Den förste som svarade var Eric Lindenow. Han var lång och spenslig med ett frimodigt och skälmskt ansikte, som ännu var ett barns, men dock här och där tycktes visa ansatser till ett manligare uttryck. Håret var mörkt och benadt vid sidan; ögonen mörkblå, lifliga; näsan skarp som ett näbb, hvarmed dess ägare nog skulle kunna hugga sig fram genom världen. Hans sinne var lättrörligt, och när han blef entusiasmerad var han idel eld och lågor. — Nu upplät han sin mun och sade i en mycket afgörande ton: »Jag tycker att det är dumt, farbror.» Det var som om grefvens munterhet väntat på detta svar för att bryta lös; men nu tog den sig också ett långvarigt och bullrande uttryck, som irriterade den känslige Eric. Han uppfattade det så, som om han gifvit anledning till munterheten genom det sätt hvarpå han tolkat sin mening, och han tillade förklarande: »Jag menar att det är dumt skrifvet! Det är väl ingenting att ta exempel efter, att en prins kan dansa. Det kan ju alla.» Hans ton hade nu blifvit på allvar indignerad, och hans kinder flammade som om han blifvit personligen kränkt af dumheten i de citerade orden. Men nu vände sig grefvinnan till sin son: »Än du då, Nils? Hvad tycker du?» Nils Wiede var liten och satt, blond med blå ögon och ett blidt uttryck i sitt ansikte. Han var en vacker yngling, men man lade icke mycket märke till honom. Det var någonting färglöst i hans väsen. Särskildt, när han och Eric befunno sig i samma sällskap, observerades han icke alls. Det var därför hans mor alltid bemödade sig om att framdraga honom ur dunklet. »Jag tycker som Eric,» sade han nu. »Du tycker alltid som Eric,» anmärkte grefven. »Ja, men dessutom finner jag det i hög grad taktlöst att yttra sig så om en medlem af vårt konungahus.» Nu lyste grefvinnans ansikte upp och hon nickade gillande. Men fadern betraktade sin son till hälften ömt, till hälften skälmskt. »Hofman!» sade han. Därpå räckte han tidningen åt Eric. »Nu kan du läsa upp för faster om högtidligheterna.»