Med en prevalens på 96 procent fullt känsliga pneumokockstammar och endast 0,2 procent resistenta stammar blir slutsatsen att vi kan fortsätta att använda peroral behandling med ett penicillinpreparat till icke svårt pneumonisjuka individer under förutsättning att tillräckligt hög dos och tillräckligt tät dosering används, lämpligen 1 g Ž 3 till vuxen individ. Eftersom PBP är angreppspunkten för alla betalaktamantibiotika - dvs penicilliner, cefalosporiner och karbapenemer - föreligger alltid en viss korsresistens mellan dessa preparat (Tabell I och II) [1-11]. Ett viktigt faktum i denna studie kan vara att endast 46 av 550 stammar uppvisade ett MIC-värde på 2 mg / l för penicillin, endast 16 hade MIC på 4 mg / l och inga stammar hade högre MIC. Ungefärliga MIC-värden för perorala antibiotika hos pneumokockstammar med olika känslighet för penicillin samt ungefärliga maximala serumoch mellanörekoncentrationer för respektive preparat vid högdosterapi mot inflammation i mellanörat. Det har inte skett så påtagliga förändringar av resistensläget hos de pneumokockstammar som isoleras i Sverige att någon radikal omprövning av gällande terapirekommendationer är motiverad. Penicillin V rekommenderas dock alltjämt som förstahandsval till patienter med akut mediaotit, sinuit och pneumoni som behandlas i öppen vård. Klindamycin har tidigare varit ganska oprövat för otitbehandling, men nu finns alltså kliniska erfarenheter som talar för att det kan vara ett användbart alternativ vid svikt och allergi. Dessvärre ökar nu snabbt stammar med allt högre grad av cefalosporinresistens i Spanien, Sydafrika och USA Tabell II. Det behövs alltså en högre koncentration av penicillin för att åstadkomma samma hämning av enzymernas aktivitet och därmed bakteriecellsdöd. Om man har tillgång till en positiv, relevant tagen odling som visar full känslighet för annat lämpligt antibiotikum, i första hand erytromycin, är detta naturligtvis ofta det mest logiska valet. I en del fall med MIC ³ 2,0 mg / l räcker inte kombinationen ceftriaxonvankomycin, och i dessa fall finns inget givet behandlingsalternativ [4, 33]. Sverige som helhet är idag inte sådant att någon radikal förändring av rådande behandlingsprinciper är motiverad.