Och denna flicka, hon är fri. Fri är hon buren; den, som till en ängel föds, Är fri ifrån sin födslostund, Och frihet ger jag henne nu, som gåfva ej, Men endast som bekräftelse." Och åter till slafvinnan mild han vänder sig: "Stå upp, Nadeschda", säger han, "Din rymd är fläktens rymd, din värld är fågelns värld, Du äger ingen herre mer. Men, arma dufva, tvenne furstefalkar se I mäktig täflan ned på dig; Hvart vill du styra nu din späda vinges flykt, Hvar vill du söka skygd för dem?" Då står den sköna flickan opp och kysser gladt Furst Voldmars hand och talar så: "Där nyss i skogen den förföljda fann försvar, Där skall jag äfven finna mitt. Till dig jag flyr, o furste, unnan farans hot; Hos dig jag finna skall beskydd, Ditt eget ädla hjärtas nåd skall rädda mig Ifrån din broders falk och din." En blixt af purpur flammar opp på Voldmars kind, Dock utan svar en vink han ger Sin mulne broder, och i slottets salar snart För skaran fursteparet döljs. Det sjungs, att under kvälln i fadersborgen sen Från rum till rum furst Dmitri gått, Ibland en blick åt flydda åldrars minnen gett Och stridt sitt hjärtas strider stum. Först då, när sist till aftonbordet furstarne I dyster sämja satt sig ned, Har Dmitri trenne gånger höjt sitt glas och tömt Champagnerdrufvans eld och talt. Och vid sitt första glas han nämnt furst Voldmar säll, Som fri i egen boning satt, Då själf i hemmet han en moders myndling var, Fast tvilling med sin broder född, Och tömt en skål för den, som utan lyckans gunst Förstår att trotsa hennes nyck Och med en obemantlad viljas spotska mod Kan skapa sina öden själf. Och vid sitt andra glas sig själf han lycklig nämnt, Att sveklös han besviken var; Och tömt en skål för den, som, då sitt ord han gett, Kan krossas, men ej rygga kan. Och vid sitt tredje glas han stått från bordet opp Och stött sin broders glas och sagt: