Sedan kaffet blifvit drucket, matmodern betackad, och det rara brödet vederbörligen beprisadt, höjer Arent Kristersson sin röst, men med ett tonfall, hvars förändring ej undgår någon af de närvarande. Jag står färdig att inträda på den, äfven i yttre afseende af mig så hårdt tillkämpade valplatsen, ty det var ingalunda förenligt med min ädle välgörares vilja, att jag i en af landets aflägsnaste bygder skulle » nedgräfva mitt pund » såsom lärare för det egentliga folket. Den förr så högburna gestalten hade blifvit böjd, hjessan kal och håret gråsprängdt, men öfver det fårade anletet hvilade nu ett uttryck, som förr var alldeles främmande för detsamma, ett uttryck af mildt allvar och stilla frid. » Låt namnet qvarstå, Arent, » yttrade nu mor Kristersson mildt, » och gör icke halfgjordt arbete. Hade jag icke förlorat den, är det sannolikt, att jag icke genast begifvit mig af för att föryttra perlorna utan inväntat någon gynnande lägenhet, då jag kunnat få resa fritt med någon af grannarne. » Är du säker på att han redan lemnat gärdet? » Jag behöfver få den här kompassnålen lagad. » Efter en enda blick öfvertygades han om dess hjelplösa tillstånd. Ni sjelf är, som jag förmodar, prest i denna församling? » Han kände sig förödmjukad häraf och, så långt det med hans öfverlägsna ställning lät förena sig, äfven villig att godtgöra sin förseelse. Nu först vågade han att rätt draga andan och med detsamma äfven att öfverskåda sin belägenhet. » Se här hafva vi vårt stamregister! » yttrade han stolt, kastande blicken på de vidhäftade pappersbladen, ä hvilka en sträcka af namn, med bifogade födelseoch dödsår, vigselanteckningar m. m. följde hvarandra. » Sextio, » rättade herr Fähring. » Nej, det har jag sannerligen icke. Med en vighet, som nästan föreföll öfvernaturlig, klängde han sig uppför de brantaste hällar, på hvilka det för menskligt öga icke var möjligt att upptäcka det minsta fäste för en fot.