Hjälp mig nu, annars dödar jag dig! » Och han ryckte i ett nu till sig Hagens revolver, som, ständigt laddad, hade sin plats på skrifbordshyllan. Hade Max Hagen varit feg, om han visat en gnista rädsla eller bedt för sitt lif, så skulle han i nästa sekund varit en död man. Nu skrattade han blott och sade med en axelryckning: » Kan det återgifva dig ditt förlorade paradis, så skjut mig gärna! » Denna kallblodighet räddade honom. Besinningen återvände hos Sten, och han lät armen sjunka. En lång stund förgick, utan att någon af dem talade ett ord. Slutligen bröt Hagen tystnaden. » Det gör mig ondt om dig, Sten, verkligen ondt. Jag är ledsen. jag önskar. » Han af bröt sig, generad öfver sin » känslofullhet ». Så stor var Max Hagens makt öfver Stens själ, att dessa få ord af vänlighet voro nog att fläkta bort hvarje vredens känsla därur. Någonting likt en snyftning arbetade sig fram ur ynglingens bröst. » Max, åh, Max, » stönade han, » jag tror, att du lider med mig. Förlåt! » Utan att invänta svar vände Sten sig om och skyndade ut ur rummet lika hastigt, som han kommit in. Genom gatorna ilade han i språngmarsch tillbaka till det låga rummet under takåsen. Lampan stod och brann på bordet, men Bertil var ej inne. Sten kastade sig handlöst i soffan, ett rof för den mest våldsamma förtviflan. Hans hufvud brände, alla pulsar bultade, ingen tanke kunde taga form i hans förpinade hjärna, det fanns för honom ingen räddning, intet hopp, intet lif. Då föll hans blick på ett föremål, som han höll i handen — det var Max Hagens revolver. Utan att känna något annat än glädje öfver upptäckten, riktade Sten vapnet mot hjärtat och tryckte af. Ett skott smällde, rummet fylldes med rök, och revolvern föll till golfvet. Stens armar sjönko slappt ned, hans hufvud böjdes, men de stora ögonen stirrade framför sig, som såge do något öfvernaturligt, hemlighetsfullt, mäktigt. Nu rycktes dörren upp, och Bertil rusade in.