Detta kunde doktor Mathias, sannfärdeligen taladt, icke förstå, men förklaringen kom ej i fråga nu, ty man steg in för att gå till bords. Och nu blef den annars icke så kruserlige landsherren märkbart angelägen att föreställa sin ypperste fogde för biskopinnan, som visade sin lugna värdighet, och för tanten, som grinade dess värre illa. Med en pröfvande blick på dottern fortfor majestätet: »Ja, I kännen ju hvarandra redan!» Denna förmodan bekräftades af växlad hälsning. Och då landsfadern bad värdinnan anvisa hans bäste fogde en värdig bordsplats, tyckte fru Anna Tersera, att en sådan kunde intagas mellan henne själf och dottern. Måltiden började. Efter en stund höll konungen upp och sade till värden: »En bedröflig ställning råder här i landet, doktor Mathias. Själfver lede fanen lär få skrifteliga projekter igenom vid edra synoder. Och det värsta af allt lär vara, att du själf bedrifver aflatskrämeri!» »Då har visst någon osannfärdig berättelse framburits för eders kungliga majestät!» försäkrade värden lugnt. »Men hvad betyda då dessa frisägelseplakat, som du utfärdar mot sportler?» »Endast frejdebref, en blott försäkran på tro och heder om vissa belackades oskuld, per juramentum credulitatis, en gammal och lagligen bestående edsform.» »Men vet du icke tilläfventyrs, att verkelige skälmar inneha dina frisägelser?» »Det hörde jag aldrig hittills, men mot slike irringar hafver jag tydeligen reserverat mig i frisägelseformuläret.» »Det du icke häller, att desse plakater företes för rätta af slemme lurifaxar och figuranter, som då frias ifrån svaromål?» »Det vet jag sannerligen icke!» »Men du har delat sportlerna med de domhafvande?» »På deras enständiga försäkran, att sådant endast var en gammal och öflig sedvanerätt.» Konungen skakade på hufvudet, sa att den stora perukens lockar fladdrade, fortsatte måltiden och vidtog åter: