»Jag har talat om för dig hur jag har det,» sade han till studenten. »Tala nu om för mig hur du har det!» Och studenten var väl glad att få någon förtrogen och berättade ärligt vad som hade hänt honom. »Det finge väl gå över med det andra,» sade han till sist. »Men vad jag rakt inte kan lida, det är, att jag har bragt en kamrat i olycka. Det vore mycket bättre för mig, om jag vore i dina kläder och finge fara omkring med vildgässen.» Bataki hackade häftigt på rutan, men pojken satt stilla och tyst en lång stund och bara såg rätt framför sig. »Vänta litet! Du ska snart få höra av mig,» sade han med låg röst till studenten, och därpå gick han med litet dröjande steg bort över skrivbordet och ut genom fönstret. Just när han kom ut på taket, steg solen upp, och det röda morgonljuset strömmade över Uppsala. Det lyste och blänkte från alla tinnar och torn, och pojken måste säga sig själv än en gång, att detta var en riktig glädjens stad. »Vad är det åt dig?» sade korpen. »Nu har du gått miste om att bli människa.» – »Jag bryr mig inte om att byta med den studenten,» sade pojken. »Jag finge ju bara ledsamheter för de där bortblåsta papperens skull.» »För dem behöver du inte göra dig några bekymmer,» sade Bataki. »Dem kan jag skaffa tillbaka.» – »Nog tror jag, att du kan det,» sade pojken, »men inte är jag säker på att du gör det. Jag vill allt först vara trygg för den saken.» Bataki sade inte ett ord. Han bara spände ut vingarna, for åstad och kom snart tillbaka med ett par pappersblad. Han for nu en hel timme fram och tillbaka lika flitigt som en svala, när hon drar ler till nästet, och förde det ena papperet efter det andra till pojken. »Så där, nu tror jag, att du ska ha fått nästan alltihop,» sade han till sist och ställde sig flämtande på fönsterbrädet.