»Just hos henne. Fönstret till hennes budoar stod nyss i ljusan låga.» »Nå, det må jag då säga», svarade Guiseppo med ett elakt grin. »Handskades ni så ovårdigt med tändstickorna? »Vi? Menar du henne och mig?» »Naturligtvis ... Följde du inte med henne upp då?» »Jo, till förstugan, och det var nog meningen att komma längre. Hon skulle bara först gå in för att göra vägen klar, d. v. s. se efter, att inga obehöriga vittnen stodo i vägen ... Men knappt hade hon kommit in, förrän jag fick höra ett helvetiskt larm, där jag stod halfvägs uppe i nästa trappa, och ögonblicket därpå kom en människa utspringande för att rusa ned i porten, och jag ansåg det då naturligtvis klokast att skynda efter för att sauvera mig i händelse af fara ... Därunder kom jag ut på gården, och den var strålande ljus af skenet från konsulinnans brinnande fönstergardiner. Och midt i detta sken stod hon själf gallskrikande: ’Eld! Eld!’... Jag drog mig undan just som brandservisen ryckte in, och vid lämpligt tillfälle kröp jag ned i den här kulan, som vid Bacco är alldeles genialisk för sådana här små äfventyr.» »Hvilka äfventyr? Menar du eldsvådor?» svarade puckelryggen med ett sarkastiskt tonfall. »Dumskalle! Förstår du inte, att det är alldeles utmärkt att ha så nära till kulan, när man har lammet så godt som i sina klor.» »Såå. Du har det?» »Hon är kär öfver öronen», svarade Giovanni braverande. »Och hade inte det där med eldsolyckan inträffat, skulle hon redan fullständigt ha varit min.» »Ser du! Du är rask i vändningarna som vanligt ... Men hur fan skall du nu kunna lokalisera dig. För det är väl meningen, att det här skall bli något mer än blott och bart en kärleksaffär. Ty så’na har då jag inte något godt af.»