Стефан је занемео и више није имао ни снаге, ни храбрости да било шта каже. Чинило му се да је потрошио све речи, да му је стала мисао и да је нека тајанствена сила одједном направила огроман зид између њега и Гргура. А у ушима су му одзвањале речи: ''Лажеш, пасји сине'', речи које су га болеле више од свега. И никако није могао да реши загонетку: зашто је Гргур помислио да је и он требало да буде у његовом сну, поред капетана Гавре?'' А није био. Тај други човек остао му је у магли и лице му уопште није видео.