Så kommer presten för att hålla en messa, det är en grof, dugtig karl med tjocka armar, tjocka händer och breda fötter, troligen också en obildad, rå natur, men just af det slag, som denna församling kräfver, en sund, stark arbetare, som kan dela alla sina församlingsbors mödor, som kan gripa in i deras lif såväl söcken som helgdagar och förstå alla deras tankar och önskningar. Men en pligttrogen natur måste det vara, som kan härda ut att lefva och verka här år ut, år in utan att frestas att dessertera från kyrka, församlingsbor – och tro, en pligttrogen, nej kanske snarare en stark, frisk menniska utan all längtan, alla drömmar och all ärelysten traktan. På andra sidan kyrkan är också en smal torgplats. Der hafva några krämare slagit upp sina diskar, belamrade med halsdukar, tyger, usla färgtryck och mera sådant, och bredvid dem håller en bakelseförsäljare till med högar af brunoch gulrandiga karameller – långa, smetiga gynnare med ett visst slägttycke med dem, hvilka – jemte ryska smällare – utgjorde föremålen för vår eldigaste passion under de första skolåren, och grannar till karamellerna äro hela torn af knäckstycken. Dessa förledande varor utöfva sin vanliga magiska tjusningskraft på en oräknelig mängd barn, pojkar och flickor, hvilka samlat sig här. Här stå mörkhyade, svartögda pojkar – sådana man kan se dem på Murillos dukar – pigga pysar med aflagda karlhattar, ärfda från papporna, på sina krusiga, svartlockiga hjessor, här stå små flickor med svarta dukar öfver hufvud och hårpiskor, och större gängliga jäntor i slynåren med små lindebarn på armarne, hopar af barn i alla åldrar, så många som om bergsknallarne varit endast bördiga åkerland, som kunde gifva föda åt alla dessa, gapande små munnar, i stället för att vara kala klippor, der getterna knappast kunde leta fram några magra grässtrån.