I stället kommo sjukdomen och döden – fattigdomen var en gammal förtrogen – och nu tystnade sången, och förhoppningarne förbyttes i tvifvel, ty mer än sju bedröfvelser hade följt på den dag, när hennes far lades ner för att aldrig mera uppstå, och intill den närvarande, då sorgen fullrågades genom familjklenodens bortförande. För att ännu en gång sända ett farväl åt det gamla klaveret, hvilket utgjort bästa delen af såväl hennes nöjen som hennes uppfostran, hade Blenda ställt sig i vindsgluggen, och just medan hon ännu talade med modern, försvann sista skymten deraf undan hennes blickar: bärarne veko in på skogsvägen. ”Jag klandrar ingenting: jag gråter!” hade den unga flickan svarat sin mor. Och detta var sant, ty om Blenda än kunde röja en gnista otålighet vid afhörandet af de tröstegrunder, hon förut så många gånger hört, hade dock hennes milda och tillitsfulla själ aldrig klandrat det öde, som så tungt drabbat hennes ungdom. Men gråta var ju dock tillåtet vid den bittra tanken att hon aldrig mer skulle få höra de ljufva toner, utom hvilka sången om riddar Egbert Montabor gaf henne endast ett halft nöje. Några minuter sednare befunno sig de båda ensamma fruntimren i den lilla kammare, som de gemensamt bebodde och till hvars tarfliga anordning de sammanskrapat allt hvad de kunnat ihopsöka efter förödelsen jemte de få möbler, som fru Emerentia inropat vid auktionen. ”Nå, hvar är nu solen, goda mamma?” frågade Blenda med ett leende, som genombröt tårarna. ”Om du också icke får se fulla solen på en gång, skall jag åtminstone visa dig en stor stråle, och den är mer än tillräcklig, tycker jag, att lifva ett sjunket mod.” ”Jag tror så med, ty jag är redan lifvad genom nyfikenheten.” ”Vackert, vackert, du lilla – man bör njuta långsamt!” ”Långsamt?” suckade Blenda. ”Just så, och medan du stillar din rörelse, så svara mig på den frågan, om du någonsin sett mig fälla modet mer än en enda gång i mitt lif, jag menar vid salig pappas dödsbädd?”