Sedan tror jag, att allt sådant där smått, smått, som kan grumla horisonten, blir af mycket liten betydelse och så innerligt gärna kan sjunka » i det fjärran blå » Nå, hvad tycker du nu om min lefnadsfilosofi, du Maja? » Med en mjuk och dock kraftig liten hand lyfte du så mitt ansikte upp mot månljuset och såg länge och allvarligt in i mina ögon. Så sjönk handen ned och blicken följde de glittrande månstrålarnes väg öfver vattnet. Och du fortsatte med låg, vibrerande stämma: » Ja, vet du, Maja, just därför, att jag aldrig älskat, är det med verklig bäfvan jag ibland står inför det faktum att en gång blir det äfven min tur. Och då, Maja, är jag säker på, att den känslan kommer att taga mig fången helt och fullt, så att jag nästan blir rädd vid tanken därpå. Och fastän jag nu känner mig modig och käck, kommer kanske för mig liksom för så många andra den dag, då jag får gömma en hj ärtesorg inom mig. — Och värre än allt annat måste det vara att finna, att den man älskar och utvalt bland andra till stöd och följeslagare genom lifvet ej är den man tror — är blott en skenbild af det ideal ens eget hjärta målat med glödande färger, — är feg, där man trott honom vara modig och stark, är hycklande, där man trott honom sann och allvarlig, är med ett ord ej en verklig man, då, ja, då vore lifvet ej mycket värdt att léfva » En lätt darrning i stämman och en fuktig glans i ditt öga ingaf mig den tanken, att snart nog vore kanske jordmånen beredd för gudens insteg i ditt hjärta, — men så i nästa ögonblick skakade du åter skälmskt ditt mörklockiga hufvud, det glädtiga skrattet ljöd sorglöst som förr, och du var åter. den muntra, käcka Signe med det goda, varma hjärtat, vännen bland vännerna. — Sedan den aftonen ha hela två år förgått. — Tid och omständigheter ha skilt våra vägar åt, men vårt vänskapsförbund har därför ej brutits. Små epistlar ha flugit oss emellan, delgifvande hvad som rörts inom oss, förrå- dande känslor och tankar.