När Goethe kommer hem på aftonen till Gartenhaus, efter detta sin ungdomsskönhets och sitt snilles mest strålande ögonblick, tar han fram sin dagbok och antecknar: »Iphigenia spelad. God verkan, i synnerhet på rena människor». Det är i sådana obevakade ögonblick, människan visar sitt innersta jag. Och det jag, som uppenbaras genom en sådan rad på en sådan kväll, visar en natur, om hvilken man förstår att Herder kunde yttra, att människan var värd ändå mycket mer kärlek än diktaren, liksom Wielands ord att han ville Goethe aus Liebe essen! Om man hade valet mellan att äga kvar ofvan anförda dagboksrad eller det under af rosigt lefvande, organiskt växande marmorskönhet, som heter Iphigenia – då blefve valet svårt! Lyckligtvis behöfver man icke välja. Från denna tid var det Corona äfven utom scenen gärna gaf det »helleniska» intryck, samtiden ofta antyder, genom att bära grekiska dräkter. När Wieland träffar henne och Goethe vid grottorna i parken, synes hon honom sålunda genom sin »enkla, men raffineradt insiduösa klädsel, sin ädla attiska elegans» vara traktens framskymtande nymf. Under dessa år i Gartenhaus, då Mit dem Schiffe spielen Wind und Wellen,