Ack min vän, jag kan icke finna mig häri, jag kan icke bli gammal! Jag spjernar emot, jag knotar och klagar, jag vill ännu vara ung, jag vill ännu njuta af lifvet! Jag vill icke gifva upp min lycka, min egen lycka, jag vill se min makes ansigte stråla liksom förr, då jag, smyckad till bal, kom emot honom och han med en passionerad omfamning kallade mig den skönaste bland qvinnor – jag vill att han skall älska mig, icke som sitt barns moder – utan som sin egen, sin älskade, sin maka, sin brud. Men det är slut och förbi. Han älskar mig icke längre annat än som Elises moder. För några månader sedan voro vi på en bal. Jag hade beslutat att ännu en gång vara ung och vacker, och jag hade klädt mig med all den elegans jag tyvärr så mycket älskar. Ernst var vid ett förfärligt lynne; han spelade hela qvällen kort och bemödade sig om att se så gammal och förtryckt ut som möjligt. Jag var mycket firad, jag dansade oupphörligt och jag kände att jag öfverglänste de unga flickorna. Men jag kände också hur man ogillade mig, det låg liksom i luften omkring mig; fastän jag ej hörde det, tyckte jag mig likväl förnimma, hur man hviskade om att jag hade en fullvuxen dotter, och flera af de gamla fruarna voro nog älskvärda att intressera sig för min dotters religionsundervisning och fråga för hvilken prest hon gick och läste. Då vi kommo hem, såg Ernst alltjemt mörk och missnöjd ut. Jag frågade honom hvad det var, och han svarade då, att han önskade att jag skulle förändra både min klädsel och mitt uppträdande, att jag utsatte mig för åtlöje och klander genom att dansa hela qvällen, då jag hade en snart fullvuxen dotter. Jag spratt till vid dessa ord. Någonting frös ihop inom mig; det kändes som en iskyla kring hjertat. Sedan dess klär jag mig alltid höghalsad och med spetsmössa på håret. Jag. försöker äfven att få mina klädningar att sitta så illa som möjligt och att välja de mest missklädande färger, och Ernst är mycket belåten dermed.