— N i begagnar inte det straff, ni har hotat med. N å, den hotelsen tycktes inte bekomma honom mycket, så att hade ni också satt den i verket. — Jaha? — Ert sätt. — N å å? — För all del, säg ut! jo, jag Talar j a g med en fru om barnauppfostran och därvid utvecklar andra åsikter än dem hon hyllar, fattar hon det gärna så, som hade jag förklarat henne oduglig att uppfostra sina barn - — och det vore ju det värsta man kunde säga en moder. — Så lätt sårad är inte jag åtminstone, och jag skall med nöje lyssua till en ogift skollärares tankar i fråga om barnuppfostran. Därtill skall jag gärna medge ', att ni har fått se ett mycket misslyckadt prof på effekten af min uppfostringsmetod. — Å h, det är en liten rar gosse, fast han tycker om att råda sig själf. Men nu skall jag begagna mig af er tillåtelse och säga, hvad jag menar med mitt måste. N i hade så fullkomligt rätt i era invändningar mot den blinda lydnaden, den absoluta underkastelsen, indresserad med ris och rotting. Barn kunna blifva totalt förstörda af en sådan behandling. Antingen så, att deras viljekraft förslöas, deras mod och lifslust lida afbräck, eller också, hvilket kanske är ännu vanligare, att hårdhet och trots bli uppfostringsresultatet. Och dock är det j u så nödvändigt för en människas både fortkomst i världen och förmåga att blifva lycklig, att största möjliga mått af kraft och mod bevaras, och att sinnet hålles friskt och varmt och öppet. N i ser således, att den slafviska lydnaden inte i mig har någon anhängare. Så ofta det är möjligt, tror j a g man bör gifva barnet skäl för det ena och det andra och i allmänhet med kärlek och förstående söka vinna dess fulla tillit. V i äro således, ni och jag, af alldeles samma åsikter. Men skälet, hvarför jag ej kan förlika mig med den blinda lydnaden, vet ni hvad det är? J o, det är, att barnet på den vägen aldrig lär sig det starka, det afgörande » du måste », utan hvilket en människa är ett redlöst flarn på lifvets ström.