- Icke si, ' som s k l l e .den dagliga pressens litteraturgrmskiiing, ehuru flyktig och likasom i förbifarten iiedskrifveii, sakna sitt värde som förmedlare mellan förf attariie och allmaiiheteii. Tvärtom blir den ofta af gangka stor betydelse. Men kritilieii, i ordets ' bästa, ' högsta, betydelse, f i r ej ' öfvas såsom en bigärning, in' l ' triingd bland en mängd andra hopade göromål. Den kräfver sin man; och det är den mannen, som fattas oss. * o Hos vart grannfolk, danskarne, rider ett motsatt förhåliande. Kritiken, som där alltid idkats med förkhlek, har under de senare tjugo åren tagits om händer af ett parti, hvilket, i trots af de mästerverk dess ledare åstadkommit pk litteraturhistoriens omrkde, samt de, delvis helt siilcert befogade protester denne ledare, med realisten Taine såsom föredöme, utslungade mot den romantiska skolans byperestetiska lärobyggnad, dock kan sagas hafva skadat mera än gagnat. Som bekant öfvergaf nämligen ledaren inom kort sina ädlare förebilder, lämninde den sunda realismen därhän, och har gjort sig, särskildt inom kritiken, till malsman för den krassaste materialism och den råaste sinnlighetsdyrkan, uttalad i ett språk, som täflar med skandalpressens i hänsyn$löshet och cyniskt öfvermod. *, Det är icke lång väg öfver sundet. Bniittan af den litteriira radikalismen förnimmes redan har. - Evem skall stacka dess framfart? Hvem förma vår nngdom att förblifva sig. själf trogen samt rena och väcka till sj&amp;lfförsvar den personliga öfvertygelsen i hennes bröst? Hvem skall hos oss föra, den uppfostrande kritikens runor med den Eran? &gt;Xen Gud sig forbarme - slig % noget gjör man da ikke!, I deniin assessor Bracks slutreplik tyckes Ibsen nied profetisk aniiigsförmfiga hafva samlat hela det store pnblikiims omdöme om lians sista arbete.