Redan de underrättelser vi ega om hans lif, låta förmoda, att Brask varit lyckligt utrustad och i besittning af en kraftig vältalighet, goda studier och en rik lifserfarenhet; men han tyckes ock hafva varit en man af ”särdeles infall,” egen, sjelfständig och oböjlig. Hans dramatiska arbeten bekräfta rigtigheten af denna uppfattning, jemte det de lemna fyllnadsdrag till hans karakteristik. Af en sträf, nästan hård natur, synes han på samma gång hafva haft öppet sinne för det komiska. Den stränga moralitet, som synbarligen ligger till grund för hans dramer, hindrar honom icke att skatta till tidens råhet genom ganska okyska målningar; ty dessa målningar förråda ingalunda ett sinne, som finner behag i det smutsiga, utan äro snarare ett uttryck af sedlig harm. En god rättrogen lutheran låter han i alla sina stycken så väl sitt nit för den lutherska läran som sin ofördragsamhet mot olika tänkande framskymta; den kyrkliga dogmifvern synes hos honom hafva öfvervägt eller åtminstone uppvägt den religiösa fromheten. Arten af hans andliga vältalighet känna vi väl icke; men det synes hafva mest öfverensstämt med hans lynne att dundra med lagens hammare. I mer än ett hänseende synes oss derföre Brask kunna betraktas som en god tidsbild.