I dag har eg sett Gatsby sin yndlingsfilm, men det var ikkje for fyrste gong. Nei, eg såg han nemleg for mange, mange år tilbake, lenge før eg visste at Gatsby eksisterte. Me hadde nettopp fått parabol, Viasat Pluss, og eg  vart introdusert for the wonderful world of TV1000. Ein av dei fyrste filmane eg opplevde der var Dead Poets Society, som eg tidlegare i dag kjøpte på DVD til 60 kr. (Platekompaniet, I love you!). Yndlingsfilmen til Gatsby inneheld forresten ei sitering av yndlingsdiktet hans: go figure!    Det er vedunderleg å re-oppdage noko, om det er bøker, filmar, musikk, personar... Å sjå noko om igjen, når ein nesten har gløymt alt, men hugsar meir og meir etter som tida går. Kjenner det igjen. Som  når NRK viser gamle barne-TV-seriar.    O Captain, my Captain, eg håpar eg vert ein inspirerande lektor. Eg skal undervise i engelsk og norsk (det er i det minste planen), og eg vil vere nyskapande, gøyal. Kanskje ikkje revolusjonerande, men kreativ. Eg vil oppfordre til individualisme og vise korleis alle går på ulikt vis, og korleis nokon nektar å gå. Eg vil vere ein kvinneleg John Keating.    We don't read and write poetry because it's cute. We read and write poetry because we are members of the human race. And the human race is filled with passion. And medicine, law, business, engineering, these are noble pursuits and necessary to sustain life. But poetry, beauty, romance, love, these are what we stay alive for. To quote from Whitman, "O me! O life!... of the questions of these recurring; of the endless trains of the faithless... of cities filled with the foolish; what good amid these, O me, O life?" Answer. That you are here - that life exists, and identity; that the powerful play goes on and you may contribute a verse. That the powerful play goes on and you may contribute a verse. What will your verse be?