Men först skall manschettknappar och urkedja undersökas. Hon nosar på västslagen och ser hastigt pröfvande in i mina ögon: är det du eller inte? — Så börjar hon med ens starkt spinna. Jag borrar fingerspetsarna bakom hennes öron och Zezette svarar med en tryckning af sina klor. En lång stund sitta vi stilla och endast det låga surrandet som från en symaskin på afstånd hörs. Så med ens vänder Zezette snabbt hufvudet och biter mig i handen. Fäller öronen och hukar till efter hugget, väntande ett slag. Det uteblir och hon hoppar ned. Men vill icke visa sig rädd. Hon skäms litet och står med svängande svans vid mina fötter. Så ett kort jamande och Zezette går. Ute i hallen är trist. Zezette betraktar melankoliskt dörrfönstret. Hon känner dunkelt längtan till trädgrenar och takåsar. Därpå promenerar hon in i salongen igen. Jag sätter häftigt foten i golfvet, och Zezette hoppar högt i luften och kommer ned på alla fyra fötterna på en gång. Så retirerar hon skyndsamt bakom ett hörnskåp och gömmer sig. Hon tittar försiktigt fram och bespejar terrängen. — Nu skall hon förskräcka mig.