»På själva konsulatet», instämde madame Robeira lugnt. »Konsul Thander år Strozzis vän. I Hamburg förlorade vi för en tid Edvard Hesselmans spår. Men vi kunde snart konstatera att vi räknat rätt: flyktingen hade styrt kosan till Stockholm. Inom kort visste vi med säkerhet att han fanns gömd i doktor Hesselmans villa. Vi sände ett brev, i vilket vi uppmanade honom att återlämna dokumenten.» »Den 26 mars», mumlade journalisten. »Alldeles riktigt. Han svarade icke. Jag begärde ett personligt samtal. Doktor Hesselman tog emot mig och svarade på mina enträgna framställningar endast, att han icke hade några som helst upplysningar att ge. Vi skickade nya skriftliga uppmaningar; man svarade icke. Vi gjorde nya besök hos doktorn; han var alltjämt avvisande. Nödvändigheten att återfå papperen blev mer och mer oavvislig; från Costa– zuela kom underrättelser om Quiveras segerrika framträngande mot huvudstaden. På kvällen den 25 maj besökte vi ånyo villan, doktorn släppte in oss, och det samtal började, som skulle avbrytas av revolverskott. Min bror var där; också jag var närvarande!» De sista orden »också jag var närvarande!» yttrade madame Robeira i en ton som kom Maurice Wallion att spänt betrakta henne. Hon tillfogade i samma ton: »Jag blev således ögonvittne till mordet!» Det föreföll, som om Maurice Wallion samlat hela sin iakttagelse förmåga i blicken. Han studerade Inez Robeira som man studerar ett intressant och sällsynt fenomen. Vart syftade hon? De svarta ögonen trotsade hans, outgrundliga, segervissa. »Var god och fortsätt!» sade han.