Kanske Vår Herre behöfde för sina änglar små nya sånger att sjunga, när som de harpan slå, tog så upp ifrån jorden en, som bar i sitt bröst tusen de skönaste sånger, bidande att få röst. » Nej, jag vet det, » han sade, » än skall ej hän jag gå. Tusen de skönaste sånger doge ju då också. Gud har själf mig dem gifvit, lagt dem ned i mitt bröst, och Han kallar mig icke, förfn jag fått ge dem röst. Och uti paradisets soliga helgedom strax de sofvande knoppar öppnas till härlig blom, strax från hans läppar klinga ilande, sköna ord, utan den kamp och ångest hvarmed de födas på jord. Stilla släcktes af döden feberglödande blick. Bort ifrån lifvets solsken anden dröjande gick. Jordad blef med den döde hans stora hemlighet — att världen en skald förlorat ingen i världen vet. Lyssnande samlas kring honom änglar med cittror af gull — oskuld kring pannan skimrar, blicken af drömmar är full. Fagraste visor, sprungna ur hans glödande håg, komma nu dallrande åter, burna af toners våg. # Ty af serafer sättas Äran, som lyst blott i drömmar, genast de i musik. slocknade tyst och dog; lyran, som knappast klingat, Snart de klinga hans sånger öfver allt himmelrik. döden i stycken slog; Ej behöfver han tänka svällande rika knoppar på att få dikt i pränt: tidiga frosten tog. Vår Herre har råd att slösa, änglar med guld dem skrifva sirligt på pergament. — Vår Herre har själar nog! Herre, vi veta så föga, Dock — hvem vet det? — måhända Herre, vi litet förstå. det, som förfryser här, växer upp stort och härligt, Högre gå Dina tankar än våra tankar nå. blommar i glädje där. Kanske att intet förspilles — Kanske att intet förspilles — kanske blir lif ur hvart frö — kanske blir lif af hvart frö! kanske däruppe blomma Kanske däruppe sjunger knoppar, som här måst dö. skalden, som ung måst dö. IDUNS JULNUMMER 1901. D E T V A R på akterdäck på en stor utländsk ångbåt, där människor från många olika håll voro församlade.