På förstukvisten stod en liten, krokig, vithårig, vacker gumma i randig kjol och svart tröja. Det var farmor. Henne kom hon också så väl ihåg, men hon visste inte alls, att hon såg sådan ut. Och på samma sätt var det med bror Daniel och lillan och hushållerskan och Otello. De voro allesammans nya för henne. Hon kom ihåg dem, men sett dem hade hon aldrig förr gjort. Hon fördes fram till farmor och fick visa, att hon kunde gå. Sedermera, då hon i Östra Ämterviks kyrka satt böjd över bokmärket, tänkte hon, att hon inte bara hade lärt att gå under Strömstadsresan. Hon hade också fått lära att se. Det var tack vare den resan, som hon visste hur de sågo ut, alla hennes närmaste, medan de voro i sin krafts dagar och gladde sig åt livet. Hade den inte varit, skulle allt från den tiden ha varit utplånat ur hennes minne. Men med det lilla röda bandets hjälp fortforo de att leva. »Låt inte glömskan gro över allt detta!» sade det till henne. »Kom ihåg dina föräldrar, som voro så måna om att deras lilla barn skulle bli en frisk och riktig människa och inte gåvo sig någon ro, förrän de funno bot för dig! Kom ihåg Back-Kajsa och hennes stora kärlek och tålamod och all den förskräckelse både på land och på hav, som hon fick genomgå för din skull!» DEN GAMLA HUSHÅLLERSKANS HISTORIER FARMOR. Året efter Strömstadsresan hade de små barnen på Mårbacka en så stor sorg. Det var då, som deras farmor dog. Alltintill dess hade hon varje dag suttit i hörnsoffan i sängkammarn och berättat sagor och sjungit visor. De små barnen kunde inte minnas annat, än att hon hade hållit på att berätta och sjunga från morgon till kväll och att de hade suttit bredvid henne och lyssnat. Det hade varit ett härligt liv. Inga andra barn hade haft det som de. Var deras farmor hade lärt sina sagor och visor, det visste de inte, men hon trodde själv varje ord, som hon berättade. När hon hade talat om något riktigt märkvärdigt, brukade hon blicka de små barnen djupt in i ögonen och säga till dem i sin mest övertygande ton: »Allt det här är så sant, som att jag ser er och ni ser mig.»