– I detta fall – genmäler Struensee – är det nästan svårare att vara artig. – Den, som i så hög grad som ni, min käre grefve, äger kungens nåd, tör kunna lefva utan drottningens. – Jag tackar – det svaret var både artigt och uppriktigt! Holck fingrar fundersamt sin dubbelhaka och ser sig omkring i rummet som om han letat efter en bortflugen idé. Då han icke finner den, faller en slöja af vemod öfver hans fullmånsansikte, och gripen af fruktan att blotta sig ofrivilligt kastar han sitt diplomatiska fäktvapen, och går rakt på sitt mål! – Min käre vän – börjar han, långsamt som om tankeverket råkade i olag vid hvartannat ord – jag tror mig – någon gång – ha gjort er tjänster, till hvilka jag – möjligen – kan referera – Min käre grefve – jag skall alltid vara tacksam för er anbefallning hos konungen – och om jag på något sätt kunde visa min erkänsla, skulle det vara mig en glädje. – Å, jag ber. – Ingen orsak. Men jag vore verkligen mycket förbunden – om känner ni den unge Hauch – generalens son? – Nej, jag har icke den äran. – Det är skada – jag menar för unge Hauch. Det är nämligen för hans räkning jag ville bedja er – använda ert inflytande. Generalen önskar lifligt – en anställning för sin son – Och hvad slags anställning har herr generalen tänkt sig för den unge? – Som kammarpage. – Hm! Har ni talat med kungen om den saken, min käre grefve? – Icke ännu. Warnstedt står för ögonblicket alltför väl anskrifven – jag ville också först, om möjligt, försäkra mig om er medverkan. – Vi måste välja det rätta ögonblicket – det hastar ju icke – Så mycket bättre! För närvarande tror också jag, att unge Hauchs chancer äro små. – Men om – Holck reser sig upp och räcker fram sin hand till afsked – om något tillfälle yppar sig – och om jag skulle lyckas – utverka den gunsten af kungen – vill ni lofva, att icke motarbeta hans anställning? – Ack – mitt inflytande är tyvärr så ringa – – Å, visst icke. Jag tackar er redan på förhand. – Nej, nej, min käre grefve – det finns icke den ringaste anledning därtill!