Getrud springer från bordet och vill inte höra att pappa ropar henne tillbaka. Nu åker vi! Ölkaggen, säger killen i framsätet. Jaha, säger Snus och stirrar uttryckslöst på Getrud. Va? Getrud stirrar. Getrud känner sig slagen. Pack och byke för dej va ... Jävla högfärdsblåsa. Små flickor, små flickor, viskar han sorgset tonlöst. När och om hon hittar den tänker hon skakande vrida ur varje droppe. Men du, säger Getrud stammande ivrigt. Också därför att hon tycker att farmor borde ha vett att inte framkasta ett sådant överdådigt frestande förslag. Men dom där hängrövade pensionärsbyxorna kan du väl inte ha på dej? Tråden far ur nålen och blir till en tuggande tova mitt på det himmelsblå plaststycket som skulle ha blivit ett handduksförhänge. Hon sänker blicken. Innan Getrud har hunnit att tänka kommer de obetänksamma orden. Vilket bordsskick, kommenterar mamma med vämjelse. Kom ut nu! Annars är här ju fint, säger Getrud halvhjärtat. Filten är mjukluddigt regnbågsfärgad. Hon bryr sig inte om att någon kommer på vägen. Men du är ju så stor och sängen är så smal. Nu går förstås käftarna på dom som trumpinnar. Hon sträcker på överkroppen, skjuter fram brösten och tänker med grumlad övertygelse: Dom med sina små myggbett till bröst. Getrud luktar på trasan. Så långt som till detta, har hon inte ett ögonblick tänkt. De har kortärmade jumprar, gråplisserade kjolar och håret uppsatt i glänsande svinryggsfrisyrer. Stanna kvar, varken vill hon, eller förmår. Det känns som om det värker hela jävla tiden. I hastigheten emellan värkarna. Jag har menyn klar. Måste arbete vara arbete och inget mer? Det är en påse från hatt-Stina, modisten, säger Snus. Ändå hatar de dem som står runt omkring och oskickligt döljer fnissningarna i tillgjorda harklingar. Så skitiga och dana som vi är, så är det väl ingen som vill ta upp oss, suckar Getrud. Med pyrande ilska och osäkerhet sneglar Getrud på silverbesticken som ligger intill assietten och glimmar hotfullt gäckande emot henne. Han ser inte alls ensam ut. Hanna nickar. Hon ser på honom.