ut mot slätten. Violanta låg stilla och såg på det hvita, skummande vattnet, och så frågade hon: »Hvart skyndar du dig bort, du brusande bäck?» Då ropade bäcken högt: »Till hafvets vilda vågor! Till hafvets vilda vågor!» och stormade vidare. Bakom Violanta stod ett blommande körsbärsträd. Då vinden sväfvade öfver dess krona, skakades ett helt snöfall af hvita blommor ned i bäcken och flöt bort med strömmen. »Hvart flyta ni hän? Hvart flyta ni hän, ni fina, hvita blommor?» frågade Violanta, då hon såg blommorna hvirfla bort. »Till hafvets vilda vågor! Till hafvets vilda vågor!» svarade körsbärsblommorna och försvunno öfver sluttningen. När det blåste uppe på fjällåsen, kunde man se, huru den blå randen vid horisonten blef mörkare och mörkare och till sist hotande svartblå. »Hvad är det svarta där, långt borta?» frågade Violanta modern. »Det är hafvets vilda vågor!» svarade modern. Så gick sommaren, och mor och barn lefde ett lyckligt lif tillsammans där uppe i det lilla huset på fjällåsen. Alla de vilda rosorna voro utblommade, och körsbären började mogna. En dag sutto Fridolf och Violanta tillsammans under körsbärsträdet vid bäcken. »Hör du, syster,» sade gossen, »tror du, att det finns något vackrare ställe på jorden än här?» »Det kan jag inte svara på,» svarade Violanta. »Jag har ju aldrig sett, hur det ser ut på andra ställen.» »Men så finns det i alla fall inga på hela jorden, som äro så lyckliga som vi!» sade Fridolf. »Ja hvem kan veta det!» svarade Violanta. »Vi veta ju inte, hur andra ha det!» »Men hvar dag hos oss är lycklig,» invände Fridolf, »och alla dagar likna hvarandra här.» »Ja, alla dagar likna hvarandra här,» sade Violanta och suckade. I detsamma föllo några mogna körsbär ned från trädet i bäcken och sköljdes bort med strömmen. »Hvart segla ni hän? Hvart segla ni hän?» ropade Violanta.