»Ja, hur han ser ut, vet jag verkligen inte», sade prinsessan. »Ty jag har, Gud ske lov, aldrig sett honom, men han skall vara alldeles kollrig. Han lär varken bry sig om arbete eller lek, utan bara om att spela. De säga, att han spelar dag och natt som en galen; men om det är tärningspel eller vad spel det annars kan vara, det har jag inte reda på, och det kan ju också göra detsamma, ty bäst som det vore, kunde han ju spela bort allt, vad vi ägde och hade, och då satt vi där vackert med tomma händer och kunde måhända inte få så mycket som en bägare Cypervin. Och ser du, hur den mannen än må vara, som jag en gång gifter mig med, tokig skall han åtminstone inte vara, om han än vore aldrig så mycket prins.» »Allt det du där säger, passar då lyckligtvis inte alls in på mig», sade prinsen. »För jag är inte alls tokig, jag har tvärtom ett så utmärkt huvud, och det enda jag kan spela på är min luta, och den är det bästa jag har i hela världen.» »Är det den du har där över skuldran?» frågade prinsessan. »Å, spela litet för mig!» Då svängde prinsen på lutan och lade den över sitt knä. »Så vacker den är! Och så underlig!» sade prinsessan och lade sina vita fingrar över strängarna. »En sådan en har jag ännu aldrig sett.» »Aldrig hört! skall du säga», svarade prinsen. »Men nu skall du få höra.» Och så började han spela. Först knäppte han sakta, sakta på strängarna, så det lät, som när vinden viftar över gräset; så lät han de glada, springande tonerna dansa som solstrålar; och så drog han långa, susande ackord, som läto som havsvågorna vid klippstranden. Ju längre han spelade, desto flera melodier stego upp ur lutan, och desto underbarare slingrade tonerna sig i varann. Prinsessan satt framlutad, så att håret föll ned om hennes kinder, medan hon stirrade in i lutan, varifrån alla dessa sköna ljud strömmade fram. Då den sista klangen förtonade och försvann i skuggan, suckade hon och sade: »Ack, så vackert! Men varför sjunger du inte till?»