dig denna summa, som du en dag kunde behöfva. Ack du har så många gångor godtgjort mig och de mina, hvad som blifvit gjort mot dig sjelf, att det nu är vi, som äro dig skyldige, och ack så mycket, att det aldrig, aldrig på jorden kan fullt betalas, men i en annan verld skall du njuta lönen derför. Derföre måste jag afslå denna din önskan och endast innerligen tacka dig för den!” ”Elisabeth, du kan ej vägra, att låta din dotter uppfylla min vilja, då du får höra, huru innerligt jag glädt mig åt detta hopp. Om du genom något vill bevisa att jag får vara och varit din sanna vän, så ber jag att du nu måtte belöna min trofasta tillgifvenhet genom att låta Helena uppfylla mitt hjertas varma önskan.” ”Nå väl då,” sade Elisabeth och tårar af tacksamhet strömmade utför hennes bleka kinder, ”ske din vilja!” Ferdinand tryckte sagta hennes hand och då han såg henne så upprörd, aflägsnade han sig; Helena hade längesedan lemnat dem. Elisabeth satte sig åter i det fönster, hon under den vänskapsfulla striden lemnat. Tankfull satt hon med hufvudet lutadt i handen och såg utåt sjön. Solen hade nedgått, och der den försvunnit vid vesterhimmeln, flammade en hög purpurrodnad öfver skyarne, under det fullmånan uppsteg klar och ljus i öster på det högblå fästet, och återstrålade sin glänsande skifva i insjöns klara, lugna spegel. Det ligger ett slags magisk förtrollning i Augustimånans milda ljus och hvarje föremål, hvarpå det faller, framstår i en nästan öfverjordisk glans. Det är något mägtigt, ljuft men vemodsfullt i detta silversken, något som talar om längesen försvunna tider, om en sällhet, en dygd, som fordom funnits äfven på jorden, men nu lemnat dess arma barn och hvarföre den milda himlalampan blifvit satt till ett ljus för dem på deras mörka stigar. En mild, men mägtig förebråelse ligger i månans sken, som ovilkorligt träffar den själ, som är öppen för hvarje intryck och med sig sjelf känner att hon felat. Äfven Elisabeth kände det så. Heta ångrens tårar rullade ned öfver den