הסיפור שלי עם מחול הוא סיפור של הרבה בדידות והרבה השלמה. תפנית אחת שלקחתי מחוץ למסלול שעליתי עליו, הרחיקה אותי מלהגשים אי פעם את הדבר שחלמתי לעשות
אביטל אלכסנדרה כהן
התחלתי לרקוד בגיל יחסית מאוחר. אמא שלי רשמה אותי בכיתה ח' לחוג מחול מודרני במתנ"ס העירוני. שלוש השעות השבועיות הפכו לשלוש שנים בהן התמדתי בדבר הכה טבעי לגוף, ובאותה נשימה כה זר לו. המורה שלי דאז, גפן (אהבה ראשונה לעולם לא שוכחים), תמיד אמרה לי שיש בי משהו. פוטנציאל. מילה שלא חוויתי על בשרי את המשמעות שלה לפני כן. משהו מזה חלחל עמוק, לא כי זה החמיא. כי זה רק אישש דבר שהרגשתי בעצמי, בגוף שלי ובהזדהות שלו עם תנועה ומוזיקה. אני לא מדמיינת את זה.
בכיתה י"א הצטרפתי לקבוצת תלמידות של מורה עצמאית למחול, קרין, שהייתה בעברה רקדנית. במשך שנתיים נסעתי כל שבוע לירושלים (מרחק של שעה באוטובוסים ממני), כדי ללמוד אצלה. הטכניקה התחזקה, הכלים הגופניים והתנועתיים שרכשתי התרחבו, השמחה והסיפוק גדלו והרעב לחלום יותר בגדול התחיל לבצבץ גם הוא. לי ולקרין היה קשר מיוחד, למרות שהייתי נערה תמימה (כיאה לחברה הדתית) והיא נראתה לי אשת העולם הגדול. הרבה פעמים נשארנו לדבר אחרי השיעור רק שתינו, והיא טיפחה אצלי את הביטחון בדרך שלי.
"לא מספיק טוב, שוב פעם", היא אמרה לי באחד השיעורים שלמדנו צעד שנקרא 'פה-דה-שה'. עשיתי שוב פעם. "לא מספיק טוב, שוב פעם", הפעם היא התכופפה לגובה הרגליים שלי והסתכלה עליהן מקרוב. ככה זה נמשך דקות ארוכות, ואני – במקום להיות מתוסכלת, הרגשתי נאהבת. הרגשתי שאני מתפללת. הרגשתי מוגנת. הרגשתי גבוהה. קרין הציעה לי לשקול להקדיש את כולי למחול. היא האמינה שאם אעשה את זה, תוך שנה-שנתיים אוכל להתקבל ללהקת מחול טובה.
אבל אני? כבר התחלתי להתעייף אז, ולא מלרקוד שעות בסטודיו. התחלתי להתעייף מלנסוע לבד כל שבוע, ולחזור מאוחר לבד. מלשמוח בריקוד לבד, כי המשפחה לא ממש מבינה למה מחול צריך לחרוג ממשבצת ה"תחביב". הם נבהלו כשאמרתי להם שאני מעיזה לחלום להיות רקדנית יום אחד. הם דאגו לי, חשבו שזה ג'וק שנכנס לי לראש ויעבור. אבל הוא לא עבר, והמשכתי לדחוף קדימה למרות העייפות והבדידות
בשנתי הראשונה מבין השתיים של השרות הלאומי, התנדבתי בירושלים. זה אפשר לי ארבעה ערבים בשבוע ללמוד בבית הספר למחול של "קולבן דאנס". למדתי שם בלט (לראשונה, בגיל 18), מודרני ואימפרוביזציה. הייתי חוזרת מותשת לדירת השרות שלי והולכת לישון שלמה. "עוד קצת ואת שם", הייתי דוחפת את עצמי. אבל משהו קרה במקביל באותה שנה. משהו התחיל לבעבע בתוכי, ושנתיים אחרי רק הבנתי מה הוא היה ונתתי לו שם. הייתי בדיכאון מודחק בעקבות חוויה שעברתי. לצד הסיפוק העצום, הרגשתי איך המחול גם מסרק את שערה של מפלצת הדיכאון שישנה בתוכי.
מצאתי את עצמי יוצאת מהשיעורים ובוכה. המחול הפך להיות מתרפיה, לקתרזיס של פורקן נפשי שלא היו לי הכלים להתמודד איתו, להכיל ולעבד אותו. אבל המשכתי לרקוד ולהיאחז בחלום, שומעת את הקול של קרין אומר לי "שוב פעם. שוב פעם. שוב פעם". בסוף אותה שנה, עשיתי קורס קיץ בתיכון האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים עם בנות מגמת המחול שם. משהו בבדידות שלי כל השנים האלה; באוטו-דידקטיות, בחוסר ההבנה בבית, בהשקעה שסחבתי – התפוצץ שם.
מוקפת בבנות שלומדות מחול בערך מהגיל שהן למדו לחבר משפטים, למדתי יום-יום במשך חודש אוגוסט. כשנעמי פרלוב, שלימדה אותנו, התחילה לסדר קומפוזיציה להופעה – מצאתי את עצמי צועדת אחורה, אחורה, הכי אחורה שאפשר. כמה שבועות אחרי, בפתאומיות תהומית, פשוט הפסקתי לרצות לרקוד. לא רציתי לרקוד לא רק כהגשמת חלום, אלא אפילו לעצמי רק, לכיף. הכל נעלם. החיים המשיכו. הצלקת נשארה. שש שנים שלא רקדתי, שלא הלכתי להופעות מחול, שלא הייתי מסוגלת לשמוע את השאלה "ומה עם הריקוד? למה הפסקת?".
בגיל 25 טסתי להודו. טיול שהיה מין נקודת איסוף מוזרה של תובנות חיים שהתנקזו מכל השנים שעברו. בסוף הטיול, בדרמסאללה, נתתי ניסיון לסדנת אקסטטיק דאנס. קבוצת אנשים זרים שותים קקאו חם שאמור לפתוח את הלב והצ'אקרות ורוקדים כל אחד עם עצמו בחושך? דרך נפלאה להתעמת עם הצלקת הגדולה ביותר שנשאתי. אחרי שעתיים של אקסטזה פנימית (אולי זה היה יותר משעתיים, או פחות, הזמן לא נמצא במקומות כאלה) התיישבתי בצד לנוח והתחלתי לבכות. כמוני היו עוד אנשים, כל אחד והמפגש שלו עם עצמו דרך הריקוד. פתאום לא הרגשתי לבד.
למחרת חזרתי למקום וביקשתי מהמורה אם אוכל לשכור את הסטודיו לכמה שעות. היא הסכימה והרגשתי שהיא רואה עליי משהו. במשך כמה שעות הייתי שם עם עצמי, רוקדת. שוב פעם. ושוב פעם. ושוב פעם. בשנה האחרונה, שנתיים אחרי אותו יום, התחלתי ללמוד תנועה וכוריאוגרפיה. לקראת סוף השנה אחד המורים שאל אותי אם חשבתי פעם לקחת את המחול שלב אחד קדימה, כי יש בי משהו. חייכתי ועניתי, "כן, המחשבה עברה לי בראש".