviji, ostala je prašina – to je sada mesto gde se prave čarape i pune kese praškovima za supe”, kaže razočarano ovaj Nišlija.\n„Osećam se sićušno jer svako od nas zna šta je to bilo za grad, iako mnogi nisu bili ni rođeni kada je to postojalo”, priča ovaj 31-godišnjak.\n„Plan nam je da budemo tu, jer je dobro mesto, nikom ne smetamo, mala smo komuna i napravili smo mali Bigz, a i želimo da promovišemo muziku i grupe”, objašnjava Stojiljković.\n„Bio sam ispunjen čovek – primaš platu, hraniš porodicu, završio si školu, naučio si nešto, radiš, to što radiš pruža pare, priznat si u društvu.\n„Sada, kada se pogledaš u ogledalo, ispada da si luzer, da si niko i ništa, da ništa ne vrediš, da tvoje znanje i iskustvo nisu nikome potrebni”, priča drhtavog glasa.\n„Ostaje gorak ukus u ustima i sećanje na zlatno vreme”, zaključuje.\nPavle Đurić 37 godina radio je u Ulcinjskoj solani – svedok je njenog uspona i pada.