Deraf framgår, att han under året 1879 förtjenade öfver 2,800 kr., 1880 nära 2,700 och 1881 nära 3,000 kr. Vid sidan af sitt arbete i N. A lemnadc han äfven flitigt bidrag till Bohusläns tidning, hvilken redigerades af hans forne skolkamrat I. Nelin. Från 1881 blef han Stockholmskorrespondent till Helsingfors Dagblad, hvarjämte han äfven skref uppsatser i Sydsvenska Dagbladet och i Ny Illustrerad Tidning. Dessutom ombesöijde han åtskilliga öfversättningar. Hans ställning inom redaktionen blef emellertid ingalunda förbättrad med åren. Detta vållades ej blott af skiljaktigheten i åsigter, utan kanske än mera af ett aflarstrassel som ingalunda genom de förbättrade inkomsterna reglerades. Sin inkomsträkning för år 1880 afslöt han med orden: » Kr. 2,678, hvartill också skulle kunna läggas en hel hop pin-samma erfarenheter; ett vedervärdigt och gagnlöst år for resten. » Han höll emellertid ut äfven under det följande året, men under 1882 kom åter en » krach ». Det var i för-svarsstriden för sin skolkamrat A. U. Bååth, hvars skaldskap han högt beundrade, som han företog sig att till sin ofär (^ angripa den Wirsénska idealismen, för hvilken kritiken ännu på den tiden hade endast blommor. Framhållande, att Bååth blifvit af Posttidningens kände literaturanmälare orättvist nedsatt eller ignorerad och att hans realistiska diktart hade framtiden för sig, betecknade han den Wirsénska diktningen som en » efterklangspoesi », ett ihåligt återljud af en förgången tids traditioner. Saken förvärrades, då han i en följande uppsats yttrade något om » våra skalder från Tegnér och Geijer ända ned till Wirsén och Tammelin ». Strömbäcks mått var rågadt, och han skildes från Allehandas redaktion. I december 1882 uppbar han af den samma sitt sista arvode. Han var nu åter utan fast anställning och hänvisad till den ovissa utkomsten af tillfällig skriftställarverksamhet.