Mig skulle hopen svartsjuk kalla, och ge mitt kval förhatligt namn. Jag kan dock utan köld och galla en skönhet se uti hans famn. Men se det dyra hjärtat delas, sen jag en gång dess ömhet vann, en grad för mig i känsla felas, är hvad jag icke bara kan. Åter är det talspråkets fullkomliga enkelhet, som oändligt griper, den nakna känslan. Till sist skall här erinras om fru Nordenflychts mest berömda dikt, »Öfver en Hyacinth». Den är icke blott det stillaste och vackraste slutordet öfver hennes lifs sista, lifskräfvande lidelse, men det vemodiga epitafiet öfver allt hon känt, lidit och hoppats, öfver all hennes sorg och oro. Hyacinten har kommit, mars’ blomma, förnyelsens symbol, löftesblomman, hvilkens doft är lik den första kyssen af vårens svala anda. Inför hyacinten blir den lärda Uranie åter »herdinnan i Norden», endast betänkt på att värna och vårda. Så länge vårblomman står i lökglaset på den soliga fönsterposten i »Lugnet,» smyger med doften mot Uranies vilja och förstånd ännu alltjämt dåraktigt hopp till hennes hjärta. Men då den blommat ut, är allt förbi. Där Hedvig Charlotta står i aftonskuggan och ett ögonblick håller den vissna blomman i sin hand, innan hon bär bort den, är det som hon med den vägde sitt och all kärleks öde. Hvad båta strid, hopp, vård? Samma »grymma förvandlings lag» lyda örterna på marken och känslorna i ett hjärta. Den klagande rösten hviskar stilla: Men skall jag på en blomma klandra, det veka väsen klaga an, dess öde är att sig förändra, hon måste vara som hon kan. Hon är ett gräs, hon skall förfalna. Jag intet agg till henne bär. Så ser jag ock ditt hjärta kallna, det måste vara som det är. Med fru Nordenflycht träder den svenska kvinnan in i litteraturen. Före henne har man blott att nämna Birgitta, som tillhörde en annan värld, och den karolinska hedersgumman fru Brenner, som åstadkommit många dikter och femton lefvande barn, men oaktadt denna produktivitet knappast kan kallas en verklig författarinna och som aldrig uppträdde såsom sitt köns tolk.