Barn som utsatts för emotionella trauman som våld, sexuella övergrepp eller tidig separation tycks inte bara kunna drabbas av direkta och påtagliga följdverkningar [1], utan också löpa en ökad risk för psykosociala problem ända in i vuxenlivet [2-5]. Den vetenskapliga litteraturens omfång har ökat dramatiskt, men dess komplexitet har minskat i motsvarande grad - även om ett antal frågor fortfarande är obesvarade. Detta fenomen kallas barndomsamnesi och tycks motsvaras av svårigheter hos barn i denna ålder att koda in och verbalt återge självbiografiska eller » episodiska « minnen [12]. Att barn kan fås att lämna felaktiga upgifter om till exempel sexuella övergrepp innebär dock inte att det alltid är lätt att få fram valida berättelser från barn som verkligen har erfarenheter av detta slag. När sådana tekniker används är det möjligt att få de flesta förskolebarn att medge att de deltagit i dramatiska händelser, exempelvis en helikopterfärd, som i själva verket aldrig ägt rum [26]. Teorier har modifierats och rensats ut. Om man manipulerar individens kriterier [23, 24] eller minnesbilder, till exempel genom att upprepat uppmana barn att tänka efter om de varit med om en utförligt beskriven sak [20] kan barnet komma att uppleva det beskrivna som en verklig erfarenhet. En annan modell som använts för skapande av felaktiga självbiografiska minnen för hela episoder utgår från teorier om » misstag i ursprungsbedömning « [22]. Falskt negativa svar Flera välgjorda studier tyder på att erfarenheter av övergrepp i barndomen leder till ökad risk för psykosociala problem ända upp i vuxen ålder. Syftet med denna artikel är att ge en kortfattad översikt över det nuvarande kunskapsläget. Detta ledde till några års intensiv forskning, inte minst i USA. En möjlighet som tidigt populariserades var att det skulle finnas särskilda psykologiska försvarsmekanismer som gör att minnen av sexuella övergrepp bevaras mer eller mindre intakta, men att de samtidigt är oåtkomliga för medvetna försök till framplockning.