» Stackars sate, » tänkte jägmästare Stadius, » han vill tillbaka till sitt folk och han förstår inte hvad det är som spärrar vägen för honom dit. » Så föste han försiktigt den vingade varelsen till det andra fönstret, det öppnade, och i hvinande fart sköt getingen ut i solskenet, tvänne munner socker och en erfarenhet rikare än han inkommit. Hugo Stadius hade just stigit upp från frukostbordet. Han tände en pipa och satte sig att fundera. Så tog han en turlist.a, bläddrade i fåvitsko fram och tillbaka, slängde bort den och satte sig att stirra genom det öppnade fönstret. Men Hugo Stadius tog sin hatt, höll den ett ögonblick i handen, medan han funderade. Han kände sig alldeles som under skoltiden, då det gälde att på lördagsmiddagen visa upp en anmärkning för den stränge fadern. — Det steg, som m å s t e tagas är alltid tungt. Bäst det var kom där en geting insusande, surrade dristigt ett par slag mellan väggarna, dunsade mot en trymå och ett par blanka kakelugnsluckor, fick så syn på strösockerskålen och slukade hastigt en mun. Jum, j u m! Det smakade bättre än klöfversöta, ja, verkligen mycket bättre! Och så rände han ännu en gång gadden i det - ljufliga hvita. Skulle han skrifva — nej, det vore fegt. Det finnes intet sämre sätt att meddela sig på än skriftligen. Ett par ord räcka vanligen mycket längre än ett vidlyftigt utlåtande, och en enda liten handtryckning k a n vara bättre än alla världens bläckiga bref. HVAD VAR DET? Han blef både arg och rädd. Han flög upp och ned, fram och tillbaka. Så stannade han och gick. — Besynnerligt, högst besynnerligt! — Det var ju ridikylt, men han promenerade på alldeles bara luften precis lika stadigt som på en logvägg, medan en kålfjäril sorglöst fladdrade sex tum ifrån honom utan att det fanns någon van till att sticka henne. Sinnet rann på honom och han började åter att i lössläppt raseri surra upp och ned, upp och ned utan möjlighet att kunna lösa den genomskinliga gåta, flöjten », som efterföljts af » Lohengrin ».