Dock, jag skall nu inte gå er i förväg; berätta vidare, sedan blir det min tur. – Ja, för snickarens skull, annars så Lappar, både från Ädille och andra håll, klädda i lysande dräkter med silfver och glitter på, bondfolk i handelskostymer och judekram, herrskap i stadssnitt i både dräkt och hållning. Vid den tillämnade bjudningen ämnade han berätta något om sina erfarenheter och hvad som förmått honom att nu bryta upp. Som de åkte fram öfver obanadt fält och vilda trakter, voro de beroende af någorlunda klara utsikter, i synnerhet af fjällkonturerna, och med dessa för ögonen var det ingen svårighet att gå åt rätt håll; men nu upptäckte de till sin fasa, att fjällen höllo på att skymmas bort och att synranden alltomkring var totalt försvunnen. – Från synden. Hvardagsrummet var måladt himmelsblått och det andra eller gästrummet lätt ljusrödt. Alla sutto på marken eller bäddarne – eller rättare lågo hvarfvis, uppmärksamt både lyssnande och blickande på predikanten, som liffullt och enkelt förkunnade frälsningen genom Kristi försoning. – Tackar! Huru står det till i dag? Slutligen undslapp det den inställsamme kyrkvärden, att det vore litet betänkligt med den där s. k. söndagsskolan, som skomakaren hölle. – Huru så? Våge tackade och gick, men bjöd gossen med sig, han ville språka med honom mera. – Men vill du höra det här låter troligt? En afton får Våge händelsevis höra att det är något besynnerligt hväsande och fnittrande inne i vedboden hemma, där han bor. Han skyndade upp och gick varsamt ut i förstugan, hvarifrån han ej allenast kunde höra bättre utan äfven se. Men när han icke ville, så kunde ingen öfvertala honom, han visade sig icke heta Berg för ro skull. Och då luften rörde på sig, så att kristallerna skälfde och dallrade, blixtrade det och brann så underbart i alla möjliga förgnyanser, i tusentals lågor, som minde om barnaårens julmorgonstid och oskuldsdrömmarnes himmelrike. Ack, att styrman Berg ändå hade kommit litet förr!