Den gamle kungen höll stora gästabud, som räckte i dagar och nätter och en hvar af de fremmande prinsarne dansade med prinsessan i den stora salen, upplyst af tusende lampor, talade om kärlek med henne och begärde henne till gemål. Och jag tackar er af hela mitt hjerta att ni utvalt mig till detta värf. De ropade på vin. – Men, min bästa tant! Då grefven kom och räckte henne handen, neg hon med en på samma gång blyg och glad blick, lade sin solbrända hand i den unge herrns fina, hvita hand och dansade bort med honom. – Frid med den döda, fröjd med de lefvande! Lyd din moder och blif lycklig! – Det är så tungt att skiljas. – Se här ditt rike! – Jag har nyligen begrafvat mitt eget, enda, älskade barn, – sade hon, – och jag vill taga er dotter i dess ställe, älska, vårda och uppfostra henne såsom om hon vore min. – sade Brynolf. Någon ropade i detsamma i rummet utanför skådespelerskans namn. Elins stela blick gled från rad till rad i detta hemska bref. Qvällens första skuggor sänkte sig ned och en sval flägt af höstvinden drog vemodsfullt susande genom trädens grenar och krusade insjöns dunkla spegel. – Giulia, mia carrissima! Den unga flickan, som med en väntansfull blick vändt sig från fönstret, ilade den ankommande till möte, med de ännu af tårarne fuktade ögonen högt strålande af kärlekens fröjd, förklarad, förljufvad af den sällhet budskapet från modren ingjutit i hennes själ, och räckte händerna mot den nykomne, som med eldig känsla slöt henne i sina armar och tryckte en kyss på hennes läppar. – Leopold! Åter stod Valeska inför grefvinnan på dennas bud. Siegfrid hvilade mot hennes arm. Hvem kan väl säga om man återvänder derifrån? När får jag afhemta det? Jag har varit dig nära under hela denna tid, kämpat vid din sida och vakat öfver din slummer. I snart tro års tid hade han nästan dagligen skådat den sköna furstedottren, ty lika lång tid hade han vistats i hennes fädernehem såsom lärare för hennes tvenne minderåriga halfbröder, den gamle furstens barn i ett senare äktenskap.