Dalins sednare lefnadsålder. Alla oväder hafva en öfvergång: och således äfven de politiska. Stormen mot Dalin lugnades. Till och med mot Hofvet blef oviljan mildrad; Nationen i allmänhet tyckte, att det herrskande partiet hade deri gått för långt; och härtill bidrog ej litet det snöpliga utförandet af det örlig, som detta parti hade företagit mot Drottningens Broder. Ledarne voro redan 1759 blifna spakare; och till tecknen derpå må räknas, att Dalin då vardt ihågkommen med en förvandling från titulärt Cancelli-Råd till verkligt eller tjenstgörande. Mer och mer blåste upp en ny parti-vind. Starka förkänningar spordes vid riksdagen 1760–62; de, som under sistförflutna åren styrt sin kosa med alla seglen hissade, sågos nu arbeta på att refva dem; – och Lovisa Ulrika återfick 1761 sin hofskalds umgänge. Han hade mellertid, i sin förvisning, träget sysselsatt sig med sin Riks-Historia. Sedan han 1751 blifvit adlad till von Dalin, och 1753 erhållit Cancelli-Råds-titeln, hade han 1755 blifvit utnämnd till Riks-Historiograph, efter Wilde, och dymedelst var fördjupandet i historiska värf, på samma gång, en ökad förpligtelse och en tröst mot lyckans vidrigheter. Af de flera vänliga tillflyktsorter, som stodo honom öppna, begagnade han nu i synnerhet Engsö och Stenhammar. ”Man trodde sig likväl finna, att från denna tiden försvagades hans helsa och munterhet”. Så förtäljer Liljestråle: som tillägger, att han under ett anfall af melancholi, och befarande allt af parti-aggets fanatiska sinnesgäsning, ”samlade i flera stora paqueter sin Rese-Journal och alla sina anteckningar öfver mer och mindre bekanta tilldragelser i vårt Allmänna, alltifrån 1734 års riksdags början, samt förbrände dem. Jag hörde honom ofta”, fortfar berättaren, ”detta sitt förhastande mycket ångra”. Men den stora förlusten för eftertiden var gjord, och kunde genom ingen ånger ersättas.