I förmaket satt professor Stenkåhl och läste i statskalendern, väntande på entré. Nej, si ... Han blev skenbart (icke synbarligen) glad att få råka Falkenström, och frågade vart han skulle hän. Jag skall opp i polisen! svarade Falkenström, som befann sig i en naiv stämning för ögonblicket. Vid ordet polisen koagulerade Stenkåhls lättflytande känslor, och han rullade in sig som ett vått ålskinn framför eld. Det retade Falkenström och han beslöt rulla opp honom igen. Du känner visst fröken X? Jo, jag är släkt med henne. Nå då så ... kanske du kunde förmå hennes släktingar att rappellera henne ... Varför skulle jag det? Kan du inte gissa? Du vet ju att hon är tribad. Nej, det vet jag inte ... Ja, men jag vet det, och det är mig tillfyllest för att få henne avlägsnad ur mina barns hem! Inför mig behöver jag icke ditt vittnesmål Stenkåhl drog öronen åt sig ... Hör du, gå icke till ytterligheter ... följ mitt råd, sök Hanna Paj, hon ställer saken till rätta i godo. Detta sades med en trovärdighet i tonen att Falken fick recidiv på sin naivitet, tackade med ett handslag, och gick ut att söka Smartman, som väntade honom. Smartman satt och skrev en artikel, han tittade upp åt vänster, och frågade förströdd: Vad var det om? Om mina barn. Det har jag inte tid med! Det vida hjärtat hade krympt samman, hade glömt hela historien. Men Falkenström förstod icke: Vad gick åt Lögnroth idag? Han var trött på ditt spring ... och för övrigt tyckte han bara det var roligt se dig på redaktionen som du svurit aldrig besöka. Nu förstod Falkenström, men han ville avvrida honom ett råd innan han gick: Tycker du jag skall gå till Hanna Paj? Jag s r i Hanna Paj, gå vart f n du vill. Skulle inte vi äta frukost tillsammans? Frukost? Den har jag ätit medan du badade! Men du lovade att följa mig till myndigheterna. Jag? Då var jag väl full! Ajö med dig, nu måste jag skriva. Ett råd ska du få: rör inte i den saken; ty »de där herrarna» råkar du i alla samhällslager, även där du intet tror. De utgöra ett frimureri och äro