Han förstod allt detta rätt väl, lifvet var för snålt för att kvinnorna skulle kunna vara frikostiga, och han dömde ingen af dem, icke ens de ärbara. Men han höll af sin gifmilda väninna och tröstade henne så godt han kunde de dagar, då de stridiga rösterna i hennes inre hade skrämt henne och fyllt henne med ångest, och det var icke heller svårt för honom, ty då han var hos henne kände hon ingen fruktan. Men han visste också att det var dagar, ja veckor, då hon gick i en förtärande oro för att hon skulle kunna få barn, trots allt. Och han dolde icke för sig själf, att detta är den sjuka punkten i all hemlig kärlek. Han såg klart, hur ojämnt spelet alltid blir när man kommer i närheten af denna punkt, hur all risk och fara i verkligheten ligger på kvinnans sida, och åter blygdes han i hemlighet öfver att det icke stod i hans makt att dela det bittra med henne så, som han delade det ljufva. Risken att få barn var först och främst hennes, och om den också undveks, så var saknaden och tomheten af att icke kunna tillåta sig moderskapets lycka också hennes, och det skar honom i hjärtat då han en gång i skymningen såg henne taga ett främmande barn från gatan i sina armar och kyssa det. Men för henne skulle moderskapet ha inneburit ett förfärande elände, sådan världen nu en gång var. Ingendera af dem var emellertid bortskämd af lifvet, de hade lärt sig att icke begära någon hel och oskadad lycka, och kärleken hade hjälpt dem att taga allt detta så, som det måste och skulle tagas. Hon var färdig nu, hon släckte ljusen framför spegeln och väntade ett par minuter i mörkret, medan han gick före henne ned på gatan för att ingen skulle möta dem tillsammans i trappan. På gatan vågade de någon gång gå i hvarandras sällskap, sedan det var mörkt, isynnerhet om det var disigt i luften eller regn och snö. Och denna kväll föll snön så tätt och hvitt, att ingen skulle kunnat känna igen dem. Som skuggor utan namn och åtskillnad gledo människorna förbi dem i den hvita natten. Tätt slutna till hvarandra, namnlösa själfva och groft typiska som de parvis förenade skuggfigurer barnen bruka klippa af ett hopvikt papper, banade de sig väg genom snön, hon höll hans arm tryckt mot sitt bröst, och de tego båda.