Eskil såg ned och svarade ej. Han ville ej visa Gertrud, att han ej kunde släppa föreställningen att det just var Gud, som gripit in och slagit fienden till henne, som han älskade högre än far och mor. – Nu får vi i alla fall behålla fröken! utbrast han efter en sekunds tystnad, nu är det nog slut med förföljelsen, nu blir di andra rädda och kryper vackert bakom hvarandra, de’ ska fröken få se. Men det hade inte gått så lätt för dem, må fröken tro! Vi hade allt gjort upp en plan mot dem, vi. Han skrattade till, ett litet ungdomligt frustande skratt, som genast hejdades af Gertruds allvarsamma blick. – Hvad hade ni gjort upp för planer, Eskil? – Å, jag har’et här, svarade Eskil och slog med handen mot sin ficka, vi har skrifvit till kungen och bedt att få behålla fröken, för vi hade hört, att de’ gjordes upp om att afsätta fröken. Men nu behöfs det inte. Gud har själf dömt – jaså, d’ä’ sant, jag fick inte säga det – men i alla fall, så behöfver då inte vi mera ta saken om hand. – Mina kära, kära gossar! Gertrud tryckte varmt Eskils hand och såg på honom med en tårfylld, tacksam blick. Det var som om hennes frusna, trötta sinne plötsligen blifvit värmdt af en solstråle. Ack, litet kärlek, litet hängifvenhet, litet glädje, hvad det kan sprida för en underbar dager öfver lifvets mörker! Eskil hade haft rätt, med kyrkoherdens död afbröts förföljelsen mot Gertrud. Skvaller och smädelseanfall upphörde småningom, och vid nästa skolrådssammanträde, där pastor Martin var ordförande, fördes till protokollet ett återtagande af anklagelsekriften mot skollärarinnan Gertrud Björk.