Stormen den ryter, vågorna brusa Skummet det vräkes snövitt mot strand Måsarna skrika, granarna susa Runt omkring hyddan inne vid land. :,: Men framför hyddans dörr Gerda hon står liksom förr Spanar med blicken långt utåt sjön. :,: 2 Snyftande brister hon ut och klagar: Ungdomens lycka från mig har flytt Kvalfulla bliva då mina dagar Om framtidens glädje i sorg har sig bytt Säg, har du stormande hav Bäddat min älskades grav Skummande vågor giv mig ett svar. 3 Arvid, oh Arvid, kommer du åter Har du en mö i främmande land? Jag vill ej tro det fastän jag gråter Ty utav kärlek fick du min hand Skynda, ack skynda och kom Hem till din Gerda vänd om Wåldsamt mitt hjärta klappar för dig. 4 Men bäst hon så här klagande vankar Synes ett segel långt ute på sjön Tårar hon torkar och hennes tankar Riktar sig nu till brinnande bön Oh Gud är det skeppet som gick Och med sig Arvid min fick Allmaktens herre, hör vad jag ber. 5 Windfyllda segel skeppet framdriver Skummet det yr kring darrande bog Stormande glädje sorgen fördriver Klagan förglömdes ty Gerda hon log Sorg fly nu bort ifrån mig Ty på den blånande stig Tror jag min Arvid nalkas till mig. 6 Stolt som en svan på gungande vågor 'Hero' sig närmar allt mer och mer Sinnet uppfyllt av tusende frågor Ty redan på däcket Arvid hon ser Nu går min sorg uti grav Lyckan har ej gått i kvav Jubla mitt hjärta snart är han här. 7 Wänligt hon sluts i trofasta famnen Jorden för lyckan glömmes en stund Nu har han funnit lugnande hamnen Båda nu dväljs i trohetens lund Gerda nu vill jag i tro Här med dig bygga och bo Från stormande haven söker jag ro. 8 Åren har flytt och i stugan vid stranden Står uppå golvet vaggan så nätt Makarna sluta varandra i famnen Och uti vaggan Arvids porträtt Uti en gosse så kär Som pappas avbild ju är Sorg uti hjärtat gör ej besvär. A. W. Nöbbelin den 17/4 1908