Sakta och med stor eftertänksamhet gick han utför backarna, korsade en landsväg och följde en annan som gick rakt på stallgården, vek av just hitanför planet med sina kärror, vagnar, sin lilla smedja och allt, tog vägen bortåt elektriska men stannade nedanför vägen just intill det röda, lilla hönshuset med stålgallret runtom. Och så hade pappa äntligen utfärdat alla order till Lars och mamma och jäntorna, ja pekat med pipskaftet hit upp, hit på honom, Martin. Och han hade någonting otäckt i ögonen, allting bara flimrade. Och mammas röst darrade av ångest. Systrarna verkade hålla ihop på ett helt annt sätt. Sen ska ni åka båt? vädjade hon. Ja har du sagt det, så. När katten är borta! Vete väl fasiken om man har nån lust i dag, sa Jösse. Och trodde de verkligen han tänkte stå här och bara tiga och ta emot, trodde de fel. Mamma svarade honom inte. Och träna bågna, det var knappt dom stog rycken. Han rörde på sina tjocka läppar, det såg ut som ett nå nå nå! Matilda nerepå hade lätt för att vakna, han fruktade att hon nog skulle dra upp sin rullgardin och pressa näsan mot sitt fönster och titta så där ironiskt och anklagande på honom som hon brukade, kanske säga någonting med sin hemska mörka röst, som han alltid blev så rädd för. Nu berömde han, utan ord. De satt en stund till. Nu var de svarta av malmmylla och gyttja. Hon blinkade och måste torka tårarna: hon fick visst tårar av varje anledning. Men Martin hörde inte. Martin spankulerade omkring en stund. Men kvällens eget sus ökade i styrka, och det röda ljuset vibrerade ännu lite till. hånade Jösse. Men annat blev det om kvällarna. Martin tog försiktigt i dörrhandtaget. Han var mindre och spädare på alla vis än gruvarbetarna. Han sållade undan stenarna och slängde dem över muren. Kärrhjulet gnisslade. Pappa och Zachrisson satte sig på bron och tände en pipa. Så hade pappa allaredan glömt av den underbara dagen? Tungan for och slickade hans röda läppar och gom. Inte en tand du såg. Det är elektriskt, ser du! " Först trodde han inte att det var sant.