Jag gaf henne min högra hand. Hon betraktade och berörde den på det nogaste, men kastade emellanåt blickar på mig och mina följeslagerskor. Efter några minuter sade hon: Ser ni nu, mitt fina herrskap, dessa två djupa streck, huru de tyckas vilja närma sig hvartannat, men skiljas åt närmast pekfingret. Och ser ni sen detta tredje djupa streck, som går emellan de båda förra ... nå men se då, det var underligt hvad det strecket slutar hastigt af! Och detta lilla streck, som utgår ifrån det djupa och korta; det lilla strecket går till det ena djupa och långa. Men det andra är alldeles ensamt. Hvad betyder nu då allt detta sade jag otålig och såg på Melia. Det betyder svarade käringen vildt hvad det betyder frågar du, stolte och häftige yngling; jo först betyder det, att din väg skiljer sig ifrån hennes härvid pekade hon på Melia ty de båda djupa strecken äro edra öden ... se huru du kastar ögonen på henne; men tro inte, att du nånsin får henne Hvad den andra rara damens lifstid tycks vara kort! Och det är ändå hon som ger upphof åt din lycka. Vi sökte alla tre att skratta, men vårt skratt var icke hjertligt. Käringen släppte min hand. Då sade Ingrid: vill du inte äfven spå någonting ur min hand. Den gamla svarade: den ena handen sade mig nog; jag vill inte mera spå. Nu går jag att köpa åt mig trösten. Hon försvann. Jag såg på Melia; hennes blick var rädd och bäfvande. Ännu förekommer det mig stundom såsom om en förgiftig dunst utsläckt en klar och vacker låga i hennes hjerta. Ingrid gjorde bekantskap med en aktningsvärd medelålders man. Hon gaf honom sitt hjerta och lofvade honom sin hand. Hittills hade jag endast obestämdt talat med Melia om min kärlek. Nu ville äfven jag få veta allt. I trädgården på Kuusisto var mycket herrskap; det aktade jag icke på denna gång. Vi voro mest för oss sjelfva och Melia minndes icke konveniensen. Jag sade: behöfver jag säga dig Melia, att jag älskar dig, då du har anat det, sett det och vet det! nej, men ändå det gör mig så lycklig att säga: jag älskar dig.