Längre bort reste sig ur planteringarnas djup, liksom ett glupskt afgudabeläte, doktorns egen väldigt upptornande mangård, badande i solens förtärande brand, i gästabuds sorl och anrättningars os. Det var ett underverk, ett Babels-torn, fem loftvåningar högt och ärevördigt öfver de hädiska trasvargarne utanför, i vid utsikt öfver flikar af land och vatten, med den tynande hamnplatsen väster mot Hernösundet samt i närmaste grannskap med vårdkallen öfver det djupa barrskogsbältet strax i söder, en furupik öfverst på bergskallen, redo att tändas vid första spaning af barbarerna, som kunde styra upp öfver vattenlinjen på Österhaf och störa festglädjen hvad stund som hälst. Uppe efter den skuggade loftväggens allehanda kråkvinklar, lusttak, utsprång, burar och smågemak vimlade folk i kaftaner, krås och vadmalströjor, så att de objudna gästerna nere på backen, utom det jordfasta planket och de låsta grindarna, påmindes om en flock ärlor och gråsparf på en resligt lagrad storskyl. De, som så uppfattade gästabudets ståt under hädelser och upptåg i gårdens skugga, voro en hop armodsbarn af alla slag: flyktingar undan fiendehand, tiggare, landstrykare och andra hemlösa varelser, de flesta ditlockade genom hungersnödens skarpa matlukt. En gosse hade under dagen dött af svält strax borta på dikeskanten vid gamla brunnen. En falsk profet hade genast kommit som beställd och efter våldsam predikan döpt om det öfriga sällskapet med brunnens vatten till sitt nya evangelium — midt för det samlade predikoämbetets näsa! En tillkallad afdelning af stadens milis hade därpå gripit den falske profeten och efter ett rasande handgemäng med hopen släpat in honom för tillfälligt förvar i ett vedskjul, hvarefter de stannat inom de tillbommade grindarna för att bevaka fångsten, värna sig själfva och skydda gården.