Den 27 September 1783 klockan 12 på natten satte konungen sig i en slup, utan föregående afskedstagning, och roddes till trakten kring Fittja gästgifvaregård, der vagnarna voro honom till mötes. Härifrån fortsattes resan landvägen till Ystad, der Gustaf med sitt sällskap gick om bord och lemnade sitt rike, för att på utländsk botten söka förströelser och midt under dessa frejda sitt namn, sitt land och sina Svenskar. Innan vi kasta ögonen på ett par omständigheter under denna Gustafs utländska resa – ty att följa honom i spåren dag efter dag, månad efter månad, eller land efter land, skulle förvandla våra svenska tidsbilder till tyska, franska, eller italienska – bör anmärkas, att hofvet här hemma ingalunda klädde sig i säck och aska medan konungen jagade efter förströelser i främmande stater. De kungliga personernas högtidsdagar firades på vanligt sätt; drottningen och hertiginnan gåfvo cirklar, courer och baler på Stockholms slott, och prinsessan på Fredrikshof. Det gick merendels rätt muntert till, och lilla kronprinsen var rätt ofta tillstädes vid dessa samqväm. Detta kungliga barn blef alltför tidigt invigdt i monarkismens later och åthäfvor, kunde knappt äta med knif, gaffel och sked, innan han såg rikets högste embetsmän och främmande ministrar bland åskådarne af sina offentliga spisningar, knappt gå på egen hand, innan han gaf audienser och courer. Vid en sådan, då preussiske legationssekreteraren baron Keller tog afsked, svarade Gustaf Adolf med hög röst och ganska redigt (på fransyska): «Jag önskar er en lycklig «resa, min herre, och jag ber er till konungen, min «farmors bror framföra de kraftigaste försäkringar «om min vänskap och min fullkomliga högaktning.« 95 Denna utanlexa i en femårig gosses mun till Fredrik den Store! Är det att undra på, att denne gosse, vorden yngling, vorden man, inbillade sig vara allsmäktig och ofelbar?