Situationen är talande: Cecilias misslyckande med att stänga dörren förebådar slutscenen när det blir klart att Axel har flytt. Guimard: Jag ser klockor ringa – och jag känner smaken av lik – det luktar i munnen som härsket smör – fy! Således påverkas hela utformningen av dramatexten vilken skrivs för att åstadkomma en effekt eller ett intryck hos mottagaren. Om man litar på hans egen bekännelse att han inte är otrogen mot henne, och om vi antar att han inte har en affär med Mlle Y, upptäcker vi att han har tvingats till ett liv utan intimitet. Under den korta femte scenen sker inte så mycket annat än att Annette inträder på scenen och löjtnanten konstaterar att hon ” redan [är] klädd! ”. Fastän de bägge markerar två hierarkiska positioner, ett överläge och ett underläge, har de expositoriska analyserna tydliggjort svårigheterna med att avgöra vem som är vinnaren i Den starkare och förloraren i Paria. Hon är visserligen mån om att hålla sin man varm, men detta sker genom att hon låter sin sula gnuggas mot honom, det vill säga genom att trampa på honom, toffelhjälten, eller hans små fötter. I Första varningen och Inför döden finns konkreta tidsbestämmelser (” i våra tider ”, ” på 80-talet ”), medan exempelvis tiden i Samum preciseras genom upplysningen att Guimard är ” [l] öjtnant vid Zuaverna ”, en beteckning från 1839 för fransmännens regementen i Algeriet. Det är dock fortfarande svårt att veta om detta är sant eller inte. Man får föreställa sig att dessa repliker på en scen framförs med kompletterande handlingar från skådespelarnas sida som illustrerar vad de talar om (s. 57). (S. 139) Hon öppnar en tapetdörr, så att vindstrappan synes. Därför är Törnqvists dynamiska syn ett tilltalande sätt att beskriva Första varningen: en pjäs som hör hemma i den naturalistiska dramatiken lika mycket som den 340 341 Lide 1991, s. 154. […] [D] enne nekade att gifta sig med er, sedan ni varit honom otrogen. Det är emellertid inte helt oproblematiskt att tala om enaktaren som en fast genre med utmärkande drag.