Men nästan varje kväll läser han bibeln, den gamla översättningen. Den har en smärtsam dedikation: » Till min omtänksamma familj - om jag hade haft någon. Själv var han en duktig löpare. Då skrev han till Norstedts och bad att få tillbaka manuset. » Om jag inte hade klarat av att skriva den här romanen skulle jag nog aldrig ha kunnat fortsätta som författare, åtminstone kändes det så », säger Per Gunnar Evander, när han fem år efter sin dotters död kommer ut med en bok. Det är en bok om smärta, sorg, saknad och längtan, men den har också den där typiska Evanderstilen där det även finns utrymme för varm humor. Han erbjöds psykofarmaka i samband med dödsolyckan. Jag söker en mening med livet efter det som hänt, betonar Per Gunnar Evander. Han är mycket stolt över det. Synbortfallet hade börjat tidigt och förvärrats efter hand. På försättsbladet i hans nya bok återfinns några diktrader av Bertil Malmberg, från vilka boken fått sin titel: Han skrev en lapp som han lade i förbönskorgen: » Gode Gud, se till att minabarn inte tas ifrån mig, att jag så länge jag lever får behålla dem. » Sedan stod de framför tigrarna och Andrea ropar: Först måste han genomgå magnetkameraundersökning. Sorgen är en enskild företeelse och alldeles ojämförlig. - När jag är glad nu är jag gladare än förr, men när jag är ledsen är jag ledsnare än förr. - Tycker du att synen försämrats? Gunnar Evander. Då var han nära att ge upp men kom tillbaka efter en lyckad operation. Förr fanns det ju en straffande Gud, men kristendomen har mildrats och i dag talar vi mer om en förlåtande Gud. - Jag ser ju ingenting, svarade Per Gunnar Evander. - När jag tänker på det nu, tar det lika djupt inom mig som minuterna efter det där telefonsamtalet. För länge sedan, några korta år, dem lyste samma sol som van och samma dag till deras kind sig slöt, och samma tid i deras timglas flat. Samma år utkom Per Gunnar Evanders bok och många trodde att han skrivit båda. Boken han höll på att skriva kändes meningslös att fortsätta med. Det lindrade ju knappast hans ångest. Boken var en i raden av dokumentärromaner. Han hade läst att den franska författarinnan Francoise Sagan skickat sin debutroman till inte mindre än elva förlag. De föredrar att tiga och svälja obehag framför att höja rösten.