– Då jag kom hit till Ekeberga, – sade han, – var jag en liten parfvel som knapt med blicken kunde nå öfver planket kring trädgården där min far arbetade. Provincialläkaren som skötte honom, var en gammal stofil ehuru visserligen både skicklig och erfaren, men att tala med honom om själsstrider skulle varit minst sagdt barockt. Ack, dessa blommor, hvilken sällhet hade de ej beredt honom. Hanna protesterade, men det hjälpte ej; kamrern strök ut genom dörren och de måste skynda sig att följa efter. – Gossen nickade och lilla Winnie hoppade högt af förnöjelse, hvarpå hon kilade i väg hemåt och hade snart uppnått spången som förde öfver bäcken. Hjärtligt välkommen! Därute slog höstluften sval och frisk emot henne. – var en klen tröst. Holst teg. – Holst rörde otåligt på sig; han kände sig synbarligen till mods som en mask i en myrstack. – Blott vi nu få råka doktorn och kunna anskaffa lämpligt läkemedel, så är jag beredd att möta hvad som komma skall, – sade Winnie när hon kom tillbaka till hvardagsrummet. – Hon satt och skref inne hos sig, – berättade hofrådinnan. – frågade hon. – Tillfället har flytt mig, – den unge officerens röst ljöd upprörd tätt vid hennes öra, – orden hafva ju legat mig på läpparne i veckor, ja, månader, men jag har tvekat, och nu – – Ja, man måste ju fröjdas öfver att ängarnes rikedom, särskildt i år så ymnig, också lyckligen blir inhöstad i ladorna, – sade han. Det var sällan Holst hade tid att slösa bort på sällskapliga nöjen, men i dag dröjde äfven han i det trefliga hvardagsrummet där Winnie alltid förstod att ställa det angenämt för sina gäster. Vi hade varit i rörelse tidigt på morgonen och slogo oss sedan ned vid en liten god frukost, som hushållerskan lagt med åt oss i en korg. – Huru står här till? – Det är jag som tvingar er att arbeta, icke sannt? Hon hvarken flämtade eller klagade. Men utom detta, var söndagen för henne