«All slags regerande makt, skönhetens, förtjen«stens, och thronens deribland, tyckes hafva en na«turlig rätt till vördnadens utmärktare offer. Hof«språket är i dess rätta mening intet annat, än ett «jemnare uttryck af denna vördnadens uppmärksam«het. När vördnaden för den högsta värdigheten i «samhället förenas med personlig tillgifvenhet och en «viss grad umgängesfrihet, tar hofspråket en vänd«ning åt glädtighet och fint skämtande loford, hvilket «man vanligen anser för ett slags smygande smicker, «och det förklädda slafveriets kännetecken, men som «bör tålas just derföre, att det är oftast blandadt med «slafveriets motgift: förståndet, löjet, dristigheten.