Han hade varit underofficer, men hade i fyrtiofem års­ åldern råkat ut för ett benbrott, som för all framtid gjort hans ena ben stelt. Han hade fått afsked med pension, dragit sig tillbaka till sin födelsebygd och hade här efter en tid fått platsen som poststationsföreståndare. Han var till det yttre, hvad folk sade, en grann karl, han liknade lord Byron, hade fröken Turinna sagt — fö r fyra år sedan. Och om han nu inte var ensam — f röken Turinna funderade där hon dref framåt under de röda skyarna. Ja, s å mycket större själföfvervinnelse skulle det då kosta henne att lämna fram äggen. Och fröken Turinna log blott stilla. Posfstationen var inrymd i en låg, rödmå­ lad gård. Def lyste i dess förnster genom den grå rullgardinen med det urblekta alp­ landskapet, som fröken Turinna s ä väl kände från den tid hon själf dagligen hämtade, i alla händelser " hörde efter " sin post. Det var en stor, mörk förstuga med två dörrar, dén midt fram ledde till postmästa­ rens privata rum, den till h öger till poststa­ tionen. Fröken Turinna hörde att det talade där­ inne. Det v ar jägmästarens röst. Hon ko mpromissade med sig själf och gaf sig lof att dröja till dess han gått. Tyst som en liten mus stod hon med sin korg längst inne i de n mörka förstugan. Nu hörde hon fanjunka­ rens stämma. Fröken Turinnas hjärta dall­ rade till en smula. En kvinna kom uppför bron och gick in. Hon lämnade dörren på glänt. " Jaså " — det var åter postmästarens röst, " jaså, hon har ett Sanningsvittne borta — jag ger tusan i h ennes Sanningsvittnen, skall jag säga henne ". Hon hörde honom söka i en packe tidningar. " Den finns inte — hör in om en vecka — stä ng dörren, människa. " Och dörren stängdes och hon s åg kvinnan gå utför b ron. Skulle nu inte också jägmästaren gå. Eller kräfdes det af henne att hon skulle gå in ändå.