Svepes himlens hus Uti moln och damm, Tager skalden ljus Utur harpan fram. Hela resan är Blott en segersång; Fastän hvart det bär Ingen vet en gång. Sjelfva dödens bild För det glada folk Är en gåtas tolk, Och som lifvet mild. Att af döden då, Efter lyktad bön, Nya vingar få: Blifver Skaldens lön. Nicander Erik Wasas Runa. »Gif akt! hvem der? sjön är grön och stjernorna de skälfva. »Herr Erik! lägg dig ned och sof, ty nu är klockan elfva.» Så talte lif-drabanten till Kung Erik. Men Erik gick så många steg, som slag hans hjerta slog. Uppå Gripsholm än ingen blund hans heta öga tog. Tungt är att vara konung utan krona. »Kom fram! jag vill betrakta dig, nu medan må- nen lyser: »En kappa vill jag gifva dig; mig tyckes att du fryser.» Så talte lif-drabanten till Kung Erik. Och Erik gick till gallret fram, och lif-drabanten log. Han sade: »Skägg har du fått nog, se’n Konung Erik dog; Och deraf kan du väfva dig en mantel.» Nu hördes klockan ljuda tolf från höga fängsel tornet; Brand-vakten tutade så doft, tolf gånger uti hornet. Drabanten gick – och vakten tog en annan. Men Erik gick så många steg, som slag hans hjerta slog; Och stegen stå i golfvet qvar, som kunga-foten tog; Men, Gud ske lof, hans hjerta har fått hvila. »Kung Erik! slut ditt öga till, ty tolf har klockan slagit. »Kung Erik! sof, Kung Erik! sof, fast de din krona tagit;» Så talte lif-drabanten till Kung Erik. Slätt intet Erik aktade att klockan slagit tolf, Men stadnade vid vaktens ord på maske-stunget golf. »Kung Erik» låt så lustigt i hans öra. »Kung Erik! kom till gallret fram, ty månen skri der fjerran; »Om det är du, så buga dig i stormen inför Herran;» Så talte lif-drabanten till Kung Erik.