»Att skåda allt detta vigande hade en grufvelig hop sig samlat i kyrkan och däromkring. Kom så ett larm att fienden var när och allt folk höll på att tränga ihjäl allt folk. När ingenting annat förslog att sansa token, sprang generalen inom altarringen och klädde af sig mest hvarenda tråd. Då blef det så pass häpet och tyst en handvändning, att han kunde säga för dem huru det var, sedan två människor ihjältrampats. Det var bara röde norske krigsmän, som i dag gå Hornö-färjan nord öfver Ångerman-älfven uppåt Västerbotten att ta styr på ryssen. Dagen började med att Aspen afklädde sig själf inför Gud och människor och jordsatte två lik. Det lyktade med två lik på nytt och då stod landsens nydöpte herre mest naken till altars. Öfver alla de gudsunderligheterna hafver så Mäster-Abraham i Säbrå, som var bland grafölsfolket, redan gjort en lång rimkrönika, som alla skämmas för utom han själf, men hon blir tryckt ändå en gång i världens tider för sin klenhets skull. Mera vet jag inte nu på väg från fjälls.» I sanning, det var ej nöd, så länge Ol-Evert gick fram och åter i landet, säker som amen i kyrkan, och ofta säkrare, om hvad som händt, hände eller skulle hända. Och medan åhörarne på nytt sorlade af häpnad öfver så många gudsunderligheter på en Mikelsmäss-dag, stapplade den gamle oförtruten vidare på sin väg mot hafvet, som han skulle se framför sig under bön vid månens nästa fylle, innan väskan vändes om till fjälls i sin jämna återgång.