De gingo genom trädgården, där sommarsolen sken mellan fikon och mullbär, och på gången leddes Brandklipparen till vattning. När de kommo i slottets trappa, mötte de bland de turkar, som nyss fått kasta en blick på konungen, själfva sultanen, förklädd till janitsjar. Num Eddaula tryckte sig intill muren och drog det utslagna håret öfver födelsemärket vid ögat, men han kände på handlofven andedräkten af den mun, hvilken samma afton skulle befalla hans död. En hjälte, en hjälte ville han se framför sig, eller också skulle han själf begynna vackla! En dörr öppnades. Han tog ett par häftiga steg framåt och böjde sig, och genom hålet i en skärm betraktade han konungen.