En trappa upp bodde min pastor, och jag sprang uppför den, ringde, lyssnade efter steg, det dröjde länge, länge, tyckte jag, innan någon kom, men så – stod han själv i dörren. Att han inte är färdigklädd, tänkte jag oroligt, ty tiden var långt framskriden. Nå, han bad mig stiga in. Tamburen var skum, så jag kunde icke se honom så väl. Jag ville vänta där, medan han tog på ytterkläder, och jag bad honom att skynd sig, då vi annars säkert icke skulle få plats i möteslokalen. Han svarade med att truga mig in i salen. Nu hade jag honom i full belysning. Och vad jag såg gjorde mig underligt kall i bröstet. Han såg ytterligt förlägan ut, stukad, kuschad. Han såg ut som en ertappad förrädare. Hans hustru satt vid fönstret och arbetade på något grått med tjocka trästickor. Hennes ansikte hade alltid påmint mig om vinbärsgele, men nu skälvde det icke det minsta, och läpparna hade rentav försvunnit. Pastorn ville jag skulle sätta mig, men jag säger: ”Nej, ska vi gå, måste vi göra det genast”. Gu vet hur jag fick fram orden, det kändes som om jag haft strupen full med kitt. Pastorn bara stod och smilade och gned med tumnageln på bordduken, och hade huvudet mer än vanligt på sned, och pastorskan hon gnodde på med sina stickor. I mig började det koka av förargelse och otålighet, och jag kände mig naturligtvis kränkt. Men just som jag öppnade munnen för att fråga, vad meningen var, så såg pastorskan upp från sin stickning på sin man. Och då sa’ han, utan att se på mig: – Min hustru tycker inte, att det passar att jag som är präst går i Folkets Hus, och det är jag själv övertygad om nu. Jag är ledsen att ha besvärat Sele i onödan. – För knappt tre timmar se’n bad pastorn mig att få göra sällskap dit, sa’ jag till hustrun. Jag tror inte han riskerade sin plats som präst med att visa sig där. Han finge nog sitta kvar vid Egyptens köttgryta. Inte ett ord svarade någon. Jag gick fram till pianot. Ovanför det hängde en stor fotogravyr, som föreställde Kristus utdrivande mäklarna ur templet.