De långa öfver fötterna gående kjortlarne, uppvikta liksom af vindens inverkan, äro nog riktigt tänkta, men man hade bara behöft i Berlins museum studera de gamle italienska mästarne för att ha erhållit mönstertyper för de himmelska väsen, som Goethe frammanar. Men nu kommer en riktig glanspunkt i i-scen-sättarens fantasi! När Mephistofeles ryggar tillbaka för himlaskaran och känner dess hotande inverkan och exempelvis utropar: » Mir brennt der Kopf, das Herz, die Leber brennt » o. s. v. Bå trycker han på en liten elektrisk apparat, som han tillika med en plåt bär på bröstet, och då blixtrar det från och kring honom så det står lusteliga till. Kan man tänka sig något större vanvett!? Mephistofeles uttrycker sin oro, sina sam-vetsqval, ty äfven djeflar kunna, enligt Goethe, ha sådana ögonblick; men att det skall gnistra och brinna från och kring en i eld och svafvel så öfvad och bevandrad helvetets * pro k urist som Mephistofeles, till hans eget obehag, det är ett missförstånd af hr L ’ Arronge och en örfil åt Goethes sinnebildliga ord. En känsloyttring eller en reflexion hos den uppträdande får icke kompletteras eller öfversättas på detta vis. — Bergoch klipplandskapet med de heliga Anachoreterne bestod i en i förgrunden nedsläppt fond, på hvilken ett aflångt hål, större eller mindre, var utklippt för hvar och en af de på marken hvilande eremiterna. En tillställning utan den minsta illusion för att bakom denna fond kunna uppställa apotheosen. I denna slut * tablå, der det ena hvitmålade lärftstyoket efter det andra dragés åt sidan eller der lika hvita molnlappar stiga eller falla, blottas deo eoa gruppen efter den andra, bland hvilka grupper lyckligtvis midtel-bilden af englarne, som sväfvande lyfta Faust odödlighet mot höjden, var den bästa. De heliga barnens ohonratal lät som vanlig samman-upprabbling i en småbarnsskola.