Utanför Petras port uppe vid Johannes stannade de. Det var meningen att Paula och Stellan skulle följa med upp och äta en lätt supé, som Petra hade ställt i ordning åt dem. — Kanske du också vill följa med upp? sade Petra, just när Thomas sträckte ut handen för att säga adjö. Hon hade sagt det impulsivt. Det var svårt för henne att så med ens skiljas från honom. Han svarade genast ja. Så gingo de allesammans uppför trapporna. Inne i salen stod bordet dukat. Stellan satte sig vid pianot och trummade en marsch. Han var litet imponerad av att ha träffat denne forskningsresande, som det stått om i tidningarna, men han ville inte låta märka det. Medan Petra gick ut i köket, visade Angela Thomas in i hörnrummet. Han blev stående och såg på ett fotografi av Petra som ung flicka. Från porträttet gingo hans blickar till Angela. — Det är likt er, sade han då långsamt. Han hade icke kunnat finna tillbaka den gamla Petra, den Petra han en gång för så länge sedan hållit i sina armar. Men Angela! Ja, Angela! Hon var det som var den unga flickan han en gång sett i sin första ungdom. Han tyckte att hon var det förflutna som nu leende kom tillbaka till honom. Han kände sig till och med en smula blyg för henne. Hon såg på honom med klara blickar. Han vågade inte möta dem. Hans förödda och döda ungdom sved under dem. Petra ropade på dem inifrån matsalen. De slogo sig ned kring bordet. De talade om pjäsen de nyss sett. Paula sade som vanligt inte mycket. Det var visst Stellan som pratade mest. Thomas såg på honom litet förvånad. Det här var alltså den nya manliga ungdomen! Den var åtskilligt fräck och gåpåig, i det fattades ingenting. Men manlig var den i alla fall just inte. Han kände sig gammal, men nu på ett beskt och syrligt sätt, hätskt och föraktfullt.