Tiden led sakta framåt, och en dag under middagsrasten satt Elin nere vid sjöstranden med sin söm, och Abraham stod på knä framför henne och uppläste en katkesläxa. Elin sydde alltjemt, och behöfde aldrig se i boken, emedan hon kunde den så väl utantill. Gunnar stod lutad mot en trädstam och stödde sig dessutom på sin bössa, med hvilken han nyss skjutit en kersbärsätande skata. Han stod der, tyst betraktande gruppen, men sade intet och störde ej de läsande. Abraham stapplade nästan intet, men gjorde han det, så såg han först upp på Elin och så på Gunnar, likasom för att afbedja sig sin skuld hos dessa, de enda menskliga varelser som någonsin visat honom huldhet, medlidande och deltagande, de enda han någonsin älskat. Slutligen sade Elin: – Ja, detta går ju så bra, att fortfar Abraham på samma sätt en tid, så tror jag nog att han kan få gå till presten, och bedja honom att snart få gå till nattvarden, eller hvad tror du, Gunnar? – Jag hörde icke rätt på hvad du sade; jag tänkte på något annat – svarade Gunnar; men Abraham! han sprang upp och gjorde ett gladt, men tungfotadt glädjesprång, och innan de visste ordet af, tog han Elin med sin ena starka arm och Gunnar med den andra och tryckte dem båda på en gång till sitt nyvaknade hjerta. Oberedda, som de båda voro, på denna hastiga manöver, hunno de ej streta deremot, utan Gunnars och Elins kinder trycktes hårdt tillsammans, och nära nog deras läppar. – Släpp mig då, Abraham! – ropade Elin, och slog och sparkade omkring sig, som en liten fölunge; men när hon väl kom lös då föll hon i ett så hjertligt skratt, att Gunnar måste deltaga deruti, oaktadt han på en gång kände sig tacksam och ond på Abraham.