Men, afbröt Henrik; Colombine är dock en botgörande Magdalena, som omvänder sig och genom ånger försonar sig med kyrkan och verlden. Som omvänder sig så pass, att hon i sitt sista ord drifver gäck med den heliga Nattvarden 4: det står alltså läsaren fritt att taga hennes ånger för allvar, eller för en ironi öfver kyrkans fordringar, en satirisk concession för den christliga convenansen. Påminnen eder vidare Ninon de l’Enclos, Amorina, det så vackert utmålade hetär-lifvet i Isidorus, vidare Ferrando Bruno och Ryssarnes Minnen i Norrköping! I Hermitaget är Kung Waldemar hufvudpersonen. Så länge han lefde tillsammans med de båda systrarna, så länge gick honom allt väl, han var ”stark och fullkomlig,” och alldeles i sitt rätta esse; men sedan han nödgades blifva from och afskeda Juta, blef han svag, förvirrad och allt kom för honom i olag. Så säger han sjelf, och den helige Patern svarar derpå (sid. 157): ”Du har rätt; detta var verkligen tidpunkten för din sjukdoms början, då du vek från din började bana och Juta inneslöts.” Är icke detta en religionstjenare alldeles à la Furumo? Vidare. Detta par hade en dotter och denna hade en älskare. Mellan dem var ”en evig, ovansklig kärlek,” – de ”älskade hvarandra rätt,” men ”jorden skulle icke få skryta, att hon sett dem förenas”; de borde ”icke önska ett halft, i mörker tynande förbund, ett gift, det gröna jorden erbjuder.” Deras kärlek var således för ren, för god för äktenskapet; de måste i kloster – och det är en moder som drifver dem dit in. Likväl, inföll Henrik, måste cousine Ulla medgifva, att Furumo icke bildar vällustiga, förföriska målningar.