Vidare: hvar funnos bevis för att ingeniör Sven Danielsson i E–tuna vore, såsom detektiven misstänkte, identisk med den för omkring fem år sedan till Brasilien afreste Arnold Lindqvist, hvilkens namn såväl Brauner som brefskrifverskan använde? Hon visste det naturligtvis, och betjenten Kristian torde äfven känna det. Men den senare skulle svårligen kunna förmås att förråda sin husbonde, af hvilken han utan tvifvel kunde vänta den rundligaste ersättning för sin tystlåtenhet. Slutligen: Hvar finna ett säkert bevis, som kunde styrka, att mordbranden öfverenskommits mellan Danielsson och Brauner? Kanske qvinnan äfven kunde upplysa om detta? Qvinnan, qvinnan, qvinnan!! Han måste finna henne. Kristian skulle tvingas att räkna upp ännu flera af sin husbondes, denne moderne Don Juans älskarinnor. Hammar måste finna henne, om han också skulle genomleta hvart enda rum i hufvudstaden. Ett ögonblick kom han att tänka på Brauners hustru. Men han slog denna tanke ifrån sig; ty den sista en sådan man som Brauner skulle anförtro sig åt vore just hustrun. Det är sant, att detektiven genom fyndet af bankavisen, som bestyrkte att Brauner vore en förfalskare, kunde fordra dennes häktande. Han behöfde sålunda ej frukta att Brauner skulle undkomma honom. Det vore naturligtvis detektivens ovilkorliga plikt, att till kommissarien inrapportera sin upptäckt. Men Hammar var ej synnerligt glad häröfver. Till hans principer hörde att först fullfölja hvad han hade för händer, innan han kastade sig in på något nytt. Och förfalskningarna voro en ny sak för sig. Detektiven hade sin lilla ärelystnad. Han ville inställa sig till tjenstgöring och på samma gång kunna inlemna en fullständig rapport öfver en lyckad privat expedition, som ledt till häktandet af en så bemärkt personlighet som konsul Brauner.