Därnere människor träla dammiga grå i anletets svett. Mot murarne hammare dåna, där stötes med glimmande spett. Allt högre når bullret, allt värre där ungarne hvila i mjuka bon. Omsider stod Kärnan i prydligt skick; där fälldes ställning och stege, och stolt stod fästet för vandrarens blick. Det var, som om allting tege, där nyss det ljöd skri och hamrande slag i vårens blånande, soliga dag. Kajor med klor och med näbbar värna sitt eget, eröfrade hus, och ned öfver fiendehopar regnar det tegel och grus. Fast männen med störar fösa dem blir arbets / riden dock mäkta kort. störs bort, ron, Med ens flög om krönet en skymmande de nyss sett bona förspillda, men kända gluggar de flaxade kring och väsnades glädjevilda: där skulle de åter i trefsam ro i nyredda rummen bygga och bo. ring: Hvar endaste kvist, som i murens bomhål åt ungarnes rede ger hägn, är ilskna kajorna helig — det öser af stenar ett regn. För hotadt bo med släp och med slit de sträfva, att ingen må drista sig dit. Svart par, som i gluggen flög in, sig drog i muren innerst tillbaka: det gällde, att ingen den boningen tog — den skulle de öfvervaka. Och paret satt där så desperat: bort! — komme han ock, den bäste kamrat! Då fordom blidorna spelte mot slottets mur, då ur flink och hakebössor del smällde, ej sköttes försvaret mer hett. Ej hördes i eder och stönande mer ve än i kajornas raseri. De gråblå ögonen svartnade till, den hvassa näbben tog sikte: mot den, som hiidt sig tränga vill, sin skarpaste stöt man rikte: i ögat han stacks, hvar vän, som kom, så med blödande hjärna han tumlade om. falkonett skri Den enande, forna sämjan förgått, då nöden ej mer var gemensam. Om lifvets nya, förbättrade lott ville man helst vara ensam. Så föll där af kajlik en växande rund i gräset kring Kärnans åldriga grund. — 22 Aron Jerndahls villa med utsikt öfver sjön Lånaren. Det yttre af ateljén.