”Nej aldrig mer!” ”Utan det skall finnas trygghet och tillit?” ”Ja, ja!” Vi tömde våra glas och satte dem undan. Nu, nu skulle det vara farväl på allvar. Vi stodo i skuggan borta vid spegeln. Hans ansigte tätt intill mitt, – detta kära ansigte, som jag inte får se mer på så länge, länge. Och han hviskade upprördt: ”Och så skall du göra ditt vackra namn Ernst Ahlgren kändt och beundradt, det skall du göra, ty inte heller det är att förakta. Eller hvad säger du sjelf?” – Han kysste bort mitt svar, som var ett medgifvande. – ”Skrif nu en riktigt god bok.” En sista handtryckning och dörren slöts efter honom. Jag var ensam. Fröken Adler är en ”hög, drottninglik blondine”, sade han. Fröken Knudsen har han aldrig nämnt, hvilket tyder på att hon skulle vara den der bästa väninnan. Han sade på tal om hur han tillbringat en af sina aftnar ”og saa sad jeg en stund hos en dame jeg godt kan lide.” Den 19de, just som han skulle gå sade han att han en gång mött en af sina manliga vänner på gatan, denne frågade honom hvad det var för en nyckel han gick och bar i handen. – ”Nøgelen til min elskerindes værelse.” – Då frågade vännen om han brukade betala henne. Brandes svarade med ett skratt: ”jeg har da ikke en saa stinkende Aand at jeg skulde betale.” Det var samma qväll han sade till mig: ”Jag kan inte lida att ni tyckte bättre om mig härom aftonen än nu.” Han såg på mig med en lång fiendtlig blick den qvällen jag lemnat honom de der olyckliga pappersbladen. ”Tag dem i akt,” sade han, ”nu er jeg paa min vagt imod dem.” – Det var under det allra första intrycket. Sedan sade han: ”bränn upp det der, så att vi slippa att se det mer.” Det var endast trasorna af bladen, ty jag hade rifvit dem sönder; jag gick bort till ugnen och brände det.