Simon känner att en uppgörelse skall äga rum på något sätt, varför han blir nervös och osäker. Vad skall han nu göra? Och utan att se på henne går han och skjuter för regeln, varpå han för syns skull, och för att lugna sig, stökar omkring litet här och var, klämmer igen böckerna, plockar undan papper och kvitton, sopar upp vid disken. När allt är färdigt, snyter han sig och ser uppfordrande på fru Gertrud Hon reser sig och nalkas honom med blicken fäst i hans på ett frågande sätt, liksom ämnar hon säga: — Varför har ni kallat hit mig? Säg mig nu allt vad ni vill; dölj ingenting, ingenting Simon rodnar svagt och harklar verkligen för att tala, men då tar hon ordet från honom, och säger stilla: — Ni vet det redan, herr Westberg, jag kan inte betala hyran nu genast. Men jag vill inte flytta. Jag har alltför många kära minnen, som jag inte vill överge, uppe hos mig Hon tystnar ett ögonblick och ser ut ur sig själv, tillbaka till det förflutna, som är henne kärt, eller in mot framtiden, vilken hon trots allt hon förlorat, har förmåga att göra rik och ljus. När hon fortsätter spelar ett litet leende kring hennes läppar: — Om några dagar får jag nog äntligen tillträda en plats, och då Åja, ni förstår nog Och återigen ser hon in i honom, till hans inre jag, liksom frågande och uppmuntrande: — Varför biktar ni er inte för mig? Jag skall nog förstå er. Säg mig bara vad det är som tynger er på sinnet Simons makt krymper ihop mer och mer, hans vilja, hans beslutsamhet och hans rus dunstar bort i rök. Han blir så ytterst liten och kraftlös gentemot kvinnan med den levande blicken — Ni får så gärna bo kvar, säger han och hans röst förefaller honom själv oändligt avlägsen och främmande, naturligtvis kan det inte bli tal om att ni skall flytta, inte alls. Jag skall själv säga åt gårdskarlen, den drummeln Så tystnar han plötsligt, uppskrämd av sitt löfte och de perspektiv det ställer i utsikt och ännu mera rädd för den förvandling, som försiggår inom honom och efter vilken han ej längre känner igen sig själv. Han ser sig nervöst om efter en räddningsplanka och finner den i böckerna där han är hemma. I det han rusar till pulpeten, nästan skriker han: