Då hela saken till sist var uppskriven, tog domaren sig en pris snus och rullade med torskögonen. »Detta är ett mycket kinkigt fall», sade han. »Det kommer att kosta mycket tid och mycket pengar, innan man får den saken i ordning; men skall någon kunna reda upp den, så är det jag. Och nu kan ni packa er i väg.» – Och därmed måste de gå. Nu flyttade Karin, Marin och Metta till var sin gård, och fullt upp hade de av allt, så mycket hade deras far lämnat efter sig, men de brydde sig varken om gården eller stallet, varken om jorden eller kreaturen; det enda de tänkte på var, hur det skull gå med domen och vem av dem, som till sist skulle få lilla mors gamla hätta. Nu kan man väl förstå, att när husmodern inte tänker på huset, så går det galet, och rent galet gick det också för dem alla tre. Karin, Marin och Metta voro aldrig hemma på sina gårdar. Antingen rände de omkring i socknen för att tala illa om varandra och beklaga sig, eller också smögo de omkring domhuset och tittade in genom fönstren eller genom nyckelhålen, för att se, hur långt domaren kommit i lagboken. När det ibland hände, att de mötte varandra, så rätade de upp sig allt vad de kunde, sköto ut underläppen och drogo upp ögonbrynen och sågo på varandra med det djupaste förakt, eller också vände de bort huvudet och låtsade, som om de alls icke kände varandra.