Som om vi båda hade känt oss samhöriga med denna lilla fläck af jorden, hvilken vi icke återsett på många år, grepos vi nu af ett alldeles nytt intresse, nämligen att erfara hvad som händt, hvad som förvandlat denna vår lyckoö, så att den för oss var till hälften oigenkännlig. Detta intresse borttog liksom hela den värld af drömmar, som förut hållit oss fångna, vidgade vår känslovärld till att omfatta äfven deras lif, hvilka här ute lefvat och lidit, arbetat och sträfvat, och hvilka åren format och bildat så sträft, att inga lyckodrömmar längre förgyllde den hårda verkligheten. Och som våra tankar vändes till dessa människor, hvilka vi förut erinrat oss endast som det nödvändiga bihanget till vår egen glädje, öppnades stugans dörr, och i solskenet, som föll öfver trappan, stannade en krökt, gammal gumma och log ett igenkännande leende mot de främmande. Hon såg så gammal ut, att hon föreföll som uppstigen direkt ur någon gammal saga. Stödde sig på en käpp gjorde hon, och det rynkiga ansiktet förvred sig af invand smärta, när hon rörde sin giktbrutna kropp. – Det ser annat ut nu, än när herrskapet var här sist .. sade den gamla. Och i det hon mödosamt rörde sig framåt, gaf hon plats åt sin gubbe, hvilken gammal vana trogen stått i skymundan, till dess att hans tur kom. De båda gamla hälsade på de båda, som nyss drömt sig unga, och gubben gned sina händer, hostade och mumlade obegripliga ord, medan han långsamt och säfligt gaf plats på trappan, där gumman bjöd de resande stiga in. Genom skelettet till en ofullbordad veranda sågo vi främmande ut öfver vår ungdoms fjärdar och sund. Vanvårdad var trädgården, förfallet syntes hela det nya huset, gräs grodde på stigarna som vi förr hade trampat, och i löfsalen nere vid stranden hade bord och bänkar murknat, emedan ingen lagat, hvad väder och år förstört. Utan att vi behöfde fråga, berättade de båda gamla huru olyckan kommit öfver dem. Gumman berättade och gubben upprepade bekräftande hennes ord. Och olyckan hade kommit så lömskt och oväntadt, att ingen kunde stå den emot, och ingen kunde hjälpa.