Här som alltid kom den med olika skiftningar för hvarje människohjärta och med all lifvets bitterhet till innebörd. Majorskan hade sett folksamlingen ute på isen och kommit nedrusande med spetsmantilj öfver axlarne — hennes hjärta hade sagt henne, hvad som händt. Ingen visste sig ha sett något mera hjärtslitande än hennes förtviflan. Den natten sof ingen på Öboda! Majoren gick med tunga steg fram och åter — åter och fram — utan rast eller ro. När morgonen grydde, hade han blifvit en gammal man. Hans hustru, som haft det ena hysteriska anfallet efter det andra, hade fått morfin och låg försänkt i en dvala, som för stunden räddade henne undan medvetandet af det förfärliga, som öfvergått henne. Hur Anna genomlefde denna natt, mindes hon ej, och hade det ej varit för de där mörka hotfulla ögonen, som hon ständigt såg, liksom hade hon haft dem framför sig, hade hon redan ändat sitt lif. Hon lefva, då de voro döda, de vackra, glada, älskade, lyckliga?! Hon lefva, den fula, elaka, föraktade! Hon hade hört ungefär dessa ord redan på isen bland folkmassan och tyckt sig läsa dem som tankar i tjänarnes — ja, i föräldrarnes blickar. Hon kände det ej bittert nu mera. Det var så naturligt, så sannt — helt och hållet hvad hon själf tänkte. Hvarför var det ej hon som gått bort? Hvilka dödskval hon än utstått, intet kunde jämföras med det, hon nu hade att genomlefva. Om hon ropat, om hon varnat dem? Hon ensam var orsak till deras död! Dessa tankar marterade henne ända till vanvett. Hade hon hatat sina systrar? Hon mindes det ej — kände endast, att hon nu älskade dem med brinnande, förtärande ånger, saknad och smärta. Hvarje den obetydligaste skiftning i deras utseende och sätt drog hon sig till minnes. Om de lefvat! Hon skulle velat vara deras tjänarinna, deras slafvinna — de skulle fått behandla henne hur som helst, hon skulle varit lycklig blott öfver att vara dem nära. De begrafdes i själfva parken, på invigd plats och i samma kista. Folk från när och fjärran strömmade till för att visa sitt deltagande eller stilla sin nyfikenhet.