Åter känner han sig oemotståndligt fängslad af och dragen till denna mångskiftande qvinnosjäl, som, när den reser sig emot en förödmjukelse, icke ryggar tillbaka för något och i sin hänsynslösa vrede är färdig att trampa allt under fötterna. ”Jag fick aldrig lösning på denna gåta,” säger han sakta med ett eget drömmande uttryck, ”Jag känner ännu icke den hemlighetsfulla br[e]fskrifvers[kan].” Åter har hon segrat.111 Jins o Niklas. Skånsk folksaga upptecknad i Frosta härad af Ded va ain gång ain präst som hade en dräng som hedde Jins o ain halkar som hedde Niklas. Drängen bar aven te halkaren o gronga beständitt po horr han skolle konna göra nom fårrtraid fårr alla po gauren tytte om Niklas. ”Vidd prosten hadd Niklas han sier?” sa Jins ain da te prosten. ”Näj de vidd jag ente, hadd sier han?” ”Han sier åd om han bara velle så konne han hänta jättens silkelagen te prosten.” ”Mon ded,” sa prosten o strög se om hagan. Ja ska si åd prestagauren lau tätt imen ain stor sjö o midt ude i den lau darr ain stor holme o dair bode ain jätte som va falia rig, men ente go o gau i möde mä. Ded va hansas silkelagen ded va fraugan om. ”Jins sier åd du har sajt ad du ä kar te o skaffa me Holma-jättens silkelagen,” sa prosten te Niklas, ”har du sajt ded?” ”Nä men har jag i,” sa Niklas, ”men ded konne väll i alla fulla fall ente va falitt o fårrsödja.” ”Ded konne ente va sau galed,” sa prosten. O så ble de ve ded. Niklas han va entan rädd för illa ve ella född i Fjöntarp o i skomringen to han ett krus bärma me se o säjla te jättaholmen.