Han berättar om sitt lif, om sin barndom i den lilla bondsocken, hur han sedan stängdes in med sina högtflygande drömmar bakom disken i en krämarbod, hur ondt han slet, hur han läste och pluggade och slutligen nådde målet, litteraturens knaggliga stråt. Men hans böcker fingo ej förläggare. 1 stället blef han tidningsredaktör i en småstad, ett litet kråkvinkel. Och nu skulle han lefva! Allting var så stort, så ofantligt stort, tyckte han. Och dock var det så smått, så » helvetes smått ». » Får jag bara äta mig mätt, skratta ut dem, som gå och idealisera, och kittla den bildade och förmögna brackianismen, så är jag belåten », slutar han. Och han ger oss hela kråkvinkel. Kortvaruhandlar Magnusson, som icke kunde begripa, hvar Nordenson köpt den krage, han hade på sig i kyrkan; skräddar Lund, som gick och svor öfver, att stadskamrerns skrifvare tagit kläder hos Rosselin; fabrikörskan, fru Alstermark, som på öret kunde be * rätta, hur mycket hvar och en hade skänkt till friförsamlingens nya tempel; Nordenson, apotekaren, som tycker, att Maria Hedlund är » en nedrigt söt flicka »; fru Magnusson, som prun-kade i sin blomsterprydda hatt; kamrern, som var konstkännare och ledamot af konstföreningen; kamrerskan, som är s&amp; urringad, att stadsingeniörskan häpnar; doktor Verelius, inspektor Göransson, borgmästaren och borgmästarinnan, prosten, ingeniör Callmén, häradshöfding Wållberg, stationsbokhållaren och många, många flere, ända ner till polisbetjenterna och den hjeltemodige » Store Lasse ». Och förf. introducerar oss i småstadens familjer. Han visar oss en eldsvåda, inför oss på en skomakareverkstad, tecknar en fattigbegrafning, låter oss vara närvarande vid en guds-tjenst i statskyrkan, hos prosten på middag, i kapellet vid en invigningsfest, på stadshotellet vid en ordenshögtid.