Ja, hon var der hos honom; hennes hand vidrörde honom, hennes ömma af känsla genombäfvade röst ljöd tätt intill hans öra. Nå ja, jag fick min lilla flicka, och jag tror det var glädjen öfver henne, som gjorde att jag sjuknade. Ett enda litet bref hade hon fått från Jan Petter, det kom helt snart efter sedan han rest och innehöll icke mycket, för Jan Petter var snabbare i fingrarna, när han förde sylen än pennan. Dess norra sida sköljes af Ishafvet. Hon hade sjunkit ned bredvid den lilla kärran och kunde knappast tala, så våldsamt snyftade hon. Hennes ljusa hår var slätt tillbakastruket från tinningarna och samladt i en stor knut i nacken. Sjön sqvalpade upp nästan mot fattigstugans mur, och midt öfver höjde ett herresäte sina tornspiror öfver dungar af ljusgröna björkar. » Ja, ska ’ det vara nånstans, så ska ’ det vara på öppna landsvägen, » sade han och skrattade, » för några bakoch krokvägar det har jag inte smak för, » och så sjöng han igen: P. Då tog hon i sin ifver för hans bästa sin parasoll, böjde sig ut öfver vattnet och sköt honom sakta men bestämdt ett par steg bakåt. Jag kunde aldrig tro henne mer. » » Hvad är det nu du hittat på igen? » Jag fick veta det just på min bröllopsdag. » » Jo, se ’ n gick det som sä, att jag blef ändtligen frisk, men klen var jag och har aldrig varit rigtigt bra i hufvudet allt sedan. Jag hade ju lofvat att aldrig lemna er. » Så der ja, » och tagande ärta efter ärta mellan sina läppar, började hon att mata dem, en efter annan, skrattande af hjertans lust åt deras ifver. En man måste en gång bli en man och ha sin egen tanke. » Den flickan tyckes mig vara ett fynd. » Jag skall bära dig fram till dager, till ljus och lycka. » Kanske har du ej stort vackrare epiteter för mig sjelf bakom min rygg, » sade Onkel Göran mörk. Hon var orolig, ledsen, missbelåten med sig sjelf och hela verlden. » Ångrar, » sade han vildt, » vet ni väl hvilken oförrätt jag har att hämna. » Så har också jag älskat dig, Honorine.