Döttrarna i muff och sjal och kappa måste gubben krama om och klappa, dotterbarnen hissar han mot skyn .. Och man pälsar af, man pratar, frågar, gubben skämtar gladt med sina magar, gumman hand om barnabarnen ta ' r, häpen slår hon händerna tillsamman: » Nej, men hvad de vuxit allesamman, och hvad minsta pysen liknar far! » När man sedan sig till bordet sätter, bjuder mormor på de gamla rätter, barnen älskat uti forna da ' r, lägger för utaf den bästa biten, känner inte alls igen aptiten, talar om, hur frisk den fordom var. Nu högtidligt locket lyfts på kannan, öl som mormor brygger ingen annan, om den äran är hon själf så mån. Morfar kannan omkring bordet skickar, • » mormors stolthet, » säger han och nickar, skalken lyser fram ur ögonvrån. Efter maten sen få barnen rasa uti morfars rum, och vid hans brasa stekas äpplen åt den unga släkt. Brädspelsbrickor rulla kring så blanka, minsta pyr ena få » rida ranka », morfar trallar takt så gladt och käckt. lust och gamman, men så falla ögonlocken sammari, Lillen somnar in på morfars knän, döttrarna nu ta ' hans trötta gäster, och att tysta deras små protester morfar nämnarn har i chiffoniern. En Nyström. herdatjället, gamla fru prostinnan slutat staket, Nu är tyst i gamla i stället, kastar än en sista blick kring köket, men så var det lif förut innan barnen byggt sig egna hem. ja, nu är det just i hennes smak: Men när julen kommer, kring de gamla, ångor utaf julmat luften fylla, samla kopparn glänser prydligt på sin hylla, hvarje år sig barn och barnbarn för att helgen fira få med dem. allt är fejadt ifrån golf till tak. Öfver ljusen bordet det är Just nu springer gumman öfver hufvudet hon kastar bjällror höras re ' n vid Det är friskt och kallt i Tidt lyss, klar frusna Prosten sitter i sin lugna kammar, klart och lustigt björkvedsbrasan flammar, lyser på hans vackra hvita hår. Tiden fåror i hans panna ristat, men sin forna kraft ej gubben mistat, rak och ståtlig än vid sjutti år.