Hon egnade henne den djupaste vördnad, hvilken lagmanskan återgäldade genom hjertlig vänskap. Och så förflöto dagarne, tilldess hon på nya året, såsom mor till lilla Hermance, vande sig att glömma honom. Han var då fem år; jag beslöt att taga honom till mig och för alltid anse honom såsom mitt äldsta barn; intet skulle vara nog dyrköpt, för att bereda hans lycka. Amiralen var just sysselsatt att skrifva till sin inspektor, då Löwencreutz, för första gången efter Idas död, trädde öfver hans tröskel. ” Men ack, kära Ida, Cecilia kan ej begära annat; hon är så dum ibland, så tafatt och så tyst sedan. Cecilia skyndade emot dem. Då de kommo ut, bjöd han henne armen, utan att säga ett ord. ” Nej; men Spaniorskan bjuder jag upp till första valsen, ” sade han. Är det då sannt, onaturliga syster, att du ej minnes hvem som var orsaken till Idas död? Ett häftigt slag skulle påskynda det. – Svara mig! Tyst och lugn satte hon sig vid fönstret, aftog shawl, handskar och hatt, och visade ett ansigte, ingenting mindre än vackert. Cecilia satt en förmiddag vid fönstret, sysselsatt att för den lilla älsklingen visa menniskor och hästar, som i mångfald ströfvade om hvarandra i brokigt hvimmel upp och utföre Drottninggatan, och kände sig högst lycklig och nöjd, äfven då minnet af honom framställde sig för henne, när den lilla Hermance lekande betraktade en slät guldring på hennes finger, den sista gåfvan hon fått af Löwencreutz. Cecilia var utesluten derifrån af grefvinnan; hon stod bakom de andra, och betraktade med glädjedruckna blickar sin vackra syster. ” Men du lofvade ju Löwencreutz, att vi skulle gå till Torparängen, der de hålla på att slå hö. ” ” Kanhända har han blifvit det. ” Grefven öppnade brefvet; det var från Milda. Cecilia lutade sig mot den kalla rutan, och sökte hemta mod till denna skiljsmessa, den hon ansåg nästan omöjlig att fördraga. ” Nej; jag har haft underrättelser från Strå. ” ” Huru heter den man ni nyss beskref? ” frågade Cecilia ytterst sakta.