»Det är klockorna, som skära luften från troll och förhäxelse.» Hon vände på huvudet och kunde inte låta bli att storle, när hon såg, hur förskräckta dvärgarna sprungo sin kos igen inåt skogen vid klockljudet. Somliga drumlade omkull framstupa, andra på ryggen. De visste knappt, hur de skulle komma undan nog fort. Och nu gick solen upp. »Å, det är solen», jublade hon, och hjärtat bultade. »Lika strålande som förr! Lever du än?» »Ja, det är solen», nickade han och lyfte ned henne ur sadeln. »Vi få stanna här under mässan», fortsatte han till sina män, som redan väntade honom vid kyrkdörren. Där dröjde han en stund för att skipa rätt bland fattiga och rika, som samlades omkring honom. Det gjorde han med en så mild godhet, att de tvistande småningom blevo nöjda. Sedan gingo alla in, utom flickan, som stod kvar utanför tröskeln och misstroget såg upp mot valvet. »Hur mycket Ura-Kaipa än offrade åt stenarna, kunde han ändå inte förmå dem att sväva i luften», tänkte hon. »Han är en förunderlig man, den nya hövdingen. Inte darrade han nyss för dvärgarna, och nu står han lika lugn under de hängande stenarna.» Otaliga ljus brunno i kyrkan, och rökelsen doftade. Som hon stod där och tänkte på, hur allt förändrats, allt utom solen och skogen, fick hon se en blänkande krigshär, som närmade sig. Då glömde hon sin fruktan och sprang in mellan kämparna under valvet för att varna den knäböjande konungen. »Jag anar, att det är mina danska fiender, och att de trakta efter min krona och mitt liv», svarade han lågt utan att resa sig. »Flicka, sätt dig på tröskeln och giv dig till tåls! Den ljuvliga mässan måste jag höra till slut. Vi människor ha småningom fått mycket, som är oss kärare än livet.» När mässan var sjungen, gick han ut. Striden blev häftig, men kort, och övermannad kastades helge Erik till marken. En av fienderna höjde sitt breda svärd över hans nacke. »Nu vill jag ändå se, om han inte blir rädd!» snyftade hon till och stirrade undersamt mitt i sin fasa.