Det första som föll mig i ögonen, då jag drog ut den ena, var just föremålet för min nyfikenhet, det lilla röda fodralet; då jag öppnade de små hakar af guld, som fasthöllo locket derpå, fann jag – hvad jag kunnat vänta mig – en medaljong med juveler omkring, infattande porträttet af ett ungt fruntimmer med stora blå ögon och ljusbrunt hår af en beundransvärd glans; den hvita nattdrägt, hvari hon var klädd, – som tunn och fin omslöt, utan att dölja, den skönaste hals och barm, – lät mig ana att detta porträtt var ämnadt att ses blott af en älskares ögon; emellertid har jag aldrig sett någonting mera skönt än detta ansigte, det var på en gång en engels rena skönhet och den mest vällustiga qvinnas. Mina ögon ville aldrig slita sig ifrån njutningen att betrakta dessa förtjusande drag, och en suck af afund trängde sig ovilkorligt ur mitt bröst, vid tanken på den lycklige egaren af detta porträtt, hvilken också utan tvifvel varit egare af originalet; jag blygdes nästan att med mina blickar längre ohelga denna himmelska varelse, – hvars strålande skönhet var mera ren än diamanterna som blixtrande omgåfvo henne – och med en instinktlik och ovilkorlig afbön för min djerfva nyfikenhet, tillslöt jag locket och satte fodralet på sitt ställe tillbaka. Några små biljetter, på silkesfint papper, starkt parfymerade och skrifna med en sirlig fruntimmersstil, en purpurröd bandros, några torra blommor, och en lång ljusbrun hårlock bredvid en qvist af torkad och förbleknad ljung, var allt som föröfrigt fanns i denna låda; och detta var också nog för att med rörande vältalighet berätta den ljufva sagan om kärlekens försvunna dröm; denna korta, men lysande himmel i ett menniskolif, hvars minnen här buro spår af tusen tårar, som kanske väckt den bittraste saknad, höljts med kyssar – förtviflade och brännheta – af en kärlek, som öfverlefvat sitt föremål – och likväl förvarades med sorgfällig ömhet.