– Där har Ni dem, sade Pierre och tog upp de andra 500 kronorna ur rockfickan. – Har tjänt dem, svarade han. – Det är ju bra, men – Redan en timme efter midnatt satt jag på kuskbocken. Han ville springa bort ifrån det altsammans till en annan plats på jorden, där hans själ funne någon ro. – Jag skall bli frikänd sedan rätten fått del af, hur saken förhåller sig. Gud tröste mig före ’ t, säger jag. Det var en man, som olyckliga förhållanden hade gjort barsk och kort för hufvudet, en man, som nu beslutsamt sökte sin lycka och icke ville förlora någon tid. – Hörde ni ingenting, fortfor hon, vänd till Haller. Man skulle kunnat tro, att det var hin onde själf, som var ute och körde med sina fålar. Fru Lind hade hört, när nyckeln vreds om i låset där nere, och hon hade genast anat oråd. – Väntar Ni ingen? I detta ögonblick höres en skarp kvinnoröst uppifrån trappan: Sofie Lemontow teg ett ögonblick. och då plägar ju sången tystna för alla de materiella kraf, hvilka familjens underhåll ställa på honom. Kära Maria, sätt dig här hos oss och drick ett glas vin med oss och prata med den sällskapliga herrn här. – Det skall bli. Men redan innan detta hade hunnit afslutas, hade Pierre – Ivan Sund – funnit på råd. – Ja visst sjutton! De båda männen hade i samma ärende redan flera gånger aflagt besök hos denne, men polismannens skarpa öga upptäckte genast, att något nytt var på färde. Lemontow hade slitit sig lös ifrån dem. Vi igenkänna i honom ingen annan än Ivan Sunds och texasmannen John Mills reskamrat däruppe i det nordliga Klondyke. Först en beskrifning öfver honom. Kassör Willman skulle nämligen med sin fru bo i den våning i det gamla Asserska huset, som stötte intill bankirens. frågade fru Haller ängsligt. Snart var skrifportföljen funnen och postpapperet framlagdt. Fången tycktes icke vara vid sina sinnens fulla bruk, ty hans blickar hade fått en glasartad hemsk glans, som förskräckte de närvarande. – Tack! Öfverstinnan tänkte inte mera öfver hans sorgsenhet. – Vi ha ju telefonen att tillgå.