Det är från freskerna i Orvieto Selma Lagerlöf fått själfva den sammanhållande idéen och ramen till Antikrists mirakler. Med en modern omtolkning, som är mer fyndig än verkligt innehållsdjup, låter hon Antikrists tid vara socialismens, och den undergörande Kristusbild, som representerar hans kommande, bär på pannan lyckoteoriens lösenord »Mitt rike är endast af denna världen». I det afslutande samtal mellan den helige fadern och den trohjärtadt enfaldige landtpatern, som velat bränna den undergörande bilden, hvilket lyktar hela verket, pressas denna tankegång till det prosaiska, i det författarinnan tager fasta på Leo XIII:s bekanta uttalanden i den sociala frågan, och förbinder dem med sin tankegång. Kombinationen är skickligt, ja fint gjord, och ändock är det som om sägnens must förtunnades och förflyktigades i denna tolkning. I det hela är ramen det minst lyckade i denna bok. Inledningen är rent tråkig. Författarinnan sträfvar där efter en historisk stil, som ej passar henne. Så mycket gladare är man att kunna framhäfva, att hela detta ytterverk föga betyder för bokens helhetsintryck. Det är ett praktfullt men tomt skal till en lyckligtvis så mycket mera lefvande kärna – och denna kärna är historierna om »folket i Diamante».