Möteslokal uppläts tur­ vis i de förnämligare gårdarna, och på vår­ sidan var turen kommen till mor Bernas, som låg inom den lilla badortens, Sickleby, om­ råde. Hon hade varit en kärngumma, mor Berna, men den höga åldern tog ju till sist ut sin rätt, och vid sina åttiofem år kunde hon inte styra om sitt hus som förr. Hon saft mest stilla och stickade i sin stora, stoppade län­ stol, och det var Hulda, sonhustrun, som skötte gården, hushållet och rummens uthyr­ ning till badgästerna under sommaren. Afven nu var det naturligtvis denna, som hade bestyret med förberedelserna till symötet. Och torr, knotig, kutryggig och framåtlutad som om benen i d en ständiga brådskan hade svårt att hinna med öfverkroppén, snodde hon fram och tillbaka, ut i kö ket och in ige n. Mor Berna, som redan var snyggad till främmandet, satt i bästa, stora rummet i sin utflyttade länstol och tittade då och då upp till henne från stickningen. Det syntes nog att inte Hulda var barn af storgårdsfolk, tänkte hon som många gån­ ger förr, och det var just infe någon så sär­ deles hedersam sonhustru, som August fört i huset och lämnat kvar där, då han for ut på sjön för att aldrig komma igen. Gud vet, hvad han sett på henne. Vacker hade hon inte varit ens som ung, i en fiskarstuga hade hon vuxit upp, och hållning och sätt med folk var därefter. Annat don var det i henne, Berna. Hon tyckte sig se sig själf som flicka, rank och kavat som en storgårdstös anstår, och sedan, när hon bief gift och fick hus och hem att sköta, nog visste hon då att skicka sig, så def märktes att det var hon som höll i tömmarna. Arbetat hade hon nog också gjort, och def duktigt ändå, men aldrig på def sättet som Hulda. Def kunde väl göras utan att def såg ut som om man slafvade lifvet ur sig. Så där ja, nu tog det i låset ute i farstun. Dämpade röster hördes me­ dan ytterkläderna lades af, och därpå stego gästerna in, näsfan alla på en gång, ty man hade väntat därutanför på hvarann.