Man får också saga, att den svenska allmogekvinnans stallning, om man nu får tala om en allmoge så, som man i äldre tider gjorde, blivit i hög grad förbättrad. Va1 var den bildade kvinnans stallning för hundra å r sedan allt annat an behaglig, men ännu sämre var den stallning, som allmogekvinnan intog. Atminstone i mánga fall. Här, som i allt ann.at, torde emellertid kunna tilllampas det bekanta ordspråket: ingen regel utan undantag. Den unga flickan av allmogeklassen uppfostrades i likhet med pojkarna " i tukt och ~errans.förrnaning ". Ochdarom a r icke annat an gott att saga. Den uppfostran, som äldre tiders Fader och mödrar bestodo sina barn, visste icke av någon klemighet. Uppstudsighet torde K sällan ha kommit ifråga från barnens sida lika litet som undfallenhet frin föräldrarnas .. Åt skolundervisning ägnades ringa uppmärksamhet, Att lara sig läsa ansågs val nyttigt och nödvändigt för bondens döttrar. Men mera bestods icke under början av århundradet. Att en flicka skulle lära sig skriva.och rakna betraktades ännu efter folkskolans genombrott pi % 1840-talet som en stor och onyttig lyx. Sådana saker hörde mannen till och ingen annan. Ännu. sä sent som i författarens barndom under 1880-talet yttrade en gammal allmogekvinna i dennes hembygd med hänsyftning p i läraren: " att Olsson örfilar upp Ingrid för det hon icke kan sin katekes, det m &amp; vara honom ursäktat, men att han gör det för hon icke kan sin svensk historia eller för att hon icke kan lära sig att rakna, det ska ' han ha ovett för dá jag kommer i hans närhet ". I detta uttryck, så rättframt och enkelt det an var, ' låg en stor sanning. Sådan var stallningen på den svenska landsbygden dá. Och likväl Iág icke denna bygd precis i nigon avkrok av landet, utan i ris tian stads trakten. Vid denna tid hade man ävenledes börjat med gymnastik vid skolorna. Att pojkarna deltog i denna .ansåg man ganska naturligt; men .- flickorna. Ja, den saken diskuterades och kritiserades av bondgummorna på kafferep och bjudningar p i det allvarligaste satt.