Jag skulle målat henne – om jag kunnat Hej hopp, i den bristande sansen nu fattas ej mycket i dansen. Hon linkade in i det sista, nu ligger hon död i sin kista, och torparn så ynkeligt låter och torkar sitt öga med ärmen och snyftar: » Vår herre så ville! » och bjuder på supning och gille. Han hade spenderat kamraten brännvin och själf druckit. Och han fiskade inte de närmaste dagarne. – Är Eriksson galen? – Han har pängar till ’ et – mente någon. Han skrattade inte bara åt hur den äkta mannen dansade, utan allra mest åt hur han skulle lura honom. När han dundra ’, fick en böja hufvu ’ t i kyrkbänken. Den är väl inte hårdare än graniten. För jag vill ’ et inte. Han låg och snarkade – hon trampade spinnrocken. Hur galet detta är, vet hvarenda vestkustbo, som inte bär kramlåda. NÄR PRÄSTEN DOG. – Hå hå, ja ja – vaggar hon fram och åter – en blir så gammal, så en knappt kan gå. Han rifver sig i håret och tittar på sina smutsiga naglar. Han skyndade sig fram andfådd – Skål! – Mister jag honom, är det i alla fall hafvet, som tar honom – svarade gubben allvarligt. Vår Herre, som ger oss rägn till årsväxten! BOTTENFISKEN. – Nå, Snickar-Ernst, nu vet du, hvem som angifvit dig. Men jag tror, att jag slipper. – Vi ska väl gå då. Nä då! Eriksson vandrade sakta mot sin bod. – Goddagen, skulle jag väl säga. Ola är sjuttitre år och sonen femti. Jag är ett så ’ nt kräk. Men Olaus var spinkig och det var ingen kläm i hans ben. Han vädrade affär. Men det var för sent. Föräldrarne grälade för de förstörda metorna. Så ställde han sig att tyst grubbla igen, nitande ögonen vid Husepojkarnes bål. Ernst blef blodröd. En bonde satt bredvid kusken. Herre gud, var han en så dålig människa, att han gick och tänkte sådant. Det lönar sig inte Båten stod och skafde sig mot en » sten. » Och på stenen låg ett djur och storbligade på honom. – Jag ville ha nå ’ t att dricka.