Med ett ord jag fullkomligt glömde af mig, till dess jag helt plötsligt ropade: »Kära hjärtanes, hvad är klockan?» »Bara half fyra», sa Ene lugnt. »Bara half fyra», skrek jag. »Är ni tokiga, som hållit mig kvar så länge! Midda’n hos kronofogdens är ju klockan fyra!» Därmed rusade jag hufvudstupa på dörren, utan att ens säga adjö. Min tanke hade varit att titta in till Kullen med litet smakgodt, som jag hade med mig i en korg, men det fick lof att vara nu. Inte att han en smul bryr sig om sådant där, men jag tror det gör honom godt ändå att känna det är någon som pysslar om honom litet. Jag sprang inte, jag flög genom gatorna, som lyckligtvis var alldeles folktomma. Ruffen stod i förstugan, iklädd päls, och såg sur ut, fast det var min födelsedag. »Klockan slår i draget», sa han. »Jag har väntat en kvart. Spring genom spiralen. Sofi och jag har laggt fram allting. — Skynda dig bara.» Därmed skuffade han in mig på kontoret. När jag vred mig som en orm i spiralen, så tänkte jag att det aldrig lönar mödan säga aldrig, inte ens om något så litet som om att vrida sig i en spiral!» Lyckligtvis behöfde jag inte kamma om mig. Sofi hjälpte mig så mycket hon någonsin kunde. När hon stjälpte klädningen öfver hufvudet på mig, tyckte jag den frasade så ovanligt styft och så var färgen så underlig. I stället för brun hade den blifvit mörkblå och i stället för slät hade den blifvit vattrad! En moarée-antick klädning! Alldeles ny! Tjock som ett skinn! Fullt färdig! Med spetsar! »Sofi», sa jag matt, »ge mig litet vatten Jag har inte tid att svimma!» I detsamma stack Ruffen upp hufvudet ur spiralen och sa i samma knarriga ton som i förstugan: »Är du inte färdig än, Lovisa? Vi kommer på tok för sent.» »Herre Gud, Ruffen —», sa jag — alldeles yr. — »Jag är — visst färdig — det vill säga — jag är inte alls färdig — det här är inte jag jag är en ann klädningen är den inte utmärkt? Jag