»Stilla, Fredrik! Stilla Tänk på Signe ... Märker du icke, att du hädar ... Förlåtelse åt dem, som icke veta, hvad de säga Jag förstår dig inte, neej! Ska du icke lofprisa Gud, då en sådan sten fallit från ditt bröst ... Och vara glad ... Nu är ju ingen olycka skedd. Allt kan reda sig.» »Ingen olycka skedd! Och det kan du säga? Du har då glömt hela vårt lif med allt dess elände Var det då ingenting att minnas alla dessa timmar, då ångesten klämde ihop min strupe, så jag inte vågade andas ... Och de sömnlösa nätterna sedan, de grufliga, förfärans nätter, då jag låg timme efter timme på tu man hand med sjelfmordstanken ... Kroppen dryper af svett. Det käns som glödande piggar spikades in i ens hjessa ... Och så den skära bolstern! Vet du, hvad den skära bolstern är: den fyller rummet om natten, närmar sig, närmar sig, vill qväfva mig i sin tunga massa. Eller också nålar som vilja stinga mig i hjertat, en nål så liten, så liten som märket på en pistill ...» »Men så sansa dig, Fredrik! Sluta då för himlens skull. Du vet inte hvad du säger!» Och Berta skakade häpen hufvudet fram och åter. Hon trodde icke sina öron. Han talade i feber, det var tydligt, han var utom sig. Men Hedenberg sjelf tystnade. Och der han låg, blundande och stilla, och undrade, hur i all verlden någon kunde tro på en läkare, allbarmhertig och allgod, som med en vink af sitt finger mäktade bota och hela allt och alla, då det i hvarje hus fans någon, som våndades i sjukdom, oförtjent och orättvist, såg hans öga en underlig syn – de sjukas, de misshandlades, de ofärdigas och de värkstungnas oändliga, aldrig slutande tåg, utan rast eller ro drifvet fram af smärtornas gisslande piskslag, ett tåg grufligare, hopplösare än det, som i skrik och bön förgäfves flyktar för benrangelsmannens lie på Holbeins och Orcagnas dödsdanser ...