»Medgives till en viss grad», sade Carring. »Men av skäl, som jag redan framhållit, är det dock bäst att tills vidare lämna fru Bolls ur räkningen. Hon kan icke ha utfört mordet, av det enkla skäl att hon kom för sent. Men är svartsjukan drivfjädern och det inte är den ena partens bedragna hustru, som skipat rättvisa, så måste det vara – den andra partens åsidosatta älskare.» »Hm», sade kommissarien tvivlande. »Jag vet inte av någon älskare.» »Tag reda på för vem supén från början var framdukad, så har ni den saken klar. Jag hoppas jungfrun kan ge oss några upplysningar, när hon kommer.» »Ni talar som om ni misstänkte än den ena, än den andra», sade kommissarien förtretad. »Ena ögonblicket påstår ni att Runestam är mördaren och det andra –» »Nej, förlåt mig», avbröt Carring. »Jag har bara sagt att det kan vara Runestam. Han har bevisligen varit här före mordet och ni har själv påpekat, att han kan ha smugit sig ut i köket i stället för att gå ned på gatan. Visa sig fingeravtrycken vara hans, är han starkt komprometterad. Galoscherna, som han glömt kvar, äro också ett indicium och bevisa, att han förlorade besinningen efter mordet.» »Jaså», sade Sanderson med en logik, som frapperade mig och som kom Fabian Bolls att rycka till. »Jaså, galoscherna bevisa det. Då bevisar väl också ingenjör Bolls’ cigarrettetui, som låg bredvid liket, att han förlorade besinningen – sedan mordet utförts.» »Jag är av den övertygelsen att cigarrettetuiet blivit med avsikt ditlagt av den verklige mördaren», sade Carring, »för att åstadkomma ett direkt indicium mot ingenjör Bolls. Och den, som gjort detta, måste ju veta att just Bolls varit här i natt, och glömt kvar sitt etui.» »Utan tvivel.» »Unge Runestam visste detta», sade Leo Carring triumferande. »Han blev bjuden på cigarretter ur etuiet.»