Efter detta äfventyr synes han ha funnit en tryggad men bekymmersam tillflyktsort i England. Jag sluter mig dertill af en i London tryckt broschyr, som jag tillfälligtvis upptäckte i Düsseldorfs bibliotek en gång då jag klättrade ända upp till de öfversta bokhyllorna. Det var ett oratorium kalladt »Moses på Horeb», författadt af min onkels onkel på fransk vers; förordet var skrifvet på engelska och dateradt London. Möjligen innehöll detta oratorium något af hans egen ofvannämda vision. Verserna voro som all fransk vers, rimmadt ljumt vatten, men i förordets engelska prosa kokade vreden hos en stolt man, som befinner sig i torftiga förhållanden. Ur innehållet i hans anteckningsbok kunde jag icke tillegna mig mycket; det mesta var, kanske af försigtighet, skrifvet med arabiska, syriska och koptiska bokstäfver, hvaribland, underligt nog, franska citat förekommo; så t. ex. rätt ofta följande vers: Où l’innocence périt, c’est un crime de vivre. Jag frapperades emellertid af månget yttrande, som likaledes var skrifvet på franska, det idiom som han i hvardagslag synes ha begagnat. En gåtfull uppenbarelse, svår att förstå, var denne min onkels onkel. Han förde en existens, som icke skulle ha varit möjlig vid någon annan tid än midten af det adertonde århundradet. Han var till hälften en svärmare, som gjorde propaganda för kosmopolitiska, verlds-lyckliggörande utopier, till hälften en lycksökare, som i känslan af sin individuella kraft sönderbryter eller negligerar ett murket sällskapslifs murkna skrankor. I alla händelser var han i hvarje tum en menniska. Hans charlataneri var icke af den vulgära sorten. Han var ingen vanlig charlatan, en sådan som på marknader brukar rycka ut tänder på bönder, nej, han trängde djupt in i de stores palats och ryckte ut deras starkaste kindtänder, liksom salig riddar Hüon från Bourdeaux gjorde med sultanen af Babylon.