– Inte om ni menar politiskt – eller på det viset det bryr jag mig alls inte om. Men jag känner ju inte till något annat land än detta, skulle jag så inte tycka om det? – Hans ton blef fastare och mera förtroendefull, medan han talade vidare. Om ni visste, hvad det är mig för en njutning att gå såhär i skogen – bara att trampa på jorden eller att sätta ned foten i mossan och de vissna löfven Det är det bästa jag vet. Jag känner mig aldrig rigtigt som jag var mig sjelf, utan härute – helt ensam – eller, som nu, med er Han såg blygt på henne. – Herr Danner bryr sig visst inte om något annat än landet, tror jag. Hon harmade sig sjelf öfver de banala orden, medan hon sade dem. Han såg småleende upp: Det är ju det enda jag förstår mig på – det enda jag är något så när hemma i. – Men ni har då lefvat i sta’n också – eller hur? – Ja, det förstås. När jag gick i skolan i Karlskrona – men det var inte länge. Jag slutade i sjette nedre hon såg åter upp urskuldande, skyggt, liksom hon blygdes. Sedan har jag alltid varit hemma, eller också här. – Och ni trifs på Kallebäck? Var der inte bra ensamt? – Åhnej, jag kan inte säga. Nu, när fröknarne har kommit hem, är der till och med rätt muntert. Och i höstas hade vi några stiliga jagter. – Har de vuxit till sig något, flickorna Bieler? Alices ton var mycket vårdslös. Jag har inte sett dem, sedan de voro halfvuxna, och då sågo de ut som ofjädrade gåsungar med sina stora näsor – isynnerhet Magda. Han skrattade: Ja, inte är hon mycket vacker ännu, förstås! Men Elin är nättare, hon har också vackra ögon. – Nå! Alice böjde sig fram med en skälmsk, blinkande sidoblick upp till honom. Det är således hon? Han blef blossande röd, mycket generad. Jag försäkrar fru Lexow, sade han allvarligt bedyrande – jag har aldrig ens tänkt Nej, tillade han skrattande litet öfvermodigt, den jag bryr mig om skall vara tusen gånger vackrare och stiligare än Elin Bieler. –