De upptäckte varandra fläckvis, bitvis, somligt mörklade de. Men ... Är inte maten färdig, Maja? Då började en pigg nittioåring komma ihåg de andra rättade henne, de kom ihop sig och så flödade minnena till, Ann hade fullt arbete att lägga namn, gårdar, händelser på minnet så att hon sedan kunde anteckna dem och få dem belagda i längder och kyrkböcker. De kunde inte värja sig mot pockande husbönder, men gick det galet kallades de för lösaktiga kvinnor och fördrevs från gården. Hon hade ju sin rot i denna jord. Där var Mats, lika tyst som förut, och Mikael Seghel, som ältade besvikelsen: Han målade båtar. Hon gjorde en gest som betydde vänta och hämtade ur ett mörkt prång i klippan ut en yngre nunna i samma långa svarta dräkt men utan pannband och ordenstecken, hon var tydligen en tjänande syster. Såsom guden Hermes med bevingade fjät återvände Mats till ateljén och räkningen på hyran. Plejaderna sjunkit och månen Jag trodde det var något mellan er. Tåget fortsatte, folk stod tätt men tycktes inte uppfatta vad som skedde " pojkbråk " men Ann såg pappan falla och skrek till. Dröj inte länge till nästa gång, pappa. De hade inte haft mycket att göra med varandra tidigare, eftersom han året förut varit " sakkunnig " i någon utredning. En ung läkare kom till, de lyssnade samtidigt, räknade högt: trettioen, trettiotvå ... Huset var hennes fars eftermäle, bäst på tyska: Denkmal. De trängdes i köket, utan fönster visserligen men med god belysning över bänkspisen. Bara kanske? Ansvaret för dem. Åh, sa hon, förvånad och uppbyggd. Jag är så besviken själv! frågade hon. Vilket var mer än som kunde sägas om alla som gjort strandhugg på den gotländska kusten. Torsten deltog inte längre i skrålet, han hade fått syn på en flicka. Innan jag var född, tillade Ann avfärdande. Hon väckte en ömhetshunger men gav honom inte mycket för att tillfredsställa den. Båda arbetade, båda delade på de sysslor som inte räknades som arbete. Sen förstod jag att det låg annorlunda till. Hon var tvungen att ta en snabb promenad i parken, förföljd av en diktrad: Men jag sa nix, jag ville ha en egen unge att gå och dra i barnvagn på Skansen. Det sa du inte.