Men jag vill vara trogen intill änden, den må sedan bida mig förr eller senare. Lika visst som primas slog Eckar i bann för att behaga er och afvända hvarje misstanke om delaktighet i upproret, lika säkert öppnar kapitlet åter tempelportarne för sin lydige son, sedan kändt blifvit att ni förlåtit honom. Nu slog anföraren larm, så att huset darrade i sina grundvalar. Jag sökte min vän om natten – pro primo, söka, ser ni, det är spejandet efter hvad latent blifvit och – Hvad häradsfogden förutsagt och Eckar fruktat inträffade; bönderna från de olika tingslagen sände gång på gång deputationer till Gerda för att förmå honom antaga sig deras sak, men hittills hade han återskickat dem med undvikande svar. Nu står jag allena åter. – Käre Eckar, sade den andre undfallande, omständigheter – du förstår. Rappt ut och håll herrens häst, pojke! Muntrea eder i allsköns gamman, bröder, ty jag kommer snart åter. Abel höll inne hästen och spejade skarpt öfver nejden. Jag föraktar dig, jag spottar på dig! Tjenstekvinnan ville bereda sitt kött en lysande framtid – och det lyckades. Samtliga bröderna, utom Knut, voro vid tiden för denna berättelse gifta, Erik med hertig Alberts af Lüneburg dotter Judith, Abel med Mechtild, dotter till grefve Adolf af Holstein, och Kristoffer med pommerska hertigen Sambirs dotter Margaretha, för sina halsbrytande ridter kallad Spränghäst. snyftade han. Tröga arbetade tankarne i kämpens hufvud, ty fundera var han just icke slängd uti. Han red fram ända till stalpets rand och ropade ut öfver bataljplatsen der nere: Den onde Zernebog hatar Svantevit och eger styra det första kastet. Unna kom strax åter in. Husbonden var ju borta och för öfrigt visste de att aldrig någon vägfarande hos Eckar behöfde förgäfves anhålla om nattläger. Eckar blef allt mer och mer uppskakad. Allmogen kände icke hofsederna och kunde naturligtvis inte tänka sig att en eländig gycklare skulle våga så der bära hand på och smäda herrans smorda.