Det var floden, floden, som under det stilla plasket växte till ett jättelikt vidunder, hvilket nu kastade sig upp på land för att söka rof. Det var ej mera tänkbart att komma ut på gatan. Halfklädda, medförande barnet och den lilla kassa på omkring nittio gulden, som de hade innestående, skyndade Kati och Frangois upp i öfre våningen, hvarifrån de med skräck och häpnad i den bleka morgondagern sågo, hur en ändlös grågul vattenmassa förvandlat allt omkring dem till ett haf. Ännu en kvart och rutorna till deras bostad trycktes in. Kati hörde braket af kullvräkta möbler, och så steg vattnet vidare efter fullbordad sköfling. Och rundt omkring snmma bild af jämmer och förstöring, nödställda människor, spillror af förlorade hem, möbler, klädespersedlar och husgerådssaker flytande och hvirflande om i det framträngande vattnet, som ej skonade något, Prags stoltaste monument, den gamla helgonbron, lika litet som stackars Katis diversebod. Med de hårda arbetshänderna hopknäppta som till bön satt den plundrade kvinnan tyst på den flotte, man sändt till deras räddning. Hennes sorgsna svarta ögon sågo öfver vattenmassorna in i en bekymmersam framtid. Nu gällde det att taga upp den gamla kampen igen, slit och släp, ty hvar skulle hon taga medel ifrån att köpa ett nytt lager. Det sker ej hvar dag, att en gammal fröken testamenterar bort femhundra gulden. Frangois betraktade med kunglig hållning ödeläggelsen. Han tog saken filosofiskt. Bekvämt hade han haft, och bekvämt skulle han få. Om man håller samhällsreformerande tal hemma i ett rent kök eller borta i en smutsig ölkneipe kan j u stort sedt göra detsamma, och Frangois kände sig upplagd att se tingen i stort. Ett fång med grönsaker, röda tomater, gröna salladshufvuden ocb sirliga små soppbuketter dansade i detsamma förbi. Katis svarta ögon fylldes af ett par bittra tårar: det var lämningen af hennes dröm, som rann bort med floden. fe / duns pristäfling.