– Nej, nej, Nisse, låt bli mig, återtog Oskar. Jag drömmer bestämdt om henne i natt. – Nej, allting annat, utom det, sade Nils, i det han lade brefvet och tjugufemriksdalern i sin portmonai. Den gamla satt tankfull med hakan stödd mot handen. – Hur är det fatt? – Nej, nej, Nanna, Nanna, genmälde Naschenius i vek ton, kom i stället i min famn och säg, att du älskar mig, att du vill, att du skall bli min brud! Det är för att hämnas på mig för den straffpredikan, jag i förrgår höll för honom. Så, de äro nu båda döda Jaha en gång dö och sedan domen Jag sitter då i mitt skrifrum, det som pappa nu har, röker en stor sjöskumspipa med alnslangt skaft och läser Aftonbladet. – Men jag är värdinna jag, sade Hilma och rätade på sig. Tiden förflöt hastigt. – Kallad af omständigheterna och uppmanad af mitt eget hjerta, uppträder jag i dag, såsom talare, för att, oaktadt vi alla här veta dagens betydelse, dock i få ord tolka, hvad vi alla känna med anledning deraf. – Men, som gentila kavaljerer, sade Nisse, så skolen J väl inte låta damerna gå så der allena, pojkar. Men kärleken är ju blind: Hilma skall kanske icke tro allt, hvad du skrifvit till henne om hennes hjertas utvalde, ty en qvinna, min egen lilla Nanna, tror aldrig någonting annat, än hvad hon vill tro. Hvad tror du? Den gamla satt i sin länstol, sysselsatt med något handarbete, under det Emma med förgråtna ögon hade slagit sig ner vid sitt gamla klavér, på hvilket hon slog idel mollaccorder, utgörande variationer af så mycket utaf marschen, hon nyss hört, som hon hunnit uppfatta. En brännande törst plågade honom. Oskar gick in och hälsade på sin värdinna, Gustafs mor, och lemnade henne afgiften för första månaden. – Nu får man se, sade Oskar och öppnade den, hvad posten i dag bringar för nyheter. Men vi vilja nu, efter att först meddela några små upplysningar om den familj, de ärnade besöka, i förväg begifva oss till densamma.