Nej, mamma, älskade lilla mamma, nu narras jag för dig, och det vill jag inte göra. Det var nog så att jag också smekte och kysste henne. Och det har jag gjort förut med. Den gången hon satt här vid fönstret och sydde, då var det jag, som började och lade huvudet mot hennes axel, och flera andra gånger har jag kommit till henne. Det är så svårt att inte få tycka om henne. Bara jag visste om jag fick det eller ej! Kan du inte säga mig det? O, söta lilla mamma, säg om det var henne du menade, när du sa att det var någon jag skulle akta mig för, någon, som ville döda dig, någon, som hade tagit pappa ifrån dig. Är det kanske inte hon, fastän du sedan sa det rent ut åt henne själv och ville jaga bort henne? Om några dar ska hon ju flytta härifrån. Men ville hon ta pappa ifrån mig, skulle hon nog stanna kvar längre, för pappa har bett henne, det har jag hört. Han tycker vi behöver någon, som ser om huset och att hon kunde göra det. O, mamma, nu yrar du inte längre, nu är du en ljus och salig ängel, som vet hur allting förhåller sig, säg mig hur det är! Jag vill så gärna få tycka om moster Elin. Men om hon har gjort dig olycklig, då lovar jag dig, att jag inte ska bry mig om henne. Då ska jag aldrig kyssa henne mer, och jag ska nog akta pappa också, så att hon inte kan ta honom ifrån mig, och hon ska nog få straff för att hon gjort så ont mot dig. Säg mig bara hur det är, lilla, älskade mamma! Säg mig det! Jag ska ligga alldeles tyst och stilla, så kan jag kanske höra dig. Nej, jag kan inte höra om mamma säger något. Jag hör bara hur pappa och moster Elin talar därute i salen. De talar så sakta och inte mycket, men det är kanske ändå det, som gör att jag inte kan höra om mamma säger något. Lilla, kära, älskade mamma, säger du det kanske i natt, ifall jag ändå skulle somna? Är det lättare för dig att viska till mig när jag sover? Nu försöker jag sova. Nej, jag kan inte! O, mamma, mamma, att aldrig få se dig mer! Aldrig tala med dig mera! Aldrig få vara hos dig!