– Du lilla, du lilla, fortsatte Lotta, nu sköter jag mitt, ser du, d’ä’ min dag – d’ä’ min dag, ser du – du ska’ nu inte tänka på nå’t och göra dig bekymmer för nå’t, för i de’ stycket sköter jag mitt. Låt oss nu se – vi får göra lite beräkning, ser du – lite beräkning. Vi får många gäster, ser du, å så ha vi ju alla Hövekarna, å de’ finns nu inte värre ätare-pack ... »Hövekarna» voro Kristin Wettings närmaste släktingar, morbröder och kusiner, och hon måste erkänna att Lottas uppfattning af deras aptit var riktig. Ack, hur många gånger hade hon själf inte fått tukta och kufva sitt eget begär efter god mat, ända tills det krympt ihop till en enkel önskan att någon gång få äta sig mätt. – Nå, fortfor Lotta under det hon med van hand ordnade i det för tillfället uppsnyggade köket, har de’ kommit nå’n förning än? – Jo, ostkakor från Håfs och några bakelseskråttor från Tingboms. Lotta skrattade föraktfullt. – Ja, di förhäfver sig då inte. Tocke folk, lika vid bröllop och begrafningar. Låt oss nu göra lite beräkning – lite beräkning. Smörbakelser från Östergårdens, Svans – regela smörbakelser brukar di alltid skicka – så ha vi Emelie Lager me’ äkta spritskransar – äkta – så har vi då sockerkaka från mor i Höveka, å från Krökesa-Hedda köpe-konfekt. Så få vi från skolan fyllda bakelser, d’ä’ liksom lite regelt – lite regelt. – Nu ska’ vi göra lite beräkning, lite beräkning. Och Lotta stödde det lilla runkande hufvudet mot sin hand och plirade djupsinnigt på Kristin, under det hon inom sig tog en öfverblick öfver husets ställning. Högt sade hon ingenting mera; de viktigaste och mest afgörande anordningarna behöll hon för sig själf. – Si se, allting ska’ vara i sin »genre», i sin »genre», sade hon med en betydelsefull nick åt Kristin, som djupt kände sin ringhet inför »kalasLottas» många erfarenheter. En ä’ inte bortkommen, en vet lite hur det går till bland fint folk, ska jag säja.