Pilatus’ klokhet tog en ända med förskräckelse. Den rättframma redligheten är, när allt kommer omkring, den enda säkra vägen. När Pilatus en gång svikit plikten att helt enkelt och utan omsvep taga på sig ansvaret och följa sin vunna övertygelse, se vi, huru han försöker än den ena än den andra utvägen. Men för varje gång snärjes han allt värre i de till synes kloka och listiga finter, som falla honom in för att slippa utföra den enkla svåra plikten. Vem är fånge i denna stund? Den galileiske mannen, som står bunden framför dig, Pilatus, eller du själv, maktinnehavaren framför andra i judarnas land? Bojorna binda hans händer. Han skall som ett hjälplöst, ensamt, prisgivet offer gisslas och plågas. Han skall föras bort till döden som ett offerlamm. Men hans väsen och hans ord vittna om den frie mannen, som i handling och tal uppenbarar sanningen. Lugnet, ja, majestätet i hans ord sticker av mot hätskheten i judarnas rop och vankelmodet och fruktan i din tillvägagång. Har icke snarare du, Pilatus, själv blivit fånge i denna stund? Allt trängre och trängre snärjes du av den boja som din egen feghet räckt åt judarna och som de tagit och hänsynslöst användt på dig själv. Snart kan du icke göra dig fri. Du vill det. Ditt samvete och din makas elaka förkänsla önska det. Men du blir mot din vilja ett redskap åt andras onda avsikter. När Pilatus fann på att bruka påskdagens amnesti till Jesu förmån, hade han redan gjort ett farligt medgivande. Judarnes konung var sålunda i hans ögon fälld och av hans tunga erkänd som brottsling. Ty en annan än en redan dömd brottsling kan inte frigivas. När Pilatus nu åter igen vädjar till hopens barmhärtighet, skär igenom den luft, som omgiver vår planet, ropet: »Korsfäst, korsfäst, låt korsfästa honom!»