Jag tror att förklaringen ligger däri, att vi i detta gamla spel närvara vid ett förlopp, som låter oss överblicka de uppträdandes rörelser, deras känslor, deras tankar, ur en synpunkt, höjd över rum och tid. Vi uppgå i det som sker, men behärska det på samma gång; vi ha en blick på det hela, som avslöjar för oss dess djupa innebörd och ofrånkomlighet. Fint och träffsäkert uttryckes detta av Maurice Blondel: »Varur härleder sig känslan av den dramatiska skönheten om inte av denna profetiska syn över ett helt liv, ett helt öde, denna divinatoriska intuition, som i viss mån försätter åskådaren i Guds och evighetens hemlighet, detta föregripande, som gör av vårt förstånd ett slags inre föresyn vid händelsernas och passionernas logiska fortgång.» Vi erfara på ett annat sätt än eljest hela den allmänmänskliga tyngden i det som ter sig för våra ögon. Ty väl att märka: det är här icke fråga om ett individuellt öde, ej heller om ett folks, en ras framtid; vad det handlar om är hela mänsklighetens universella öde. Det är ingen fantasilek vi närvara vid, utan någonting vitalt, som tränger fram till vår varelses innersta punkt och berör vårt livs, vår bestämmelses viktigaste problem. Ett ohyggligt, dystert hål har slagits i den tunna tapet, som vi hängt upp omkring oss till skydd för våra små förströelser, våra små strävanden — livets hela allvar och obotliga misär är där! Det är tack vare detta perspektiv över människolivet, som passionshistorien åter och åter kan uppstå till nytt liv inom oss, oberoende av om dess religiösa halt berör oss eller ej. Det är blott de individuella, små intrigerna, som inte uthärda upprepningens påfrestning, förhandskunskapens realitet.