Om det imellertid gifves en sanning, som är fullt tillförlitlig, så är det den, att lyckan här i verlden beror på vår egen uppfattning; och den, på hvars näsa en nådig försyn placerat ett par röda glasögon, han ser sin egen liksvepning i rosenfärg, och sorgen får aldrig någon bugt på honom. Ehuru ingen menniska fann Alf Stjerne ega någon synnerlig anledning till fröjd och jubel, så ansåg han sig sjelf för den sällaste varelse under solen, och visst är, att han åtminstone var den gladaste och mest älskvärda man kunde se. Han var visserligen icke så litet lat, temligen sjelfsvåldig, tanklös, lättsinnig och häftig, men hans rena, hvita panna, hans krusiga svarta hår, ständigt strålande ögon, högljudda öppenhjertiga språk och trofasta godhjertenhet besegrade äfven den mest surmulna tvärvigg och gjorde honom älskad af alla och i synnerhet af tvenne bland hans kamrater, med hvilka han slutit ett ”heligt vänskapsförbund”, och för hvilka han utan betänkande skulle offrat sitt lif, om det behöfts. Den ene af dessa vänner hade redan för tvenne år sedan lemnat akademien; han hette Malkolm Schelting, var rik och oberoende, hade för ett år sedan rest utomlands och möjligen redan glömt sina båda akademikamrater i den förnäma och aristokratiska verld, der den unga, rika baronen inträdt; den andra, som nu stod bredvid honom, var Astley Cameron, en lång, spenslig ung man, fyra år äldre än Alf, redan magister, och med ett utseende, som låtit kamraterna tillägga honom det spefulla epitetet ”hans höghet”. Camerons gråbruna ögon, jemna fina hy, mjuka hår och regelbundna anletsdrag skulle gjort honom till en verklig skönhet, men imellertid räddades han ifrån detta för en karl så tvetydiga företräde genom de mörka ögonbrynens alltför stora närhet till hvarandra och genom det uttryck af trots och högmod, som minskade eller rent af borttog ansigtets behag, ehuru det passade väl till hans aristokratiska figur och hållning, om också icke synnerligen till hans ställning i verlden, hvilken icke mycket öfverträffade Alfs.