Värdinnan kom och satte sig hos Evelina. Hon bad fru Säfve ej betrakta deras anspråkslösa boning. De voro så nygifta, och utgifterna så stora, och hon sade Evelina en artighet, då hon beklagade, att hennes man icke varit så lycklig, som herr Säfve, som gjort ett så brilljant parti. Då théet var serveradt blef munterheten nästan stojande. Evelina harmades öfver den fria ton, herrarna tilläto sig, till och med mot henne, hon jemförde i sitt sinne den ton, som rådde hemma i W., hon förskräcktes för, att man Stockholms-societéerna, sjelfva bildningens centralpunkt, kunde tillåta sig så mycken frivolitè. Evelina beklagade sig för Albert häröfver. Hon tyckte att mot henne, såsom hustru betraktad, var en sådan familjarité en ordentlig förolämpning. Hon visste icke huru hon skulle bemöta dem. Hon var så fjer hon kunde, men det hjelpte icke. Albert skrattade åt hennes farhågor. «Du är för obekant,» sade han, «med tonen här, för att kunna dömma, om det verkligen är förolämpning. Du är ju min hustru, och mot fruarne får man utan klander vara lite friare. Var munter och glad, som de andra äro, man skall annars bara skratta åt ditt pruderie. Ty alla veta ändå att fruntimren tycka om, att bli observerarade.» Detta resonemang var likväl alldeles motsatsen till Evelinas tankar. Albert hörde dem säga henne de faddaste artigheter, att hon var vacker, att hon var smakfullt klädd, att hon hade små händer och fötter, med mera dylikt. Allt detta kunde Albert höra och likväl resonera så. – Evelina var nästan ond. Hon önskade ingenting högre, än att få återvända hem. Herrarne rangerade spelborden och inbjödo fruntimren, att äfven taga plats vid dem. Evelina såg dem också med mycket nöje antaga bjudningen, men för sin egen del tackade hon. Albert gjorde Evelina ganska ampra föreställningar, om att det alldeles icke gick an, att så isolera sig, utan att förolämpa sällskapet; hade han trott, att hon skulle visa sådana kapriser, så hade hon fått stanna hemma.