Det dröjde icke länge förr än de små ungarna kunde stå på benen och äta gryn. Hvem var stolt, om icke tuppen, åt denna tillökning i familjen? Han gjorde sig nu dubbelt så vigtig, halskråset dubbelt så yfvigt och satte högt upp stjertfjädrarna så att de vajade som flaggor, när han kryssade fram och tillbaka och fjeskade kring ynglet; ännu mera stoltserade han när hönan, omgifven af kycklingarna, första gången sträckte sitt bleka näbb genom hönshusdörren och koxade omkring sig för att se om hon skulle våga sig ut med småherrskapet, som blott fyra dagar gamla hvarken behöfde gångstol eller fallvalk för att utan fara kunna ströfva omkring på hönsgården. De små slogo ut sina tumslånga vingar, sträckte fram det lilla gula hufvudet och hoppade utför tröskeln i ett enda oförväget skutt, till minst fyra gånger sin egen längd, utan att svigta eller falla – en bragd som en fullväxt menniska icke gerna gör efter. Tuppen ledsagade dem artigt ut i det gröna. Kycklinghönan var nu den förnämsta på gården. Tuppen sparkade så att sand och spånor yrde högt i vädret för att skaffa korn åt den unga truppen och gol så eftertryckligt, att han höll på att spränga rösten. Hönan pratade till höger och venster, kycklingarna qvittrade; det blef ett lif och ett lefverne i hönsgården så, att det var en lust både att se och höra. Alla ärade den nya familjen och visade honom den största respekt, och bäst var det då ungmors fjädrar dagen om stodo upprätt som borst och hon var blefven så morsk, att hon agade dem allesamman och tuppen med. Lilla grå Göken.