— För det psykologiska, upprepade Bamsen. Ja, vad kallar ni det för här på bondlandet? Det mänskliga; om man har sinne för att iakttaga människor. Det är allt en besynnerlig ras, ska jag säga, om man som jag har sett dem på nära håll i många år och i en så oupphörlig växling, som man ser dem i en spårvagn. Människorna tro naturligtvis inte alls, att vi hästar ge akt på dem. De tro, att vi bara traska i väg och sedan stå stilla och dröna, medan de stiga av och på, men man har allt ögonen med sig, och numera skulle jag vid första ögonkastet kunna säga, vad sorts person jag har framför mig. — Detsamma tror jag nog, att jag kan säga, svarade Kastor. Redan på långt håll ser jag, om den person, som nalkas, hör till herrgården eller bara är en simpel torpare. — Det är i alla fall inte alls samma omväxling som i en stor stad, sade Bamsen.