Jag fyllde på Isanders glas och sökte leda samtalet på honom sjelf och hans lif. I början var han temligen förbehållsam, men blef språksammare i samma mån som vi nalkades bottnen af buteljen. Det dröjde länge innan han ville tala om sig sjelf, men eljest yttrade han sig utan någon tillkonstlad blygsamhet i alla ämnen, hvilka jag anslog. Hans åsigter voro vanligen skefva, alltid ensidiga, men han framställde dem med en kraftig och öfvertygande värma. I allmänhet tycktes han tillhöra adertonde århundradets skeptiska filosofer. Emellertid – sedan jag reqvirerat ännu en butelj punsch – blef han mindre förbehållsam i afseende på sitt eget lif. – Om ni så åstundar, sade han helt tvärt, skall jag berätta för er en episod ur min historia. – Det skulle intressera mig mycket. – Om så är, börjar jag straxt. Och Isander började verkligen sin berättelse. Men som hans sätt att berätta var något diffust, och som han allt emellanåt gjorde långa pauser för att stoppa och tända sin pipa, hade han icke hunnit afsluta sin historia, då klockan slog 12. – Jag skall förtälja resten en annan gång, sade han, och vi skildes. Sedan jag betalt och påtändt en cigarr, vandrade jag hem ... Som jag icke fann mig sömnig, satte jag mig ned vid mitt skrifbord och upptecknade hvad jag fått höra, väl icke ordagrant, men dock enligt med Isanders muntliga berättelse. Min travestering lydde som följer och fick titeln: En gagnlös uppoffring. Det är icke fråga om något giftermål af kärlek. Insvept i en vacker persisk morgonrock, satt grefve Hägerstjerna på den svällande, elastiska soffan i sin sängkammare. Grefvinnans kammarjungfru, den 26-åriga, men ännu fullkomligt väl bibehållna Charlotte, sysslade med grefvens morgonchokolad, en sysselsättning, som dock ingalunda hindrade henne ifrån att lemna husbondens yttrande vederbörlig uppmärksamhet. – Som sagdt, kära Charlotte, det är nu tid att vara betänkt på din framtid. – Kors, jag är väl inte så lastgammal heller, tycker jag, svarade kammarjungfrun i en temligen »näbbig» ton.