Sofia Coppola “Marie-Antoinette” on üsna ebatavaline film ühest üsna keskpärasest inimesest, kes – Stefan Zweigilt laenates – ei olnud ei tuli ega jää, mitte eriti tark ega mitte eriti rumal, ei tundnud endas ei jõudu head teha ega kurjusele anduda. See naine, kes näiliselt vaevalt sobis tragöödia objektiks, ent kelle elu kummati omandas tragöödia mõõtmed ja seeläbi ka erakordse kuulsuse, on muidugi Prantsusmaa kukutatud ja giljotiinil hukatud kuninganna Marie-Antoinette (1755–1793). Film haarab vaataja kaasa juba oma vaatemängulisusega, visuaalse ja butafoorse küllasuse, moekuse ja stiilitundega, peadpööritavate inter- ja eksterjööridega, Versailles’s filmitud kaadritega, Manolo Blahniku disainitud kingade, siidkleitide ja kookidega. See rabab meid võib-olla jalust oma muusikavalikuga, kus domineerib 1980. aastate new wave ja postpunk. See on film, kus Marie-Antoinette’i ema, Austria keisrinnat Maria Theresiat (1717–1780) mängib Marianne Faithfull. Ja samas on see film midagi märksa enamat kui lihtsalt kostüümidraama. Ülepea on see mitmel põhjusel üsna tavatu film, milles mängulisus muusikas, visuaalis ja ajaloos seguneb märkamatult pateetilise sõnumiga, mida ta kuulutab.