» Jag kysste de hvita stjärnorna i natt — därför att de voro som glada hvita tankar. Skall jag lofva? » » Nej, » sade hon. Men när hon sagt det, lade hon handen öfver ögonen. Solen hade gått ned, när vi gingo hem, och den korta midnatten låg med dämpadt dagsljus öfver de svarta skogarna och de blanka vattnen. * Det var en gång flere år senare. Jag gick i en grön, lummig skogspark tillsammans med en ung kvinna i riddräkt. Hon var smärt och blond och hade ljusbruna ögon under mörka, bågiga ögonbryn. Vi satte oss på en bänk, och hon kom händelsevis att ta några skogsstjärnor i handen. Men när hon kände min blick, blef hon röd och kastade ned dem. » Ja, » sade jag, » tänk att en sommarnatt för längesen fann jag en sådan där bukett framtrollad på mitt nattduksbord. Och jag kysste dem, därför att de voro som hvita och glada tankar. Sedan blefvo de glödande röda — på ett högt berg — med all världens härlighet nedanför. » Hon lade handen öfver ögonen. » Tyst, » sade hon, » säg internera. Har du kommit hit för att säga mig det där. » » Ja kanske. — Jag vet inte. Men efter det föll sig så, sade jag det. — Ar det inte löjligt — kusin Lena, — förlåt — fru baronessa, — att en man far till främmande land och blir borta i långa år och tror, att de hvita, ömtåliga blommorna alltjämt skola vara lika friska. » Hon tog handen från ögonen och stirrade framför sig. » Jag kom att tänka på något, » sade hon, » fast det egentligen inte hör hit. Men minns du, att nedanför berget låg en liten grå stuga? Där bodde en kvinna, som hette Ingeborg. Hon hade en gång gjort en stor missgärning, hon hade dräpt sitt eget barn. Hon var fullt medveten om hvad hon gjorde och förtjänade därför dom och straff. Jag talade med henne en gång. Hon sade, att hon var olycklig, när hon gjorde det, och att det straff, som lagen på- lade henne, var ett intet mot de kval, som hon natt och dag burit inom sig. Och när jag såg, hur hon pinades och led vid minnet, gjorde det mig så ondt o m henne, att jag glömde hennes synd. » GUSTAVA SVANSTKÖM.