Mickel, förhäfvad af domicellans höga tanke om honom, tackade i glad förhoppning för lånet och ville inknyta guldet i den tarfliga och slitna rågarfspåsen från Norge. »Mina guldslantar i den där? Och i lag med silfverspecier? Vet du, det blir för lappigt!» tyckte Sara med uddig min. Hon tog guldskatten om hand, nedlade den på nytt i sin tomma sämskpåse, räckte denna hopspänd och sade: »Se, nu är allt i ordning! Men så fordrar jag, att du skall göra mig till viljes i en sak.» Mickel tackade för den nya hjälpen, och man kunde läsa i hans uppsyn, att han gärna önskade vara till viljes. Sara fortsatte något tveksamt: »Jo, ser du ... jag vill se huru du är, då du ger dig ut och har kommit dig i ordning. För den här månaden får du laga, att du tar dig duktigt.» »Ja, det skall jag göra!» lofvade Mickel. »Och så ärom vi dopkamrater, förstås. Och sedan så ... ja, du hittar alltid på något ärende till gårds, så får jag någon stund att tala med dig?» »Ja, det skall jag göra!» försäkrade den andre villigt. »Tag mig i hand på det!» manade Sara. Ett kamratligt handslag växlades. Sara stod upp och bad gårdsfolket komma in. Mates, hans hustru och dotter fingo nu för tiden smälta värre saker än bjudas in i egen gästsal. De inträdde dolska och mulna. »Jag har funderat med Mickel här,» började Sara gammalförståndigt. »Vill I nu höra det råd, som jag har tänkt ge er?» Ja, det var en sak, om en bara finge vara till på jorden,» tyckte Mates. Denne insåg för väl, att pojken måste fly, men befarade, att samma elände skulle möta honom vid återkomsten. »Hånej, far!» utbrast den unga rådgifverskan öfverlägset. »Det kunde allt bli skillnad på person till dess.» »Ja, tror I, att det kan bli någonting af pojken?»