Nu landar ett flygplan, det kommer från Kuwait. Andra personer hade under årens lopp på eget bevåg och egen bekostnad per jeep, åsna och apostlahäst rekognoscerat den som tänkbar ifrågakommande terrängen i realiteten hela bygden med Viterbo som centrum. Lite italiensk politik, litterära ämnen var också tillåtna, men för Guds skull fråga honom inte " vad håller du på med just nu? " Förvånad betraktade hon mig sommargästen men aldrig dittills vintergäst. Nja, den betydelsen fick ordet senare. Jag mådde prima ja, intill detta ögonblick var det sant. Den konkreta, praktiska följden av den inre röstens seger i mitt hjärta blev att jag nästa morgon följde med ut till Nicosias flygplats, hämtade mitt pass och sa " tack för resan ". Snart nog inledde Andreas vänner i den vetenskapliga världen en aktion i syfte att få honom ut ur fängelset även till priset av en måhända mångårig landsflykt. Hon var och förblev i grund och botten den brevartikelskrivande Romrapportören. Och där: ett stort porträtt i olja av en österländsk kung eller emir eller shejk, en hövding, en potentat. När seklet fyllde 50 hade jag börjat göra skäl för benämningen " Medelhavskorrespondent " i mitt kontrakt med DN. Det fanns inte ens tid att vänta på telegrafiskt remitterad reskassa. Men min avsikt är inte att här skriva Svenska Rominstitutets historia utan i stället bara att berätta ett och annat om hur jag själv upplevde denna alltjämt livskraftiga svenska kulturinstitution i Rom. Men även om han hade mycken förståelse och sympati för de italienska människor som han såg gestikulera och hörde pladdra omkring sig, så var det ändå inte för att avnjuta detta stojande spettacolo som han, särskilt under 50- och 60-talet, var en ofta sedd gäst hos oss. Mångt och mycket som yttrades vid middagsbordet förstod jag därför måhända inte helt. Han hade en egendomligt tremulerande röst man kände igen Bacchelli innan man ännu sett honom. Klientelsystemet en annan.