Sålunda hörde Mats, huru hela Klondyke kunde betraktas som ett riktigt helvete – som i viss mån öfverensstämde med sanna förhållandet. – Vägarna dit upp målades ut som absolut ofarbara; vattendragen hade redan frusit, sade man, och kölden närmade sig däruppe 100° Celsius; det vill säga, andedräkten – om man nu ens kan tala om att andas i en dylik temperatur – frös och blef hängande som glas från ens läppar(!!!). Som man hör förnekar sig icke den amerikanska galghumorn äfven i Fort Wrangel. Man sade äfven, att ett helt röfvareband brutit in i Skagway och plundrade samt mördade en och hvar, som nu vågade sig dit upp. Och till följd af stanken från de mördades lik hade en förfärlig epidemi brutit ut därstädes, en epidemi, som icke ens kölden förmådde drifva på flykten. Priserna voro dessutom uppdrifna till en fabulös höjd, sades det, och tillråga på allt skulle det icke finnas att få en matbit på en omkrets af många mil; icke ens om man så bjöd födans mångdubbla vikt i renaste guld. Det där var nu riktiga skepparehistorier. Men många togo dem för sanna och vände om med första lägenhet. Af alla dessa rysligheter märkte man emellertid föga i Fort Wrangel, om man undantager, att det gick mycket ’vildt’ till på stadens krogar eller ’salooner’, som de kallades, och att kampen om lyckan, så som den fördes på spelsalarna, ofta kräfde människolif. Särskildt utmärkte sig här de arbetare, som voro anställda vid en nyss påbörjad järnbana, och af fruktan för dessa ’rallare’, som hade riktiga stadsrådslöner, undvek man gerna att visa sig utom kanterna efter mörkrets inbrott. Om den saken visste Mats emellertid ingenting. Och som han fann det angenämare att se sig omkring på landbacken än att hänga kvar i ångbåtens osunda ’underdäcksrum’, finna vi honom på kvällsidan ströfvande fram efter en af stadens miserabla gator. Belysningen är dålig; men plötsligt ser han vid slutet af den jämmerliga passagen ett sken, som bådar tillvaron af någon större muntration.