Senare på eftermiddagen begåvo sig alla Sylvis syskon ut på mystiska expeditioner. Vad de hade med sig från dessa spred en ljuvlig doft av skog och äng. Allt gömdes i vedboden. Sedan kommo de in till mor och Sylvi uppspelta, trötta och spejande efter tecken tydande på, att den senare fått syn på Eriks arbete. Men Sylvi förblev i okunninghet därom, trots att lillebror var som besatt av en okuvlig åtrå att kika mot taket och dessutom oupphörligt försäkrade de invigda om sin obrottsliga förtegenhet genom ett ideligt grimaserande och andra uppseendeväckande tecken av samförstånd. Däremellan höll han till i vråarne kluddande med färgkritor på kartong. Resultatet höll han strängt hemligt för alla. Sylvi skulle som vanligt sitta uppe till midnatt och knacka hörn. – Bara hon inte då råkar titta upp mot taket... viskade syskonen ängsligt mellan sig. Men modern lugnade dem. Hon kände sin Sylvi – arbete, rastlöst, intensivt: Knack, knack; vika, jämna, vända, mäta; knack, knack, knack... Och den gamla fick rätt. Drivan av kragar växte allt högre på bordet, medan Sylvi satt arbetande i juninattens halvdager med de sina sovande omkring sig; hennes blick hann aldrig högre än till Eriks porträtt.