ångvält? Så försvann Polly under välten. När jag återsåg henne var hon platt som ett bräde och oupplösligt förenad med makadamen. Det var det sista jag såg av Polly. Jag blandade mig nämligen diskret i folkmassan. Men jag sörjde henne verkligen uppriktigt. Hon var så tillgiven. DEN TYSTLÅTNE Främlingen kom in på baren genom hotellingången, nickade bekant åt bartendern och lade en femcentare på disken. Eddy, bartendern, nickade igen och ställde en flaska lemonad framför honom. "Skall det bli barnkrubba här nu också?" frågade Bob Kelly spetsigt och mönstrade främlingen från topp till tå. Denne, en smart och bleklagd liten man, låtsades inte ha hört, utan slog lugnt upp sin lemonad, smakade på den, tog en pastilj ur fickan och stoppade den i munnen. Bob smålog. Bartendern smålog också, men inte mot Bob. "Tattale liten", sade Bob. "Han har fått ont i halsen och har inte sin mamma här, som kan se till honom. Men han tar sin medicin ordentligt själv." "Låt pojken vara", sade Iwar Hanson. "Han gör dig ju intet för när." "Håll käften", svarade Bob. "Du är inte tilltalad. Jag ska inte röra honom förresten, han är så liten och klen. Men han är rädd, den tusan, och vågar inte svara ett ord eller ens titta på mig. Visade han åtminstone, att det fanns ruter i honom, så skulle jag bjuda på whisky." Främlingen stod fortfarande oberörd. Smakade på sin lemonad, smålog åt Eddy och tog upp en tidning ur fickan. Då blev Bob litet smått förbaskad. "Hör du, du, du!" sade han till främlingen. "Tror du, att du är något slags europeisk prins eller så, som inte kan se en vanlig enkel amerikansk medborgare?" Främlingen vände bladet i tidningen och började läsa fotbollsnotiserna. Bob Kelly låtsades han inte om. "Hör du, Bob", sade Eddy, bartendern. "Nu kan det vara nog med det där. Om en person, som till och med bor här på hotellet, vill gå in till den här baren och dricka vatten eller va tusan som helst, och läsa sin