Det är främst om de okända som denna berättelse ska handla. Apiaries ansågs vara kungatrogna, det var ännu en anledning att inte sätta sig upp emot dem. Bakom dem fanns bara sjön som tycktes allt mörkare i höstrusket, mellan några snår stod avträdet i strandkanten. Maja hade redan hört ryktena, mötts av dem när hon varit nere på fabriken för att lämna ull. Och det behövdes mer för att komma igång. Bland andra berördes också magasinspersonalen och därmed Per. När de kom närmare såg hon en kvinna som stod framåtböjd och rörde om innehållet i en hink, hennes spruckna smutsbruna särk hade glidit i sär och lämnat den breda men magra bakdelen bar. Det kunde väl tänkas att det fanns många förmildrande omständigheter i hennes fall, att hon dragits in i saken mot sin vilja. Då började det bli otrevligt att arbeta med lakningen och tvättningen av ullen. Förresten hade de gjort upp att de skulle gå och hämta bränsle vid stranden intill Hammarby sjö, där de torra träden fanns. De vinkade åt honom och fnittrade och han vinkade blygt och försiktigt tillbaka. De arbetare som inte ville foga sig efter reglerna utan försökte klara sig själva och bjuda ut sin kraft räknades som landsstrykare och lösdrivare. Varför? Någon påklädning var det knappast fråga om, de flesta hade legat i de få paltor de hade. Eller lika begripligt som att vackra växter levde av gödsel och jord och att salpeter och krut kunde framkallas ur de dödas mull och rutten urin? Men det viktiga var: vad kunde de göra för Sofia nu för att hjälpa henne? För några år sedan hade bolaget beslutat att inte längre ge några försäkringar på trähus som uppbyggdes i stället för tidigare nedbrunna hus. Här uppe var gränderna närmast stigar som klättrade upp i Vita bergen, följde avsatserna och svängde kring klipporna. Därför krusade hon i stället för honom, försökte få honom intresserad av sig. Sedan och det var kanske misstaget hon begått hade hon bett att han skulle lära henne simma. Det hade räckt för att de yngre och underställda skulle lyda. Kammarrådet, en herre som var känd för att vara snålare än snål, ville inte anställa och betala någon extra arbetshjälp. Sedan gick färden vidare längs Hornsgatan och Hornstullsvägen ner mot avtagsvägen till Spinnhusbron och Spinnhusallén.