Surrealisterna är formligen besatta av sina ”meningar” och ”tydor”. Frändskapen med den själssjukdom, som kallas paranoia, är påfallande; paranoikern tyder allt i en viss riktning, ser och hör ”anspelningar” i vad som än yppar sig, anar ”baktankar” hos såväl levande som döda ting. För surrealisterna är till och med färgerna könsligt betonade. Med Hans Christoffel, som 1926 i psykoanalytikernas tidskrift Imago skrev en uppsats om ”Farbensymbolik”, betvivlar många av dem att det överhuvud ges en icke-sexuell symbolik. Svart, rött, gult är sålunda manliga färger; grönt, blått, vitt kvinnliga. Tanken återfinnes hos Goethe. Det ges ett verkande, framträngande, häftigt på det förra hållet, ett motsträvigt, tillbakahållande, måttligt på det andra. Om denna släktskap med paranoian är surrealisterna allt annat än ovetande. Många av dem prisar sin paranoiska fantasi. Salvador Dalí har rent av sökt sätta paranoian i system, han söker medvetet aktivera den, strävar att utbygga de vanvettsliknande associativa fantasiernas strukturer — det är vad han kallar ”den paranoiskkritiska aktiviteten” och som han definierar som ”en spontan metod för irrationell kunskap, baserad på en omtolkningsmässig-kritisk sammankoppling av aktiva och systematiska fenomen av delirerande karaktär”. Han har härmed på sitt håll fört in det medvetenhetsmoment, som Breton i sitt andra surrealistiska manifest från 1929 fann skäl att komplettera det ursprungliga surrealistiska programmet med, framhållande att surrealismen inte kan nöja sig bara med automatisk skrift, improviserat tal, drömbeskrivningar, spontana handlingar, poem och teckningar; det gäller också att reflektera över resultaten, att behandla och gestalta dem som material.