Det vittnar om, att sanningskravet dock icke slumrar. Vittnesbörden om, att konfirmationen med åtföljande nattvardsgång betraktas av de unga som en slags ” mogenhetsexamen ” och alldeles icke som en helig handling ägnad att sätta heliga spår i ungdomslivet, äro så många och så vederhäftiga, att de långt före detta bort ordentliga förfära prästerna. Men dessa vilja tro och hopps. att den kyrkliga akten blir de unga till välsignelse, hurudana dessa unga nattvargsgäster än äro beskaffade, ja t.o.m. fastän många av dem skicka sig uppenbart ovärdin. Ett faktum är också, att för huvudparten av de konfirmerade blir deras första nattvardsgång även den sista. Den vuxna ungdomen utebliver, ty den känner på sig att det måste finnas överensstämmelse mellan bekännelse a h liv. Till den grad ha de ju icke förlorat förtroendet för de kyrkliga myndigheternas vishet De, som här skola reformera för att rädda sanningen i den kyrkliga akten äro prästerna, de ledande, de ärliga, de modiga prästerna. De skola bryta traditionen. Men d u är icke mycket hopp om, att de skola göra det När kyrkoherde Carlsson i Normlösa på sin lid vägrade konfirmera, 1 blev han suspenderad. Kyrkans myndigheter se, att det ser vackert och högtidligt ut i kyrkan med denna skara av nattvardsungdom. Och d å, så Men prästerskapet ser också, att det ser tomt ut kring nattvardsbortet sedan. Det går alltså icke att stödja sig på att den första nattvardsgången är ” frivillig ”. Min tanke är, att ett offentligt avgivande av heliga löften och uttryck i nattvardsgång ej bör komma ifråga för massvis av unga i konfirmationsåldern. N U ett medvetet gudsförhållande inträder, tar sig detta genom en inneboende livets lag, uttryck bå- de genom bekännelse a h handling. Härmed har jag naturligtvis alls icke opponerat mig mot den kristendomsundervis ning, som de unga genom kyrkans försorg åtnjuta.