Se, då kom öfver vallen på sin månadsvandring mellan fjäll och haf en stapplande dödshamn, uråldrige siarn och undermannen Olof Evertsson, med påk i benrangelshand och sin outslitliga näfverväska öfver ryggens båge, som denna gång syntes mången ovanligt krökt. Af gammal vana dröjde han i väntan på ett knyte vägkost, som i många släktled hört till hans sedvanerätt. Det räcktes honom genast af kyrkväktarn, som med uppmärksamt öga på månskiftet hållit gudslånet i beredskap och ej häller glömde att fråga efter nytt i världen. Från kyrkstugorna skockades sockenborna alldeles grått kring urgamlingen, medan denne långsamt besinnade sig. Och med sin åldersbräckta röst, som nu lät ovanligt skräll, tog han sakteligen till orda: »Jo si Herren i höjden har omsider fått bukt med Rackar-Aspen nu. I dag vigde han först sig själf så dags till kristligt sinn’ och lefverne efter en hiskelig syndabekännelse för Gud och människor. Vigde sedan sina hänsofna jungfrudöttrar två till evig ro. Vigde därpå en lefvande dotter, som han tvegift åt orätt karl, till rätte karlen åter. Vigde så ifrån mellan Lisa i Svart-Noret och Svenske-Mickel, dagen till ära vorden ännu högre general. Vigde sedan Svenske-Mickel till lutherska läran, som han nu kristlofligen anammat — genom Aspens dop! Vigde ock till trolofnings mellan honom och Mäster-Sara, som han nu så dags är karl att ta i hand.» Siarn hämtade andan under häftigt sorl i massan och fortgick: