Wid 1 § yttrade sig Hr Kyrkioherden Arnell, at uthi denne § synes wara någon contradiction, ty det där står, at son eller dotter skall wid arfskifte fylla det som förnött är af hemfölgd, och åter at den nytta skall ey räknas, som barnet af hemfölgd haft. Om nu een son eller dotter far meubler i hemfölgd af föräldrar, hwad nytta skall däraf hafwas, om de ey få nötas. Härtill swarades af K. Lagcommissions ledamöter, at man nog ventilerat denne saken i K. Lagcommission, och at pluraliteten stannat i then meningen, som § nu är inrättad, hwars rätta mening och innehåld är, at om meublerne, som i hemfölgd gifne äro, finnes ey wara förnötta, så bäras de till arfskiftet åter sådene som the tå äro, och anses intet sedan nyttan, hwilken barnet, som them i hemfölgd fick, af theras nyttiande haft, ty thet kan wara lika mycket, om de blifwit brukade i föräldrarnes eller i barnets hus. Men om the äro förnötta, kunna the ey gå till skifte, therföre fordrar billigheten, at the tå skola i penningar beräknas, doch icke som the woro, när the kiöptes eller gåfwos uth i hemfölgd, utan sättes ett billigt prijs på them. Elliest och thär the skulle beräknas, såsom när the kiöptes eller wid hemfölgdens utgifwande woro wärde, och en annan skulle thäremot wid arfskiftet få så mycket i reda penningar, skulle thet barnet komma at lida, som sin hemfölgd i meubler fådt, hwilka föräldrarne ofta gifwa bättre och pretieusare, till at hedra sig sielfwa, än barnet them betarfwar. Thesutan har man tykt, at man måste låta thetta ankomma på föräldrarnes egit behag, och så wida the ey sättia prijs på slike meubler i hemfölgd gifne, kunna the ey eller så högt beräknas.