— Ja, nog känner jag också ofta på det där sättet, inföll en annan. Men då spjärnar jag emot av alla krafter, biter ihop tänderna och tvingar mig att arbeta, bara arbeta för att komma bort från de där tan­ karna. Hur skulle det annars gå? — Men det måste väl finnas nå­ gon orsak till att så många männi­ skor äro tröttare och nervösare i våra dagar än förut, inföll en yngre dam, vilkens tärda, genomskinliga ansikte under lyssnandet fått en fläkt av ungdom och energi. — Orsak! utropade talarinnan bit­ tert. Behöva vi nu levande fråga ef­ ter orsaker. Har inte hela världen på några få år liksom sjunkit in i mörkrets och vanvettets natt. Vart­ hän vi blicka mötas vi ju endast av orättfärdigheter, våldsdåd och nöd. Så länge det ännu endast var krig — minns ni det? — så länge vi ännu hoppades på ett avgörande och en framtid kunde vi med lågande själar, livs levande och friska följa med ut­ vecklingen. Vi kunde jubla och gråta, älska och hata, dyrka och för­ akta. Vad kroppen genom försakel­ ser led, vad döden skördade bröt oss icke. Ty vi hade ju tron och hoppet kvar. Hoppet om framtiden och tron på mänsklighetens rättfärdighet. Efter freden skulle mossan växa över gravarna, såren helas i allas hjärtan och ljuset återvända. Att några miljoner dött — vad betydde i allt sitt vanvett detta! Vi skola ju alla dö, och de som stupade för fiendernas kulor, föllo ju dock i sam­ ma tro och hopp som vi, att ur deras blod en härlig skörd skulle växa fram. Men skörden kom icke. Varje brodd som spirat har obarmhärtigt stampats ned i marken igen. Har ni betänkt, mina damer, vad det vill säga att i snart fem långa år. alltså längre tid än det tog för själva kri­ get att rasera världen, förgäves och under ständigt nya besvikelser ha väntat på återställelsen! Stormen var förfärlig, men still­ heten, som följde efter, fruktans­ värd. Efter ett skådespel av våld, ett skådespel av nesligheter. På li­ dandet, som kom mänskligheten att snyfta, följde skändligheten, som kom den att vämjas.