Och all tillflykt var henne stängd! Dessa båda, Adolf och Geijer som hon mest älskade och värderade på jorden, hade nu afvisat henne från himlen! Så snart det dagades uppsteg hon och gick förut den väg de skulle fara uppför de branta backarna som där börjar Peterswald. Hela världen var för henne förändrad, intet fadersöga följde det arma irrande olyckliga barnet, intet öra hörde dess klagande bön eller dess jublande tacksamhet. Ensam så som hon aldrig förr känt sig var hon nu, förskjuten af Gud och människor hon var som löfvet för vinden, irrande utan ledning – utan mål! Omsider, då hon kommit högt upp, skingrade sig dimman och solen uppgick klar öfver berget, denna syn återväckte den känsla af glad tacksamhet som solens uppgång alltid hos henne väckt, det var som en helande balsam på hjärtat. Hon var ensam – men solen lyste ock för henne – oberoende af människor kände hon sig ej mer så öfvergifven, hon var nöjd att ensam få reda sina tankar!