Mina vänner, vill Gud, lemnar jag inom kort denna sköna „eviga ungdomens stad “, denna satans brackhåla och ger mig af ut i verlden på fri hand, för att söka lyckan. – Ja, men, min käre vän, det är ju alldeles förskräckligt att gå och ta in kräkpulver. En man af mindre martialiskt lynne och utseende än major Hillerström skulle varit i stånd skrämma magister Naschenius och var det således mindre underligt, att han nu hals öfver hufvud med andan i halsen skyndade ut, utan att kunna eller våga yttra ett ord. – Nå ske Guds vilje! – Ack! På stranden promenerade lille Herman Lind, ifrigt sysselsatt med att „binda Necken “. Gud! – Jag ber ödmjukast om förlåtelse, sade han synnerligen häftigt, men jag får visst med herr majorens tillåtelse gå ner och kasta mig på soffan en stund. Ännu lika lyckliga, som på bröllopsdagen, lefva löjtnant Hillerström och hans älskliga maka. Under detta lilla tumult nappade Nisse sina vänner i rockskörten och hviskade: Öfverallt andades glädje och munterhet. – Hur hänger detta ihop? tillade Oskar. – Hvart skall du ta vägen? Emedlertid är det med mig nu alldeles som med orgelnisten, hvilken gjorde så många preludier, att han glömde spela sjelfva psalmen. Solen sken på den hvita snön, och alla träden rundtomkring stodo i prunkande isperlsdrägt. – Ja, men finns det då ingen annan utväg, för att slippa ifrån Hammarbydalsfärden? – Jag skall göra eder till viljes, återtog prostinnan. – Jojo! ja, nu ger jag hela verlden den och den. Oskars feberfantasi blef således icke utan sin betydelse. Nu på några år ha vi icke firat den tillsammans och så serdeles många gånger till torde den väl inte komma att firas: „hvar menniska skall ändock en gång dö! “ Efter middagens slut åtföljde han sin son till dennes rum, der Gustaf låg utsträckt på soffan och såg ganska blek och skral ut. – Han tar sig också rätt bra ut som sådan, ehuru jag tror, att han skulle blifvit fullkomligt lika bra läkare, som han nu är militär. utropade Nisse, reste sig upp och omfamnade sin vän.