Augusta hade intet svar härpå – hennes hufvud föll ned på Bonne Amies axel, och hennes hjerta klappade så våldsamt att Margareta, emot hvilken den unga flickan lutade sig, kunde räkna dess slag. Skjutsbonden kom till dem med friskt vatten ifrån källan, hvaraf Augusta, oaktadt några invändningar, måste dricka ett glas, och när han åter aflägsnat sig, sade Margareta: „Du har ju så innerligt gladt dig åt föreställningen att i någon mån kunna trösta din bror – nu är det icke tid att förlora ur sigte målet för vår resa. – Betänk sjelf, att om du kommer sjuk till Sjöborg, blir det blott att öka hans bekymmer, och icke blott hans, utan äfven dina Föräldrars. Hugsvala om möjligt din bror och var god mot hans barn, på det sättet sörjer du bäst din förträffliga svägerska. – Tänk på lilla Carl, lilla Emilie!“ „Jag skall, jag skall“ suckade Augusta, tog af sig hatten, inandades en stund den svala aftonluften och – blef verkligen lugnare. De återvände till vagnen, som framrullade en god halfmil, under de – (inuti den) – åkandes fullkomliga tystnad. För första gången på bra länge var Augusta ej rätt nöjd med sin Bonne Amie, som nog i dag varit något obillig. – Det var ju så naturligt – så tillåtligt – att sörja Emilie! – Skulle man vara falsk och låtsa sig vara glad, när man verkligen var, och hade skäl att vara ledsen? – Skulle man tvinga sig att låta bli att gråta? Icke alla hade lika ondt efter tårar. Dessa undringar gåfvo imedlertid en ny riktning åt Augustas tankar – och tankar och känslor voro i den unga flickans själ sammanväfda med Margaretas bild, så att hon omöjligt kunde lefva länge utan att råka på den – hon måste, det kände hon, älska Margareta äfven med hennes obillighet, och tagande Guvernantens hand, förde hon den sakta till sina läppar. „Bonne Amie har ju varit sträng i dag“ sade Margareta leende. Augusta blef purpurröd. „Hur kan Bonne Amie veta hvad jag tänker“ utropade hon i sin förvåning. „Det skall jag säga dig en annan gång.“ „Hvarföre icke nu genast?“