Så en dag förebar han studieangelägenheter och reste in till Lund. Han ville tala med Bengt, förtro sig till vännen – brodern – och lägga saken i hans hand. Det var en rigtig novemberdag, sådan som den skall vara; blåsten dängde hela fång af regn stötvis emot fönsterna i kupéen, och derutanför lågo byar och skogar insvepta i en tät regnrök. Han kom till Bengt i skymningen; vännen satt som vanligt i sin gungstol framför brasan och mediterade vid stormens muntra oväsen i skorstenen. Han sökte en öfvergång till sitt tema, men fann ingen; Bengt var fåordigare än någonsin, och de kommo icke ur fläcken. «Hur går det för dig,» inledde Truls slutligen, diplomatiskt. «Du vet hvad jag menar.» «Det är slut.» Truls studsade: stämman lät som ansträngdt leende, blid i konstlad sjelfbeherskning. «Slut?» «Ja, hon vill inte. Hennes bror har talat med henne, och hon sade nej. Jag fick beskedet i går.» – Truls vände tillbaka hem på landet, utan att ha fått ett enda ord sagdt i sin angelägenhet. Det gamla lifvet vidtog på nytt; han hade bara blifvit mera orolig. När Bengt, som dock varit så säker på sin sak, misstagit sig, hvad kunde då icke han ha att vänta? – han som ju ändock icke hade något som helst intyg på genkärlek. Eller hade han? Och det sterila pröfvandet genomgicks ånyo. Ja var sjelfklart; nej var äfvenledes sjelfklart.