Hon ville ha roligt, n&amp;gra vare sig moraliska eller omoraliska grundsatser eger hon icke, hon ville slippa ifrån släpet, hon är trött att sopa golf och träla för födan, hon vill ha något af den glädje lifvets ungdom kan skänka, hon är vacker och pikant — maskradbaler och champagnesupéer leka henne i hågen, och det finnes en person, som vill bjuda henne detta, hvarför icke taga emot det, hvarför icke roa sig, medan man kan det? Priset, ja därpå tänker hon just icke, hon vill endast lefva lifvet under andra förhållanden än föräldrahemmets dystra kamp för det dagliga brödet. Gentemot denna demoralisation vill den hemkomne sonen göra gällande vanliga hedersbegrepp, han vill lära sina fattiga anhörige i bakgården själfaktning, att förstå sitt människovärde, att göra slut på det nesliga beroendet af herrskaps-boningen. Man böjer sig i viss mån för hans auktoritet, men man förstår honom ej och blir snart trött af att han bråkar så mycket. När den unge förförarens fader med en hederlig summa ersätter flickan och hennes föräldrar och däijämte genom att afskeda den hemkomne moralpredikanten beröfvar denne en stor del af hans ekonomiska auktoritet, är därför utgången icke längre tvifvelaktig: herrskapsbyggningen har än en gång visat sig såsom bakgårdens beherskare, den senare har ingenting att göra annat än att vara tacksam och dess återkomne son gör klokast i att resa tillbaka till Indien igen: hans begrepp om ära hafva visat sig icke passa för situationen. Och det är den allmänna moral man kan draga ur det enskilda fallet: äran växlar efter förhållandena, efter klimat, personer och uppfostran. Det utförande, som kom Ära till del, bidrog såsom vi nämnt i mycket hög grad till dramats framgång, hvilken är för våra förhållanden ovanlig, men till stor del köpes på konstens bekostnad genom en schablonmässig afslutning i den stora publikens smak. Vi hafva redan nämt herr Fredriksson.