Då nu en halvvild beduinstam skulle upptagas i en religion, tillhörande ett högre kulturskikt – vad var då naturligare än att det skedde genom en högtidlig gudstjänst? Det är detta som är innebörden i den bibliska Sinaiberättelsen. Men denna innebörd beslöjades först av den halvvilda stammens egen naiva och oklara uppfattning av det som försiggick och översuddades sedan ytterligare av den senare judiska hierarkiens medvetna strävan att dölja den nationella religionens främmande ursprung. Denna strävan kan spåras ända ned i rötterna till den judiska litteraturen. Redan jahvisten,14 den äldste sagosamlaren, besjälas av en omisskännlig olust att tala om Sinai – kanske också därför att han, som Bernhard Luther har visat, är fientlig mot all kult och såtillvida en föregångare till profeterna. Elohisten, som tycks ha varit en mindre betydande författarpersonlighet än jahvisten, är trognare mot traditionen. Prästkodexen åter vanställer traditionen nästan till oigenkännlighet överallt där den inte tycker om den. Resultatet är att de flesta bibelläsare, även bland de lärda, i Sinaiberättelsen tro sig läsa en skildring av en naturföreteelse, ett förskräckligt åskväder eller en vulkanisk eruption, medan den i verkligheten – som Ditlef Nielsen har visat – är en i många detaljer fullt igenkännlig skildring av en högtidlig och ståtligt iscensatt fornarabisk gudstjänst. De väldiga basunljuden – som enligt Gressmann äro det underjordiska drönet vid en vulkanisk eruption – äro helt enkelt basunljud, som skrivet står! Den »förtärande elden» på toppen av berget är offerelden, Jahves eld, som förtär Israels tackoffer. Och gud, som dundrar sin lag för Moses och låter Moses upprepa den med hög röst – vem skulle det vara annat än Jetro? Lagens uppläsande har helt enkelt hört till ritualet – vad det ju också senare gjorde i den judiska gudstjänsten. Men de halvvilda, förskräckta och betuttade israeliterna, som bevittna det hela på avstånd och som aldrig ha varit med om något liknande, tro sig naturligtvis höra Moses tala med Sinaiguden själv! Vem kan förvånas över det? Gudstjänsten var ju ett drama vari prästen utförde gudens roll, och som naiva bondbarn på teatern togo de fel på aktören och den han föreställde – sådant händer än i dag.