Hvad Arve beträffade, hade han, såsom fru Kathrina uttryckte sig, vuxit ur barnskorna; och oaktadt all den vördnad, han visade sin mor, måste hon dock låta sig behaga – hvilket gumman Arnman ock gjorde med all värdighet – att mannen fick styra sina egna företag. Och till följd deraf blefvo hvarken alterationer eller uppståndelser synbara, då han talade om att resa till Tistelön eller berättade att han kommit derifrån. I Arves sätt låg en säkerhet, hvilken till och med afhöll hans mor att mästra och bevisa. Han hade dessutom något så likt salig far, med den skilnad att mannaålderns friska kraft stämplade hvarje hans handling och gaf den lif. En sak bidrog också mycket att lugna fru Kathrina, nemligen den att Gabriella var förlofvad. Hon trodde sin Arve för väl och kände ej tillräckligt menniskohjertat, för att veta hvilket olyckligt behag det förbjudna eger; kortligen, Arves håg kunde ej stå till en annans brud. Och om det än någon gång föll henne in att det ändå icke vore en omöjlighet, kände hon sig likväl säker – och det kunde hon tryggt – att Arve hade för mycken heder, att ej taga vara på sig. Fru Kathrina var äfven för klok att söka forska efter det, hon ej ville finna; och suckade hon någon gång eller skakade på hufvudet vid ett och annat, funnos dertill inga andra vittnen, än de tystlåtna balsaminerna. På fiskläget hade för öfrigt ett visst skick uppkommit; ty Arve, trogen sin föresats att icke allenast lefva för sitt och de sinas bästa, utan äfven för det allmännas, som han ansåg sig vara skyldig sin kraft och verksamhet, hade infört flera nyttiga bruk, och sjelf gick han alltid före med exempel.