Nu hov unga Brita Djurling upp ett rop. Hon kände sig lurad och bedragen, övertrumfad och slagen. Själv hade hon brutit många förlovningar, men aldrig någon ringförlovning eftersom hon aldrig varit ringförlovad. Fula Lottas försprång retade hennes unga självkänsla och sårade hennes stolthet. Lizzie Willman åter tystade sin yngre syster med en av sina junoniskt strängt strålande blickar och med ännu en blick sände hon flickan ut ur rummet och nedför den kvidande trappan. Själv dröjde hon ännu några ögonblick hos Brenner likväl utan att yttra ett ord. Hon insåg att väninnan hade rätt då hon kallade sig själv en stor intrigant och hon böjde sig i tyst vördnad inför en intrig, så skickligt vävd att hon icke förstod den. Alltså avstod hon från ord och utläggningar: hon tog väninnans huvud mellan sina händer och slöt de stickande gröna ögonen med två kyssar. Gick därefter själv samma väg hon sänt kamraten. Brenner blev sittande med huvudet bakåtböjt och ögonen slutna. Likväl icke lång stund. Hon började stöka omkring i rummet granskande och finnande att allt var vid det gamla. Då kurrade hon belåtet och snörflade förnöjd. Hon öppnade fönstret för att bättre betrakta sin vän kastanjen: hon sträckte sig så långt hon kunde för att vidröra bladen och nu då de voro utvuxna och snart skulle falla lyckades hon verkligen snudda vid prakten. Hon stängde åter fönstret och satte sig vid skrivbordet, tog fram papper och bläck ur lådan, som en gång gömt både kära pappas festmåltid och blinkmåns, ringen.