Under hushållerskans prat hade jag verkligen med en känsla af obehag och rysning granskat det stora och dystra rum, hvari hon infört mig. Det påminde mig lifligt om mrs Mertons bekännelse, om hennes afskyvärda brott och hennes sällsamma känslolöshet vid åsynen af den döda, hvars stela och vanstälda ansigte jag nästan tyckte mig se skymta fram mellan de gamla dammiga och tunga gardinerna framför den stora sängen i alkoven. Allt i detta rum var ännu fullkomligt sådant, som hon sett och beskrifvit det; och om jag i detta ögonblick sett henne sjelf och den gamla miss Spencer stående vid sängen i halfskymningen, så skulle jag säkert hafva funnit det helt naturligt, så bjert och gripande var det intryck jag rönte, och först en lång stund, sedan jag tagit afsked af mrs Banks och kommit ut i solskenet, flydde dessa skuggor ifrån grafven ur min inbillning. (Fortsättning några dagar senare.)