"Ja." "Förlåt mig, mäster Wolf, men jag begriper sannerligen ingenting." "Då ska' ni få höra. Medan den österrikiske officeren var som bäst i farten med att tutta på mina hus, ni kan se branden der borta, strax till höger om kyrkan, lyckades jag smyga mig undan och fick då höra hvad österrikaren sade till Franz. Just så här sa' han: 'Du har bedragit oss.' 'Nej', sa' Franz, 'han finnes bestämdt här inne.' 'Men, du ser ju sjelf, att här inte en gång finnes en katt', svarade officeren. 'Dumt att jag inte kunde få tag i honom och betala honom för gammalt i Wien.' Slutet på visan blef att officeren befalde sina män att föra den stackars Franz Gründler till stora torget och skjuta honom. Ja, se der kommer tåget. Ser ni inte der vid lyktskenet hur hvitt den olycksalige pojkens ansigte är? Det är svartsjukan, som drifvit honom till detta steg." Under det mäster Wolf talade, hade Annchen plötsligt fått en idé. Utan att närmare redogöra för densamma, hviskade hon: "Det är synd om Franz, jag vill rädda honom." Joseph von Bierich och mäster Wolf betraktade henne med förfärade blickar. "Är du galen?" sporde den först nämnde och kramade den unga flickans hand så våldsamt, att hon nära nog uppgifvit ett rop af smärta. "Ja, det samma frågar jag också", sporde mäster Wolf. "Nej", svarade Annchen. "Låt mig bara hållas och allt ska' gå bra." Mäster Wolf visste förut, att det skulle vara omöjligt att försöka hindra den unga mjölnardottern från att sätta sitt beslut i verkställighet. Tillsammans med Joseph von Bierich trängde han sig för den skull fram mellan de tätt sammanpackade menniskohopar, som dels af nyfikenhet, dels af medömkan strömmat till för att åse exekutionen. Franz Gründler var hvit i synen som ett lakan, då han fördes fram på torget. Det fladdrande skenet från oljelamporna och från soldaternas facklor gjorde hans utseende ändå hemskare. Soldaterne voro uppstälde och officeren skulle just gifva tecknet, då Annchen modigt trängde sig fram mellan knektarnes led.