Nej, hvad de allt hade att berätta, dessa 1893 flickor, om baler, förlustelser, fina kläder och fina älskare. Det började gå rundt i Lenkos lilla svartlurfviga hufvud, men då de frågade, hvad hennes skatt hette, skrattade hon riktigt uppsluppet och svarade hemlighetsfullt: » Kurt. » Om det fanns någon egenskap, som Lenko hade utpräglad framför andra, så var det skönhetssinne, hennes enkla härkomst till trots. Hon var förljust i lille Kurts silkeslena lockar, i det vackra möbeltyget på salongssoffan, i blommor och färger, och hon kände sig alltid gladare än vanligt, då solen lyste genom den gråa dimma, som gärna stiger ned från höjderna kring Prag ocb lurande lägrar sig öfver Btaden; ty den har mycket fejukdomsgift i sig denna tjocka, fuktiga luft, isynnerhet hÖ3tar och vårar. Då dö de små barnen i difteri, då sjukna blomstrande unga människor in i tyfus, och då äro lasarettsängarne tätt fyllda med smittkoppspatienter. När dimman skingrat sig, ser man i vårsolen så många sorgklädda, att man blir beklämd, och det ena begrafningståget efter det andra drar förbi med musik, brinnande vaxljus, ornatprydda präster och små kjolklädda korgossar. Lenko bekymrade sig emellertid ej om de sjukdomssiffror tidningarna uppvisade. Hon drog förnöjd Kurts sittvagu omkring i stadsparken och fröjdade sig åt de beundrande blickar man äguade hans eleganta plyschtäcke. Den vackra röda blusen, som herrskapet skänkt henne i födelsedagsgåfva, gjorde henne också mer än vanligt belåten med tillvaron. Lenko hade betydligt stilat upp sig, sedan hon kommit till Prag. A f den lilla trinda tösen i hemväfd klädning, uppstruket hår och två tjocka öfver hjässan kranslikt upplagda flätor hade blifvit en smärt flicka, med lugg i pannan, engelsk knut i nacken, klädd i spetsiga Wienerskodon och modernt tillskurna klädningar.