— Vackert — nå, jag vet inte det. Det är ju att kasta sina pengar rent ut i luften, men herregud, när man har råd så. — Det tycker jag med, vågade fru Lundberg infoga. Visst är det vackert medan den stiger opp, men det går ju så fort att man knappt hinner se, och sen är det ingenting annat kvar än en käpp och lite sotigt papper. Det är inte mycket man har för pengarna, men August tycker om det. — Står ni och talar om pengar nu när vi ska ha roligt, sade herr Lundberg ogillande. Jag tycker fyrverkeri är förbannadt vackert så här om höstkvällarna. Och om fröjden inte är så synnerligen lång, är den så mycket större medan den varar. — Ja, sade Elsa plötsligt, jag tror du har rätt. Det har jag för resten hört förr af någon annan. Hvarje ny raket steg högre än den föregående. Den sista sköt som en komet högt upp mot stjärnorna, och när den till slut sprang sönder, drefvo tre par ljuskulor som seglande fåglar långsamt bort öfver skogen. Länge kunde Elsa följa dem innan de blefvo ett med mörkret. Herr Lundberg ref eld på en tändsticka och förde sina gäster tillbaka in i villan. Elsa stod kvar och såg dem figurera bakom de immade rutorna. Hon visste nu, att om hon aldrig fick se allt detta mer, var det intet hon skulle sakna. Ångbåtens signaler ljödo ånyo, tre gånger. Tre skoflar mull öfver det förflutna. Gruset rasslade under Elsas fötter när hon skyndade mot grinden. Klinkans fuktigt kalla metall kom henne att rysa. På landsvägen började hon springa som en vansinnig, hon hade för sig att de förföljde henne. Flämtande stod hon på bryggan och såg ångbåtens rubinröda babordslanterna närma sig. Inne i salongen kröp hon ihop i en vrå, hon frös, men var alldeles lugn. Här var intet att lägga till eller ta ifrån längre, det hade kommit som det måste, och med glädje såg hon sitt öde gå mot sin fullbordan. Men högt däruppe öfver hennes hufvud brunno himlens eviga stjärnor. MOT SKYMNINGEN