Ett doft fall — och så andlös tystnad ... " Valborg ... Hvar blir du af ... Valborg, Valborg ... " rosslar det ur Nils Härjes bröst. Den själlösa dimman slukar hans ord. Han lägger sig ned på sina knän, släpar sig rundt i en vid omkrets, undersöker hvarje tumsbredd terräng med fingrarna och stafven. Först långsamt står det klart för honom, hvad som händt. Då ger han upp ett skri lik ett dödsskjutet djur, kastar sig framstupa öfver jökelisen och klöser sina naglar till blods mot dess skrofliga yta. V. När Nils Härje i midten af september kom åter till staden och skolan, hade den eviga vintern på nytt tagit honom i sitt våld. Alla kände genom tidningarna till den förskräckliga upplösningen af hans korta äktenskapslycka, och han möttes af det uppriktigaste deltagande. Men man fick endast ett kärft, oartikuleradt mummel till svar på sina hjärtliga ord, stöttes tillbaka af en blick, som både kylde och verkade beklämmande, isigt hård, men på samma gång hopplöst brusten. Det fanns ingen hjälp — det var bara e 11 att göra, att lämna honom åt sig själf! Icke ens för Erik lyckades det att återknyta den gamla förtrolighefen. Han gjorde flere välmenta försök, men när han märkte, att hans blotta närvaro plågade vännen, ja, att denne uppenbarligen gjorde allt för att undvika honom, drog äfven han sig missmodig tillbaka till sitt nu så ensamma och dystra hem. Sina lektioner skötte Nils Härje till en början med nit och regelbundenhet, om det än endast var ett matt återsken kvar af den forna glansen öfver hans framställningskonst. Så småningom började dock äfven punktligheten att brista, det hände mer än en gång, att han kom försenad till sina timmar, med en upprifven, förvirrad uppsyn. Och då rektorn slutligen — en morgon när han mer än en halffimme öfver tiden och med de tydligaste spår af ett ännu icke öfvervunnet rus kom störtande uppför trapporna — må- ste ge honom en vänlig föreställning, vände han utan ett ord sin förman ryggen och gick direkt hem att skrifva sin afskedsansökan.