garne på torget, får man en bild af medeltid, som nog är enastående i Italien. Husen sluta sig fast om platsen i en linie, som här nedifrån ter sig som en halfcirkel, de äro röda och grå med gröna fönsterluckor, de äro allvarliga i sin form, enkla i linierna, men deras inbördes harmoni och deras förhållande till piazzan är fulländadt. Om man sammanliknar ett annat praktfullt torg, Marcusplatsen i Venedig, med detta, så står den förra som en ofantlig balsalong, elegant, insmickrande, vacker, prydd till fest, bredvid en plats, där man lekt blott med vapen och där man kunnat sluta sig tillsamman för att strida om lif och egendom och äfven där arbetet gått hand i hand med vapenleken, så som man ännu ser af alla de små butikerna och verkstäderna rundt om torget — skomakare, skärslipare, snickare, marmorhuggare, kopparslagare. De arbeta alla för öppen dörr utåt piazzan. Och på gamla teckningar från Siena antica ser man kapplöpningarne och torneringarne, som uppfördes här sedan urminnes tider med kostymer, fantastiska vagnar och ystra hästar — det fortlefver än i dag i den två gånger på sommaren återkommande " Il Palio ", då de olika partierna i staden täfla om segern. Nå, vi inträda genom palatsets stora port, passera lyckligt och väl de hungriga vargarne, Sienas emblem, som roflystet sträcka fram sina halsar, under det tvillingarne suga näring ur deras kroppar. Det är modeller, huggna i travertin, till de båda vargar, som utanpå byggnaden springa fram från midtelpartiets båda hörn. Den första salen, en trappa upp, som man träder in i är Sala delle Pace med Ambrogio Lorenzettis frescer: Det goda och det dåliga regementet, och till höger om denna Sala dei Pilastri, hvarest man finner det antika Sienas topografi i de utställda teckningarne och kartorna samt berättelsen om dess lif och historia i dukar på väggarne. Man kan i Siena från Fortezza di S:a Barbera se en blå bergstopp i fjärran höja sig öfver de andra. Det är Monte Amiata.