Med dessa ord gaf han åt v. Nit det lilla anonyma brefvet. Brefvet ifrån hans fostermor, hvilket omslutit det förra gaf han åt grefvinnan. – Ja detta bref är ifrån mig – sade v. Nit – en hårsmån felar ännu, och jag kan säga, att Gud utvalt mig till ett medel för det goda. v. Nit lade den gamla, gula breflappen i grefvinnans hand och emottog af henne det större brefvet. Efter genomläsandet begynte v. Nit att darra och hacka tänder, såsom en hvilken är anfäktad af frossen; grefvinnan deremot satt der såsom förstenad med blicken fästad på Harald, hvars lugn hade uppsmält i tårar. Harald var dock den förste, som talade: – Falsk blygsel vare fjerran från mig. Se här, min mor, denna blottade axel. Grefvinnan slets ifrån sin förstening, för att straxt derefter sanslös digna emot bädden. Men när hon omsider vaknade, uppstod en scen, som icke låter sig beskrifvas. – Skynden er, skynden er – sade v. Nit – låten lagen med sin jernhand falla tungt på den brottslige. Gånge huru som helst, jag skall icke klaga. – Min Henrik – sade grefvinnan – min son, skall icke en natt för denne olycklige bli lika lång, som ett helt år för mig; han är ju dervid ovan? Nej Henrik, alla vilja vi gå tillsammans bort ifrån denna hemska boning. Kommen! Sådana ord hade kunnat förmå Harald ... låtom oss allt ännu kalla honom så, ty har han under det namnet väckt hos oss deltagande och gjort något intryck, så har sjelfva namnet blifvit oss kärt, ehuru vi förstå, att hans moder hellre kallade honom Henrik ... ja, de orden hade lätt kunnat förmå Harald till en mildhet, hvilken icke gick in i hans planer, om denna mildhet äfven nu varit oskadlig. Men mildhet behöfdes icke här, ty v. Nit utropade: