Andra brister som framhållits är att vårdplaneringen försämrats och kommunikationen mellan sjukvården och omsorgerna försämrats - patienter bollas mellan landsting och kommuner. Fokus har hamnat särskilt på storstädernas underkapacitet inom förlossningsvården, men även andra sektorer har dragits med svårigheter. Den modell som Läkarförbundet förespråkar är lokala samverkansavtal mellan de ansvariga huvudmännen, samt att det inrättas särskilda samverkansorgan som skall följa upp avtalens genomförande. Oroande är vidare att man funnit brister i läkemedelshanteringen i äldreomsorgen, och att dementa och patienter med behov av rehabilitering inte får den uppmärksamhet och tillsyn de är i behov av. Dessvärre kan man befara att detta dödsfall bara är toppen av ett isberg när det gäller sviktande vård av äldre och kroniskt sjuka. Läkarförbundet underströk inför Ädelreformens genomförande att vårdkedjan för en del äldre patienter skulle komma att slås sönder, samt att vårdtyngden i Åter har då en sommar förflutit med svarta rubriker och kritiska radio / TV-inslag om sjukvårdens problem och brister, extra tydliggjorda av semestertidernas knapphet på personal. » Läkarens roll, ansvar och funktion har blivit alltmer perifer, vilket medför en försämrad kvalitet i vården ... Patienterna skall inte själva behöva hålla reda på vem som är huvudman. Under tiden återkommer de svarta tidningsrubrikerna - och bakom dessa finns dessvärre alltid ett mänskligt lidande. De äldre där måste garanteras samma rätt till ett fullvärdigt medicinskt omhändertagande som alla andra i samhället. Resultatet blev mycket riktigt, enligt Socialstyrelsens egen utvärdering för några år sedan, att sjuksköterskor idag tvingas ta ställning till svårt sjuka patienters behov av medicinsk vård. Vikten av att stärka läkarens roll i äldrevården är faktiskt ingen ny insikt, inte heller något utslag av önskan från läkarkåren att » markera revir «. Alltjämt har inget genomgripande vidtagits för att undanröja den största bristen i Ädelreformens spår - att läkarinsatserna i de s k särskilda boendeformerna och hemsjukvården inte reglerats och prioriterats i önskvärd utsträckning. den kommunala omsorgen skulle öka och därmed också kraven på kompetens i kommunernas medicinska tillsyn. Det är arbetsgivarens, landstingets, ansvar att därför noggrant planera och skapa utrymme för de resurser i läkartid som behövs för insatserna i äldreomsorgen. Nya larm om brister i sjukhemsvård och annan äldreomsorg, liksom om dålig samordning mellan sjukhusvård och primärkommunal omsorg ses ju inte särskilt sällan i massmedierna.