I detsamma sköts köksdörren försiktigt upp och ett litet barnansikte tittade fram. Per flög upp från stolen. Dessa stora, mörka, strålande ögon, som så undrande stirrade på honom, kände han igen – det var Camillas ögon, det var som om hon själf såg på honom, om ock uttrycket var ett barns. Kunde det vara Camillas barn? Men det var ju icke möjligt, att hennes son skulle vara här under detta låga tak, om ock Camilla nu var fattig och öfvergifven i världen. Ty huru skulle barnet ha kommit hit? Nej, nej, det var inte möjligt, men denna likhet var så förvillande, att han blef alldeles förvirrad. Han strök med handen långsamt öfver sin egen panna, för att öfvertyga sig om, att han verkligen var vaken. »Hva har du här att göra?» frågade slutligen barnet och kom ända fram till honom. »Gå din väg!» och han försökte med alla sina krafter att skjuta bort honom. »Hvem är du, lille parfvel?» Den främmande fattade mildt om gossens späda handled. I samma ögonblick gjorde Maria en rörelse och slog upp ögonen. Hvem var denne vackre, ståtlige unge man? Hur hade han kommit hit och hvad ville han? Maria såg, huru barnet försökte skuffa undan honom från hennes säng. »Carl, Carl!» ansträngde hon sig att ropa och sträckte ut sina afmagrade armar. »Herrn har säkert gått vilse?» sade hon sakta. »Nej, jag är hitsänd af en vän till er, en trofast vän, som ni säkert inte glömt.» Öfver Marias ansikte flög ett svagt purpurskimmer. Han talade om en vän? Hon hade blott en enda sådan, och det var Per Knutsson. Främlingens röst hade en vacker, välljudande klang, och den träffade Marias öron som en ljuf, vemodig klockton. Var det inte något bekant i den stämman, ett igenkännande som satte hennes hjärta i häftig rörelse? Hon fäste sin blick forskande på hans ansikte med det väl vårdade skägget och sina ädla drag. Plötsligt reste hon sig på armbågen och såg ännu fastare på honom. Nej, det var inte möjligt och ändå ... ändå ... »Per Knutsson!» skrek hon gällt till och föll häftigt tillbaka i bädden.