ej tyda kunde: Haddingars lands långa ödlor, oskurna ax och många djurs slingringar.» Ofta nyttjas runor däremot i förening med galdrar. Äfven härom finnes i Egil Skalle-Grimssons saga en upplysande berättelse. Då Egil var på ett gästabud tillsammans med konung Erik Blodyx' trollkunniga gemål Gunhild, drack han i botten hvarenda bräddad bägare, som bjöds honom, och han drack ur grannens äfven, samtidigt med att han lät sina skarpa speglosor hagla öfver ställets värd, en man vid namn Bård. Då gick denne fram till drottningen och sade, att där var en gäst, som skämde ut dem: han drack aldrig så, att han icke sade sig törsta. Drottningen och Bård blandade då hemligen gift i drycken och läto den sedan föras in. Bård signade bägaren och gaf den åt tärnan, som bar ikring ölet. Hon bragte Egil den och bad honom dricka. Han tog emot hornet, men som han misstänkte dess innehåll, tog han fram sin knif och stack sig i handen, hvarpå han ristade runor på hornet och stänkte blod på dem. Så kvad han: »Ristom runor på hornet, rodne hvar staf i blodet! mumlom kraftord, medan munnen vid randen dröjer: lustigt dricka vi drycken, däjan, den glada, oss räckte; veta vi vilja, hur ölet värkar, som Bård oss signat. Då han kvädit detta, brast hornet sönder, och drycken flöt ned i golfhalmen. Denna strof, som skalden här improviserar, visar sig alltså vara en värkande galdersång. Dess senare hälft, som han frammumlar öfver de på hornet ristade, blodbestänkta runorna, innehåller en indirekt uppfordran till den misstänkta drycken att röja sin sanna natur; och denna röjes. I dylika poetiska tilltal till de liflösa tingen, framställda, liksom om dessa voro lefvande väsen, tyckas de gamles galdrar hafva bestått. Detta blifver nästan med klara ord utsagdt i en annan sagoepisod. Den store kämpen Ketil Häng hade blifvit utfordrad till holmgång af