— Det är dåligt, mycket dåligt, herskapet är alldeles utom sig! Hvilken natt! Det var nu fullkomligt tyst öfver hennes rum, men hon kunde ej sofva, ej en blund! Hon hade ändå stundtals kunnat slumra in de första nätterna, nu var det omöjligt. Så tyst det var. De hade troligen stängt dörren in till sängkammaren, eftersom intet ljud trängde ner. Tänk om barnet vore dödt! Hur skulle hon få veta, hur det stod till, hon kunde ju ej skicka upp midt i natten till främmande människor, som hon icke kände. Icke kände, nej, det gjorde hon ju icke, det föreföll henne sjelf nästan obegripligt, när hon tänkte på det. Hon kastade sin långa, mjuka morgonrock öfver sig och öppnade dörren till förmaket. Nej, Gudskelof, barnet var ej dödt, hon hörde hur den lilla vagnen drogs fram och tillbaka, fram och tillbaka, och hon hörde den låga, vackra vaggsången. Nej, hon hade ej med sin afund dödat sina grannars barn, det lefde, eftersom barnjungfrun sökte sjunga det i sömn. Hon gick in i sin sängkammare och lade sig. Nej, där hörde hon ej vagnen och sången, och ångesten kom öfver henne igen. Hon steg upp, tog kudde och täcke och bar dem in i förmaket och lade dem på den raka soffan där inne. Där bäddade hon för sig. Ja, här kunde hon sofva och hon sof som hon icke sofvit på månader, år, så lugnt, så tryggt, så godt, somnade in vid ljudet af barnvagnen, som drogs så regelbundet fram och åter, fram och åter, af vaggsången, den välkända, den hon själf som lycklig moder ofta sjungit för sitt lilla barn. Och så gingo åter ett par dagar och nätter, de senare tillbragta på förmakssoffan för att liksom vara det sjuka barnet mer nära. En natt var det visst mycket sjukt, ty hon hörde fadrens våldsamma snyftningar ner till sig och då brast hon sjelf i en häftig, ljudlös gråt. Hon gret öfver deras sorg och ångest, öfver att det fans så mycken sorg och ångest i världen och att ingen, ingen gick fri. Förr eller senare! Och hon bad innerligt och varmt till Gud, att dessa stackars föräldrar skulle få behålla sitt barn.