Om flertalet af dem, som anslöto sig till Stjernhjelm, gäller visserligen, att deras fortsättning af hans verk mera var viljans, än förmågans. Han gaf dem sitt föredöme, men kunde ej skänka dem sitt snille. Blom, som har den förtjenst att behandla honom med en oskrymtad aktning, säger: ”Stjernhjelm hade smak blott för sin tid, men snille för alla”. Vackert, fastän halfsannt: ty huru vore han hvad han är, om han ej gått framom sin tid äfven i smak? Men väl hände honom, att icke alltid göra det; och deraf skedde, att de mindre snillebegåfvade, dem hans exempel lyste i ögonen, ofta valde till mönster just sjelfva de stundom framstickande smakbristerna. Så till och med Lindsköld61: hans Ballett ”Den store Genius” påminner tvifvelsutan lifligt nog om Stjernhjelms dikt-sätt; men gör det likväl, mestadels, blott genom manerets öfverdrift. På skalde-lagern synes dock han gjort föga anspråk. Hans flesta stycken äro små tillfällighets-foster af en poetiserande hofman, – och med redan stark fransysk tillsats: några icke utan ett artigt sällskaps-behag, eller ett i sin enkelhet skärt känslo-uttryck (såsom i den af Blom anförda strophen ur grafsången öfver Prins Ulrik). Men äfven verkligare poeter, än han, undgå ej inbegreppet i det omdöme, att hos ingen af Stjernhjelms efterföljare träffas ett snille svarande mot hans eget.