Genette talar om historia (” histoire ”) och diskurs (” récit ”) men även om berättandet (” narration ”), den narrativa akten, som berör berättaren och berättarsituationen (Genette 1972a, s. Genette 1980, s. Beroende på hur ” kornig ” eller grov ett visst objekts textur eller struktur är uppfattar vi objektet som mer eller mindre avlägset: ju grövre textur ett objekt har desto närmare oss tycks det befinna sig.638 I inledningen av filmen Döden i Venedig representeras den avslägsna stadens silhuett genom en finkornig textur, som efterhand (när båten med huvudpersonen Aschenbach närmar sig) blir allt grövre. Jag har i detta avsnitt undersökt olika typer av fiktionssanningar i prosa och film. I de resonemang som jag ovan diskuterat ges dessa fyra teoretiska områden ofta en intermedial formulering: indexikaliteten är gemensam för representationer i olika medier som prosa och film (både litterära och filmiska representationer kan beskrivas i termer av ” enonciation ” eller deixis), eller fungerar på olika sätt i olika medier (filmen saknar prosans deiktiska tecken, det fotografiska tecknet är ett avtryck av verkliga existenser och händelser, någonting som inte gäller det språkliga tecknet). Det är svårt att tänka sig hur den kontext ska vara beskaffad som i Att döda ett barn får oss att se de två kvinnorna och mannen som enbart ” människor ”, eller se den avbildade flickan eller pojken som endast ” barnet ” (även om ett slags dubbelkategorisering, med hjälp av voice over, som vi ovan sett är möjlig) .269 En filmberättelse kan givetvis vara obestämd på så vis att vi aldrig i bild får se någonting för berättelsen centralt, exempelvis ett barn, som kanske omnämns eller anas utanför bild, men detta berör en vidare fråga om vad som är bestämt respektive obestämt i fiktionen (se III.7.2.). En rikt omväxlande scen öppnade sig för hans blickar. Med hänvisning till det jag redan hävdat om repliken som fenomen måste svaret bli nej.