Hon hade skrifvit sin historia, vikt blad för blad och lagt in den i ett själfgjordt konvolut, hvilket hon fäst samman med en knappnål. Allt detta hade hon tillreds att kasta öfver planket till gatan eller låta det på något sätt komma utom dessa väggar, i fall hennes rymningsplan misslyckades. En gång skulle hon väl finna något tillfälle att komma ut på gården, när de mörka höstkvällarne voro inne och hennes omgifning var så säker på, att hon aldrig skulle gå ut. under bar himmel. Hon visade med beräkning samma afgjorda skräck därför som tillförne, just för att invagga dem i det största lugn. Men så fort Torkelsen närmade sig henne, kunde hon ej lägga band på sina känslor. Hon satt ej stilla som förr, utan for förskrämd upp och sträckte ut sina händer värjande mot honom. »Rör mig inte!» Hennes röst var dof, hotande, och hade en hemsk klang. »Det lider mot slutet,» tecknade Margit åt husbonden. »Ni ska få se, att det inte länge låter vänta på sig ... Hennes förändring tyder på detta ...» »Gifve gud, du spådde sant, Margit. Jag har haft en tung börda under alla dessa år.» »Ni kommer snart att vara befriad ...» Celia såg, hur de tecknade, och förstod, att samtalet rörde henne. Den blick, hon fäste på Torkelsen var full af hat och hämnd, och hon vände sig om för att slippa se honom. Men hur hon än passade på att finna något tillfälle att smyga sig ut för att se efter, om man glömt att stänga förstugudörren, kom inte något sådant. Lampor och ljus tändes så fort mörkret bröt in, och den unga dottern var ständigt i hennes närhet. Om hon ändå skulle förtro sig åt henne? Nej, detta barn skulle inte tro annat, än att hon talade i galenskap, att alltsamman var vilda fantasier, och därför hindra hennes flykt. Dottern älskade och tillbad sin far och skulle aldrig tro något ondt om honom.