Malla höll mycket af sin svåger Lasse; af alla manliga vänner var han väl henne den käraste, ty ingen var så vänlig och broderlig emot henne. Men hon förstod ej huru man med ett så naturligt godt hufvud som han kunde vara så totalt overksam. Då det påfordrades hade han både duglighet och förstånd och utförde skickligt hvad han åtog sig, men däremellan gjorde han ingenting – läste romaner för sig själf, då något nytt erbjöds honom, men lefde för öfrigt utan den ringaste verksamhet. Den 30 lämnade Malla och hennes reskamrater det trefliga Edeby med saknad. Malla hade någon gång sagt, att hon tyckte, då hon såg en ung björkskog med sina hvita stammar och ljusgröna löf, att det föreföll henne som balklädda flickor. Då de nu foro förbi en mängd små men friskväxande björkar sade Axel: »Se, mamma, det är barnbal!»