»Kom efter så snart du kan,» sade Maria när hon från kupéns fönster räckte honom sin hand till afsked. Och tonfallet blef så varmt. Detta var icke någon höflighetsfras; det var en omedelbar, uppriktig önskan. Han misstog sig icke därpå — och han missuppfattade den icke. De båda kusinerna hade under dessa månader kommit hvarandra mycket nära, men han visste, att förhållandet emellan dem aldrig kunde bli af annan art än det var. Hennes känslolif var som en värld för sig, och allt hvad som fanns däri, tillhörde Casimir och endast Casimir. Det var som en sluten cirkel, och Casimir var medelpunkten däri; men i periferien möttes hon och Eric, och i allt hvad som låg utanför det helgade området var förtroligheten emellan dem oinskränkt. Eric nöjde sig med hvad som på detta sätt kom honom till del. Hans kärlek formade sig efter hennes tillgifvenhet; han lärde sig kufva allt det fordrande och pockande i sin känsla, ty han visste, att en enda glimt af lidelse skulle vara nog att för alltid skrämma henne tillbaka. — Då först skulle han bli riktigt fattig, fattigare än nu. Nu njöt han åtminstone den förmånen att få vara i hennes närhet, att få sola sig i hennes tillgifvenhet. Och det var som om hon meddelat honom något af sitt eget lugn; hans trötta hjärta hvilade ut däri som en blomma under höstens bleka sol.