Det plågar mig gränslöst att vara dagligt vittne till tvänne människors fulla lycka; jag kan vrida och vända mig natten lång i min säng under det ångestens feberskälfvande hvarför, som aldrig får svar; men när morgonen kommer, och jag möter Marias vänliga blick, är det som stormen inom mig mojnade. Hon är alltjämt solstrålen, det är bara jag, som ej förstått, hur nrycket godt en enda sådan liten stråle kan uträtta. I dag fyller jag trettiofem år. Min ungdom är oåterkalleligen förbi, en fullskrifven sida med ett bredt svart slutstreck öfver. Det var ej längre än sedan i höstas, då jag läste dödsannonsen öfver Sten Jungners hustru, som jag med bäfvande hjärta frågade mig själf, om. det verkligen var slut med den ungdom, som blifvit älskad och älskat så varmt, om den ej sof inom mig och kunde vakna; eller om den kanhända var skendöd! — Ja, äfven då kunde den få lif igen. Jag skulle själf andas in minnenas och hoppets tändande IDUN 1900 21 — gnista i den, och en gammal vers rann mig i hågen: » Mötas o c h skiljas är lifvets gång, skiljas och. mötas är hoppets sång. &gt; Ja, och nu skulle sången ljuda högt som en segerhymn, o m — om han komme • Så fantiserade jag, men jag märkte snart, att det var till det förflutnas andar jag talade. Komme han också hundra gånger, hade min ungdom intet annat än ett notifikationskort om sin död att lämna honom, och längst ned skulle där stå ett ängsligt stort: s. b. u. Han skulle få gå med blommor till en graf Jag har stängt dörren till den skattkammare, där min kärlek bor, och nyckeln har jag kastat ut i lifvets malström. Mitt intresse har slagit nya rötter, det har gått ut från det egna jaget och famnar nu helt — så tror jag åtminstone — lilla Mary, mitt hjärtebarn, fast icke mitt hjärtas barn. Om Sten Jungner än en gång korsar min väg, så vet jag knappt, hvad jag skall bjuda honom.