Och hwad hon ypperst fann/ med mer än runda händer/ Besynnerlig en eld/ den hon så sällan tänder/ Och största werckan har uti så ädelt blod. Hon såg derjämte wäl och gladde sig der wid/ At lyckan ingen ting för henne lagt i wägen/ Ja at den samma mer än wanligt war benägen/ At främia hennes wärf/ och styrka hennes id. Ty tänkt hon wid sig sielf/ hwad giäller at jag än/ För werlden wisa skal/ på hwad för folck han släcktas/ Det ware sig i frid/ ell’ om det bär til fäcktas/ Han räknas skal som de bland Riketz främste Män. Här stant hon wid sig sielf/ lik som hon tänkte på/ Hwar til han aldramäst beqwämligt skulle duga/ At framsteg få i fäldt/ i håf/ ell’ bland de sluga/ Som wålla sittiandes at hela Riken stå. Snart länt hon örat til det stora ros och rop/ Som Hornar sig förwärft mång hundrad år tilbaka/ Så mycket tror jag ej för det de warit spaka/ Som at de Tappre Män/ mäst warit all i hop. Uppå hans Möderne/ der fann hon sedermer Mäst Män af stort förstånd/ förfarne/ wittre/ lärde/ Som wunnit sig det namn/ och tiden sin det wärde/ Som kröner deras mull/ och aldrig undan dör. Här fick hon ögat på den Stora Ehrensteen En Man i sina da’r på trohet utan like/ Om hwilkens wittra wett/ mer än ett Kunga rike/ Wet witna at han war en Stats-Man ogemen. Han war som alla wet sin Konungz högra hand/ På mogna rådslag rik/ til Riketz gagn och bästa/ Ja/ hwad som mer är rart/ och saknas hos de mästa/ För egennyttan fri/ hwad lycka för ett land! Den samma/ skulle nu naturens mönster bli/ Den tänckt i Dotter Son hon Swergiet återställa/ På det at wåra barn ock kunde kallas sälla Och fägna sig deraf/ men alt förgiäfwes si: Ty döden den åt alt med awigt öga log