Ekebom tvärstannade. – Ni älskar löjtnant Swediski? Nu klingade dessa ensamna ånyo med glasen. – Du ringer icke på Bolla, återtog hon med en på en gång befallande och varnande ton. Då först återkom den unga flickan till sig sjelf; rodnande, som en ros, drog hon sig tillbaka i en vrå af rummet. – Tala ej ut ordet, min far! Och dessa få ord beledsagades af ett dystert leende. – Hvad skall jag säga, huru skall jag nog kunna tacka? Hvar skulle hon söka? – Hvad kan han göra, om fienden tränger dit. Nu känd under namn af gamla Svenhorg, tilldelad många underbara gåfvor, har hon, uppmanad af sin välgörare, grefve Stefan Palmsköld, här uppträdt, för att högtidligen förkunna, att hans fader var en rättskaffens man, och som sådan hvilar han nu i sin graf. – Jag vill icke såra dig, Christer, men kanske är det min skyldighet att väcka dig på tankar, som du med ditt ljusa förstånd måste erkänna vara fullt rigtiga. Den äldre Rosenfelt; Jag är färdig att på ögonblicket hegifva mig till Hallå, och du han vänder sig till brodren följer mig. Det är måhända ett vågstyeke att lemna ett dylikt förtroende till ett harn, men när du hör att din broders lif är beroende af din tystnad, kan jag ej annat än föreställa mig, att du är stum, som grafven. – Jag talar nu icke till den syndiga menniskan, som, liksom jag, är behäftad med otaliga brister, utan till Jesu Christi tjenare. Skulle man för den uttänka något namn, så vet jag ej något lämpligare än det af: flykting. – Jag förstår er icke. Ingen skymt af henne, ej heller hade någon, som träffats under vägen, sett ett fruntimmer, motsvarande den beskrifning, han uppgaf. – Nej, jag ber med mera andakt här än der! – Hvarför då spörja mig, efter hvad du förut redan känner?