hären till vid ön Moster. Därå bodde en gammal man, numera blind. Han sades vara »mycket framsynt och spåkunnig». Konungen utvalde några män och gick med dem upp på ön. De trädde in i den blinde gubbens hus, och på dennes fråga, hvilka de voro och hvart de ämnade sig, svarade en af konungsmännen: »Vi äro köpmän nerifrån landet, och äro ute på färd med våra varor.» »Hvad hafven I att berätta mig», frågade gubben vidare, »om konung Olofs eller hans mäns färder?» De svarade, att han låg med hela sin flotta inne under ön. Då suckade den gamle mannen högt, och han talade med ansträngning: »Hå, hå — stor skada skall drabba oss, när vår konung drager härifrån, ty det blifver Norges män en stor olycka att på en och samma färd mista de fyra klenoder, som hvar i sitt slag äro de dyrbaraste i Norges rike så att deras likar icke förut här funnits.» Då sporde samme man i konungens följe: »Hvad är det för fyra klenoder, du säger vara så dyrbara?» Och den blinde mannen återtog: »Först nämner jag den, hvars värde faller alla lättast i ögonen och hvarom alla klarsynte män mena ett och detsamma, när de säga, att ingen konung i Norge varit sådan som Olof Tryggvason; och är det stor skada att förlora en dylik höfding. Med så stor och gagnrik heder som han har ingen tillförene här styrt allt folket. En annan klenod säger jag hans drottning Tyre vara; om henne hör jag alla bära ett och samma vittnesbörd: aldrig har förr i Norge lefvat en sådan kvinna, både hvad vett och godhet beträffar. Den tredje klenoden är konung Olofs skepp, Ormen långe, hvarom alla äfven hafva samma mening: ett sådant skepp har ej förut blifvit i Norge bygdt. Som den fjärde klenoden räknar jag konungens hund Vige, hvilken är till sin natur klokare och mera värdefull än någon annan hund i riket. Nu är det att befara, att detsamma sker, som så ofta skett: blott en kort tid njuter man och i en fart mister man sedan just de dyrbarheter, som i sitt slag öfvergå alla andra.»