Det var som om han lefvat upp en smula under denna tid. Timtals satt lilla Lotta hvarje dag vid sin brors sjukbädd; och lilla Lotta var emot La Mouche vänligheten sjelf. Den förtroliga värme, hvarmed Heines närmaste bemötte Margot, stod i den skarpaste kontrast till den i ögonen fallande ovänlighet, som fru Mathilde alltifrån början funnit för godt att visa henne. Margot kände på sig, att Heines syster höll af henne derför, att han höll af henne; att hon såg henne med hans ögon, att hon på hans vägnar var tacksam för den kärlek och omvårdnad, hon egnade honom. La Mouche var ingen främling i den intima familjekretsen — främling var endast hon, som kallades hans hustru. Fru Mathilde förde kyla med sig, då hon någon gång trädde in i rummet, medan de andra voro församlade der; det förtroliga samtalet dog bort och ersattes af konventionelt pladder, och alla drogo en suck af lättnad sedan hon gått. Heine sökte alltid öfverskyla detta med några kärleksfulla ord om sitt »stackars tjocka barn», några medlidsamma ord om, hur ensam hon skulle stå i verlden, sedan han gått bort. Och i allt hvad han sade om henne fans samma underton af verklig, äkta tillgifvenhet, som i de dikter, han egnat henne. Men denna tillgifvenhet föreföll endast som en blek reflex af någonting, som varit, jemförd med den djupa, varma kärlek, han egnade henne — La Mouche. Hon tänkte derpå med en hisnande förnimmelse af stolthet och lycka. Ja! Ja! Så var det! Och denna älskvärda kvinna, som var hans syster, visste att så var, derför höll också hon La Mouche kär. Hvad behöfde hon då bekymra sig om den andras plumpa svartsjuka! Detta kärleksförhållande, fint och kyskt som det var, skulle stå fram för efterverlden i en långt vackrare dager än hans förhållande till henne, som var hans lagvigda hustru!