Af enahanda natur är den verkning, som somliga diktverk utöfva på oss. Det gifves böcker, ur hvilka man utträder, själf en annan och bättre, i en annan och bättre värld än den man kände förut och ägde till hvardagslag. Det gifves andra böcker, i hvilka man bokstafligen sjunker ned som i en mjuk stol i kakelugnsvrån, så att man under läsningen ser allt i denna stämnings synvinkel, äfven om man i realiteten befinner sig utanför all trefnad. Det gamla talet om, att diktningen skall luttra lidelserna, verka upplyftande, och så vidare, är ett tal med djup mening, – det är bara dumt att på denna grund vända udden emot »naturalismen»; de många orden äro blott sväfvande uttryck för skiljaktiga ytföreteelser, hvilka alla tendera in emot samma centrala, svårbegripliga medelpunkt, verkningar, som utradiera till periferien från ett och samma centrum. Det är den subjektiva totalsynen på tillvaron, som metamorfoserats, individens instinktmässiga förhållande till tingen; det är – för att tala med Ribot – själfva den ursprungliga, animaliska, spontant fungerande lifsbasen, hvilken är jagets och personlighetens kärna, den lönliga sträng, hvilken ljuder inunder och igenom alla människans förnimmelser, känslor, bilder och idéer, – det är denna lifsbas, denna sträng, hvilken bragts att klinga med en renare och fylligare och på samma gång mera besjälad ton än vanligt. Hvad som i dessa sista ord är sagdt om ett enskildt fall, torde gälla äfven för alla de föregående. Alla dessa företeelser äro i sitt väsen en och samma företeelse, och detta väsen är med de nämnda orden angifvet.