Han klädde sig och satte sig i solskenet på sin förstubro. Stormen slet i rönnen, prästgårdsbackens enda träd. En by for av med hans gamla svarta filthatt och han löpte fatt den och blev stående under sin rönn, böjd, flämtande, de vita hårtestarna fladdrande kring det rynkiga anletet. I nästa stund satt han åter i arbetsrummet, omgiven av bokskåpen och Moraklockan och porträtten av de kära döda, som en gång i tiden uppfyllt hans liv med sina röster och leenden. I ett sällsamt omvartannat skymtade människor och ting för hans medvetande: Evert som stoppar cigarren i fickan, den döde, släpande med fötterna i det smutsiga vattnet, rönnen som våndas, den dödes båt som hugger, den mörka klippväggen som ekar. Och han täckte sitt anlete med händerna och bad: — Gud, vår Fader, led oss ut ur ensamheten! För oss samman i tro på din godhet och även vi skola bliva goda! Förena oss i tro på din förlåtelse och även vi skola förlåta varandra! Utför ditt frälsningsverk på nytt i våra själar! I var och en av oss bor en Frälsare och en Judas, en Petrus och en stackars Simon från Cyrene, som bär korset, när man tvingar honom. Giv oss tro, och Frälsaren skall råda! II FLODEN Urskogen, den tropiska, omätliga, bredde sin oföränderliga grönska över jorden. Och genom skogen rann floden, sprungen ur avlägsna källor, som människan aldrig skådat, ilande mot ett fjärran, som människan aldrig kunde nå. Hennes släkte genomlevde sin barnaålder. Hennes tankar voro halvvakna; hon betraktade ännu djuren som sina likar och inget grubbel över livet och döden skuggade hennes tillvaro. Och aldrig föll det människan in att undra över den ilande flodens outforskliga begynnelse och gåtfulla slut. Ej häller hade hon några eftersinnande tankar till övers för dem av hennes eget släkte, som färdats för långt på den rinnande vägen och aldrig kommit tillbaka. Sådant hände någon gång i varje mansålder. Floden slukade, vad hon ville sluka. Hon behöll, vad hon ville behålla; det var allt!