» Du är fuktig och kall, och du ser så blek ut; det är nog bäst, att du inte tar mot Max, inte i dag — kom ihåg, doktorn har sagt, att du skall ha så mycket lugn och ro s o m möjligt. » » Det bryr jag mig inte o m; var inte barnslig n u, mamma, utan låt Max komma i n; jag längtar efter honom. » Med en betänksam skakning på hufvudet gick modern ut för att hämta Berger och återkom snart med honom. Det var en stor och kraftig gestalt, som nästan fyllde den tämugen jtrånga dörröppningen. Det låg något af viking öfver denna nordiska typ, bredaxlad och med hvälfdt bröst, stora vackra drag, ljus hy, hög panna och en riktig lejonman af ljusgult hår, hvilket tätt och krusigt stod som en boll kring det väldiga hufvudet. Han försökte gå sakta och på tå, men stötte först armbågen mot dörrlåset o c h snubblade sedan mot en stol. Han gaf till ett litet förläget skratt och stod så vid Halfdans soffa o c h räckte honom sin stora, knotiga, något röda hand, i hvilken Halfdans utmärglade, smala hand försvann som en liten mjuk silkesvante. Det var icke utan, att där kom något vått i Max ' ögonvrå, när han kände denna kvinnligt fina, fuktiga hand i sin, och han såg på Halfdan med ett uttryck af hälft undran hälft medlidande. » Hur är det fatt, gamla gosse, » sade han, » du har varit länge sjuk, hör jag — inte visste jag, att det var så dåligt med dig. » » Sätt dig, Max, » sade Halfdan, — » mamma, ge Max en stol och ställ den så, att jag kan se på honom hela tiden, medan han talar, utan att det gör ondt i mina ögon. » Modern efterkom hans begäran och gick därefter sakta ut ur rummet och slöt dörren efter sig. » Jag är så glad att se dig, Max, » sade Halfdan med ett matt leende, » jag kände genast igen din röst där ute, och j a g visste ju dessutom, att du var i staden och firar triumfer — du har fått pris på salongen, du — och du har en utställning i Blanch.