»Du är sjuk, mitt barn. Jag hör hur ditt hjärta slår. Och din puls ...» hon tog sin dotters handled mellan sina fingrar och med klockan i sin andra hand började hon räkna pulsslagen. Återigen blef det tyst. Det spända uttrycket stannade kvar i Alfhild Lindenows ansikte och det var som om den nervösa öfverretning för ett ögonblick gjort henne clairvoyant. »Han kommer närmare,» sade hon med skälfvande röst. »Nu rider han in i alléen. Hör ni?» Alla lyssnade; alla höllo andan. Det blef tyst som i en dröm. Endast en fluga surrade mot rutan i det ena fönstret, sökande sig en väg ut i det fria. Men öfver detta ljud hörde man nu verkligen hastiga hofslag. Eric och Nils försvunno i det närgränsande rummet mot norr och posterade sig hvar vid sitt fönster, därifrån de hade utsikt öfver borggården och alléen. De öfriga hade stannat kvar. Det var som om den unga grefvinnans oresonliga förskräckelse hade meddelat sig till dem alla och förlamat dem alla. Det var som om hennes abnorma själstillstånd öfverförts till dem alla. Ingen sade ett ord; alla lyssnade andlöst. Grefven stod som förstenad framför sin stol, i samma ställning som han intagit då han reste sig nyss. Gamla grefvinnan hade slagit ena armen kring sin dotters lif liksom för att stödja henne, och tant Sofie hade närmat sig denna grupp, för att vara till hands, om det skulle behöfvas. — Magistern hade dragit sig så långt som möjligt tillbaka i rummet; också han var blek. Nu såg Nils Wiede från sin plats en ryttare spränga fram genom alléen. »En husar!» sade Eric. De två orden bröto tystnaden så skarpt, som om de talats i ett alldeles tomt rum. Och när Nils i detsamma aflägsnade sig springande, ljödo hans steg som hammarslag mot det bonade golfvet. — Ett ögonblick därefter närmade sig stegen ånyo. Han trädde in i rummet med ett försegladt papper. »Till far. Kurir från Ljungbyhed.»