Jag menar att den norska perioden på Island är nog så viktig ur ett statsbildningsperspektiv, även om vissa förutsättningar redan tidigare hade uppnåtts. Istället är sagamaterialet och annan ideologisk litteratur mera lämplig. 90 Þorvarður Þórðarsson (far till Þórður Þorvarðarson) och Hallur Jónsson var Eyfirðingarnas representanter när Gissur lät bönder på norra Island svära trohetsed till kungen 1262. Men som Steinar Imsen påpekar så överlevde hirdsystemet i skattländerna. 85 Jfr Sigurður Nordal 1942, s. 158, som tidstypiskt menade att den isländska fornlitteraturen var världslitteratur, som han placerade mellan grekiska och romerska klassiker å ena sidan och renässansens mästerverk å den andra. Gunnar Karlsson, Inngangur að miðöldum. Växjö 1999, s. 84 – 89; jfr Helgi Þorláksson 1991a, s. 45 Hrafn stod bakom dråpet på Þorvarðurs bror Oddur. De enskilda individerna har dock varit mindre intressanta än gruppen i sig. Orning använder sig i detta sammanhang av termerna kontextuell och absolut trohet.29 Han menar att kungens undersåtar, i form av kungens handgångna, agerade i enlighet med ett kontextuellt trohetsbegrepp. Sturla Þórðarson var Þórðurs kusin och även hans allierade. 45 Det har funnits antaganden om att Haukur Erlendsson hade en son, lagmannen Erlendur, men detta stämmer inte enligt Einar Bjarnason III 1972, s. 51 i kungens frånvaro Narfason tros ha nedtecknat Sturlunga saga.152 Att samla sagor och annan kunskap i manuskript visar dels skriftlighetens betydelse, dels manuskripten i sig som statusartefakter. 11 Om slaget och färden dit se Sturlunga saga I 1946, s. 14 Ásgrímur Þorsteinsson dog 1285, hans son Eyjólfur 1302 och Snorri Ingimundarson 1301. 97 DI II 1302, s.