Hon betecknade den som » en af de sköna orimligheter, af hvilka lifvet är så fullt ». Efter henne ha många svenska författare — och utländska — vitsordat denna känslas orimlighet utan alla förskönande attribut. Men för oss, lärare och lärarinnor, har det af gammalt ansetts vara en själfklar plikt, att vi skulle inplanta fosterlandskärlek hos våra lärjungar. Efter den motivering eller förnekelse, som nyss antydts, kan detta vara en ömtålig sak. Hvad är att göra? Själfva lagstiftningen har ju så underligt afdämpats. Det hette väl för ett århundrade tillbaka i Gustaf IV Adolfs skolordning (1807) om undervisningen i historia, att den borde gå ut på » att väcka och höja kärleken till fosterlandet och den gustavianska ätten », hvilken sistnämnda ju bl. a. omfattade stadgans egen kunglige upphofsman. Men denna troskyldiga uppmaning har i följande läroverksstatut försvunnit, utan att annan speciell föreskrift kommit i stället. I den allmänna definitionen på elementarskolornas uppgift har det gamla uttrycket » fosterländsk bildning » — under lätt skönjbara tidsinflytelser — ersatts (1849, 1878, 1905) med beteckningen » allmänt medborgerlig ». Och i gällande folkskolestadga saknas äfven dylik anvisning. Den undervisningsplan för nederskolan, som i form af särskildt bihang vidfogats 1905 års läroverksstadga, anbefaller historieläraren i de två lägsta klasserna att » för lärjungarna framhålla höga föredömen af fosterlandskärlek, pliktkänsla, ädelmod m. fl. samhälleliga dygder ». Man skulle tro, att det ansetts mindre lämpligt att uppställa dylika föredömen för skolans högre klasser. » Personligheterna i historien », ej minst den fosterländska — 492 WILH. CARLGREN som en icke obekant svensk häfdatecknare talat så mycket om — beröras, från här antydd synpunkt, icke annorstädes i undervisningsplanen hvarken för realskolan eller gymnasiet. Lärooch läseböckerna ha afsett något mer. Den oförbehållsamma skrifarten hos Fryxell, Ekelund och deras likar är i släkt med den citerade bestämmelsen i 1807 års skolordning.