En guldröd stråle föll in genom fönstret i Lottas stuga, gick snedt öfver golfvet fram till bädden där den lama flickan låg, på samma sätt nu som för fyra år sedan, den dag Gertrud Björk förde pastor Martin till henne. Strålen smekte hennes hvita panna, kommo de svärmiska madonnaögonen att glänsa till och lade guldglans öfver det mörka håret. Hon var sig lik, den stackars sjuklingen, åren hade ej tagit bort något af hennes skönhet, trots allt lidande dröjde ungdomen kvar i det fina, bleka ansiktet. Lotta gick omkring och stökade i rummet. Hon hade varit ute i bygden och »svept ett lik» och var vid sitt bästa pratlynne. Tungan gick som ett klappträd vid kvarnforsen, då gummorna från slätten hade vårtvätt. – Ja, det här var då en riktigt »sorgsen» begrafning, sade hon och gaf därvid ordet »sorgsen» en sådan tonvikt, som om begrafningar annars voro glada tillställningar, en har nog, förstås, lite’ reda på hva’ som ligger under’et, fast en inte pratar om’et. Di tror, att hon själf gjorde’t, de’ arma lifvet! Likets mor grät så innerligt, så hon hade inte en torr fena i ansiktet. Annars var det då en regel begrafning, de’ ska ingen kunna säga annat, riktigt regel. Förning från alla håll. – Gertrud Björks bakelser va’ förträffeliga – förträffeliga! Lotta nickade och upprepade ordet med en fyllighet och pondus i tonen, som på ett tillfredsställande sätt gaf uttryck åt alla de goda saker, mandel, socker, m, m. hvarmed bakelserna voro fyllda.