Qu’ importe à moi tous les discours que le public tient en ce jour, car depuis ma tendre jeunesse, j’ai rendu mille amants contents. J’ai bien profité de ma faiblesse en rendant heureux tant de gens. Låtom oss hoppas, att denna och dylika elakheter ej kommo vidare än till hans dagbok, och att han själf förmådde bevara den ofelbara hofmannens hållning, med ett dubbeltydigt småleende som sin enda hämnd. Det är ett namn som ständigt kommer en på läppen, när man läser alla dessa sidor af dagboken, och det är Marivaux. Claës Julius är alldeles en af hans markiser, skygg, misstänksam, egenkär och kärlekssjuk. Hans känsla är skiftande som ett siden under en fests kronljus, den är sammansatt af tusende skimrande ingenting, och det behöfs blott att en af dessa oändligt små storheter försvinna, ett leende, en min, ett väntadt ord för att hela räkningen skall blifva meningslös – och såpbubblan brista. Som de färgade glasbitarna i ett kaleidoskop växla stämningarna och intrycken, dag från dag ingå de nya kombinationer; ett ansikte kallt och liflöst i går kan i morgon plötsligt belysas af den erotiska drömmens ljusstråle, och med ens bli alla drag förskönade och förandligade. Äfven Claës Julius’ upplefvanden kunde bäst rubriceras under Marivauxska titlar: »Kärlekens och slumpens spel», »Den dubbla trolösheten», »Kärlekens öfverraskningar», »De falska förtroendena» – hur passa ej alla dessa namn på det erotiska hoflif hans dagbok skildrar! Konstant är i detta galanta stämningslif blott en sak: egenkärleken, det är den, som gifver musiken själfva de öfvertoner, af hvilka melodiens klangfägring beror.