En stund efter att Alexander hade aflägsnat sig, gick Karmides till det lilla bokrum, som var beläget invid hans sängkammare. Hans ansigte var blekt och hade stämpeln af dyster beslutsamhet. Sedan han funnit den rulle, efter hvilken han sökt, flyttade han lampan till en soffa, lade sig på densamma, öppnade boken, men glömde att läsa och försjönk i sina egna tankar. – Dock, jag måste skrifva till henne ... endast några rader ... för att rättfärdiga mig ... befria mig från hvarje ytterligare tanke på henne. Han steg upp igen, lemnade boken och satte sig att skrifva: „Karmides helsar Rakel för sista gången. Jag tog det steg, hvartill min plikt emot dig uppmanade mig, och af hvilket vi begge hoppades en fastare anknytning af de band, som förenat oss. Du vet nu utan tvifvel, att jag gjorde det förgäfves. När jag i dag hos din fader anhöll om din hand, blef han förstummad både af harm och förvåning. Du, hedningen, du den lättsinnige, liderlige, utarmade Karmides! Det var hans svar. Jag behöfde ingen utläggning af detsamma; jag behöfde endast se den blick, hvarmed han beledsagade det. Tyvärr, min Rakel, har din fader alldeles rätt. Oss emellan är en skiljemur, som ej kan öfverstigas. Må ödet städse vara dig vänligt! Hvad mig angår, så har jag varit vis nog att göra mig utledsen på samma gång som utarmad. Hvad bekymrar det mig, att jag icke har ett guldmynt, för att köpa ett nöje, då jag ej ens vill hafva alla verldens nöjen till skänks? Lifvet är mig en utpressad orange, hvars skal jag kastar bort. Jag går till ett land, der man lika litet besväras af glädje som af smärta, lika litet af fruktan som förhoppningar, förmodligen icke heller af tankar. Men kan man tänka der och minnas det förflutna, så torde det hända att jag någon gång vill blanda det gudomliga lugnet, som njutes der, med en tanke på dig.“