»Fy sjutton, jag blir ju våt som en tupp, innan jag hinner till ort och ställe. Nog hade han kunnat låta mig ligga kvar öfver natten. Tyst, Bjerke, nu pratar du bredvid mun! Du ska väl inte begära för mycket heller, ditt nöt. Ligga kvar, tycker du, ja ... Passar det dej, din fuling,» småkäbblade han på sig själf. Han gick några steg framåt, men kom inte långt. Gatan gungade ju under hans fötter, och han var så yr, så yr i hufvudet. »Skutan kränger så förbaskadt ... Eller är du full, Bjerke? Fy skäms, att ta för sig mer än man tål!» Plötsligt förde han händerna mot underlifvet och tryckte dem hårdt där. Han kände plågor, häftiga, våldsamma plågor. Inte ett steg längre kunde han ta, omöjligt. Han stannade och drog efter andan, pustade och våndades. »Har du förkylt dig, din stackare, eller hvad står på? Hvad har flugit i kroppen på dig? Åh, gud sig förbarme, tror jag inte att jag dör här midt på gatan!» Men lika hastigt som de kommit, öfvergåfvo smärtorna honom. Det var bestämdt bara inbillning alltsammans. Han hade fått för mycket till bästa, och det var det, som tog honom så svårt. Men han mådde inte väl, kände han, han var ordentligt sjuk. Det slet och brände i inälfvorna, som han druckit eld. Och han orkade inte gå. Benen veko undan honom, och det surrade i hans hjärna, som om en hel getingsvärm hade slagit ned där. Åh, hvilka kval han led! Det vore så godt, att han lade sig ner på gatan. Men i regnet? Det hade tilltagit så stridt, att han redan var våt ända in på kroppen. Fanns det då ingen håla i närheten att krypa in i? Han försökte att se genom nattmörkret, om han inte kunde hitta rätt på något skydd. Ty så ifrån sig var han inte, att han ej ännu åtminstone kunde både tänka och handla.