Och söfdes grubblaren in. Han vaknade upp för en stämma I solig morgonväkt, Och öfver sig lutad såg han En man i arbetsdrägt. Och brefvet låg där fuktigt I daggiga blommors famn: Det syntes, som tårar löst sig Från hennes älskade namn. Utföre. Där salen dammar i strålesken Och i valsen hvirfla slutna par, Där fram i fläktande tobaksrök Orkesterns tonsvall gungande far, Där sminkade anlet glimma förbi Och det blänker mången menande blick – Där dansar han upp med en spänstig en På höga klackar och smidigt kvick. I loge bak veckiga förhäng dold, Han se’n med skummande glas i hand Sitt skämt i leende kvinnoflock Slår löst med kinder i feberbrand. Och när han låter med liknöjd min Blickarne glida i smyckadt lag, De stanna vid en, hvars anlete ger Ett återsken utaf kända drag: Den samma pannan, den samma hyn, Och kinden det samma skälmska bär, Men hon förstår hans andes lif, Det känner han väl – sådant nu det är. Dock nattens nöje är armt och platt, Men godt det lisar vid pärlande glas Att veta sin lifskraft ödas hän, Ty närver slappna vid nattligt ras. Sorg och tröst. Hon hade tillykt hans ögonlock, En svartklädd moder med blicken klar, Af smärta tårfri. Hon grät ändock, När man ur huset hans kista bar. Han gått i döden vid unga år Och midt i stormande fröjders rus. Dock än hans anlet bar späda spår Af gossefägring, som gaf det ljus. Hon sörjde mycket. Det fans ej natt, När ej för ögat som nyss han stod Med lifstrött leende, rank och matt Och fina kinder förutan blod. Och sorgen växte. Men ro den fick: Snart gafs ej dröm, där ej moder tog I famnen gosse med klarblå blick Och blodvarm kind, så som förr den log. Sägner från Island. Vaggvisan i Hämdmaning har blifvit förf. muntligen meddelad. Motiven till de öfriga dikterna i denna grupp äro hämtade ur Jón Arnasons ”Islenzkar Þjódsögur ok æfintyri”.