» Till nyåret måtte han väl åtminstone skrifva, » tänkte Margret; men det hördes inte af. Hon trodde bestämdt, att han var sjuk, men det tordes hon inte nämna. Äfven nyåret kom och gick. Kaptenen tog emot hennes nyårsönskan med en stum nick och ville inte alls låtsa om, att nyårsdagen skulle ha mer att betyda än någon annan dag. » De ä ' lika allihop, » sade han, och det tyckte Margret också att de voro nu, då ingen klangfull röst 1895 och inga ungdomsraska steg hördes ljuda genom huset, utan där var tyst och stilla. Men det nya året hade dock visat ett annat anlete. Det &gt;slog till » och blef kallt, och en natt blef det till och med snöstorm. Följande morgon låg ett skimrande hvitt snötäcke tyckobådande öfver nejden — vintern hade kommit åtminstone, han, och tycktes hviska det tänkvärda ordsprå- ket: » Allting kommer för den som kan vänta! » Så hade man hunnit till trettondagsaftonen, den femte januari. Kaptenen hade spisat sin ensamma middag som vanligt vid tvåtiden och satt nu i sin hvilstol med pipan i munnen och tidningen i handen. Den hade dock sjunkit ned och hufvudet likaså, ty ögonen hade slutit sig till en kort, men god blund, som stundom infann sig så där efter middagen, fastän kaptenen just inte ville erkänna det. Hoch låg vid hans fötter och sof, så att han snarkade. Och ändock lyfte han plötsligt upp hufvudet midt ur sin djupaste sömn och lyssnade. Han blef allt oroligare, och hastigt rusade han på dörren, tjöt, gnällde och väsnades. Kaptenen uttalade halfsofvande några lugnande ord, men då de icke hade någon verkan, steg han upp och släppte ut hunden, som for af som en pil, medan hans husbonde återtog sin plats. Först flere minuter därefter hördes tydligt ljudet af bjällror. » Främmande? » mumlade kaptenen något omorgnad, » det är kanske kyrkoherden, som är ute för att prof va föret och tittar in. » Släden tycktes stanna utanför förstugutrappan, och kaptenen beredde sig att gå.ut och ta emot sin gäst.