Han hade satt sig längst in i en vrå och betraktade likgiltigt sina blifvande medpassagerare. Om medlidande och deltagande kunnat upprätta den fallne, så hade han varit det just i detta ögonblick i rikt mått. En dag, tjuguett år före de händelser, som skildrats i föregående del, satt skolläraren, mäster Samuel, på sitt rum i skolhuset och skref. Hvad Fanny yttrat under sina yrselanfall, hade haft ett egendomligt inflytande på gubben Bern. – Ja, där ha vi det! Det skadar inte, ty han är en rik och ansedd man. Se, om något sladder skulle komma ut, så behöfver ju inte doktorn veta annat än att karlen därute verkligen är den, han ger sig ut för. Det var en pinsam situation för Blom. Du kunde ju tänka dig, hur oroliga vi skulla blifva öfver ditt plötsliga försvinnande. – Se där! Det enda Fanny ägde, var den Engsmarckska familjeklenoden, hon skulle bära den som en ständig påminnelse om sitt grundliga nederlag, en ständig förebråelse från den döda, för hvilken hon ingenting kunnat uträtta. Och så utbredde sig ett beklagligt lättsinne, vinstbegäret blef här, liksom i de stora samhällena, första impulsen till framåtskridandet, karaktärslöshet intog religionens plats, misstro, falskhet och småsinthet härskade snart här i lika hög grad som öfverallt annars, där civilisationens bärare utgöras af personer, hvilkas praktiska förtjänster äro större än deras moraliska. Hur kunde hon veta, att han älskade henne, då han undvek att träffa henne? frågade Fanny. Hvarifrån det sensationella ryktet, som gaf en särskild prägel åt ingeniör Bergvalls fest, än kommit, så talade det icke dess mindre sant. Richard Blom och Fritz Lundby utbytte blickar af samförstånd. – Jag skall aldrig, aldrig glömma er, sade hon med tårar i ögonen. Hela arbetareklassen var förbittrad på Klaus och hans meningsfränder, som med lagen i hand trampade rätten under fötterna. Men nu tror jag, att de skola tacka mig i stället. Jag körde helt artigt ut honom och gaf honom en vink att han för framtiden skulle maskera sig betydligt bättre.