Men i ett af Iduns senare nummer förekom en artikel om » upphållsväder », hvarom det kanske kunde tillåtas mig att säga några ord. ' .Kära. Eyre, vill ni ej säga mig, huru jag bör förhålla mig med min kjol i » upphållsväder »? Då jag springer omkring bland II — rgs skogar och dalar, behöfver jag ingen lärdom häruti, ty då skörtar jag helt enkelt upp min kjol. Där behöfver jag ej vara utsatt för några mönstrande blickar, såvida ej någon lunkande elg eller skuttande hare skulle taga sig för att kritisera (och hvem vet hvad som kan hända i vårt upplysta tide DUN 1 * 17 hvarf). Men det allra värsta är, att jag nästan hvarje dag måste promenera på mera allmänna vägar, där jag kan riskera att möta, om ej Eyre, så någon med Eyre likasinnad Adams son eller dotter. När det är. så ruskigt väder, som det nu har varit en längre tid, så är jag i en mycket kritisk belägenhet. Håller jag upp kjolen till höger, så släpar den ju till vänster; fattar jag i den i båda sidor, så ter det sig någorlunda i face, men bedröfiigt, sedt i profil. Jag kunde ju följa Eyres råd, att fästa upp kjolen med säkerhetsnålar o. d., men då riskerar jag ju ändå att visa mina fötter; och som dessa ej hör till de allra nättaste i sitt slag samt på grund af hälsoskäl eller ekonomiska omständigheter ofta äro beklädda med grofva snörkängor, så bli rdet i alla fall icke vackert. Jag har då intet annat råd än att låta kjolen släpa, men som jag ej har någon Hilda eller Emma, som vid min hemkomst mottager mig med borste (eller sura miner), utan måste verkställa detta föga trefliga arbete själf, så kan jag ej utan obehagliga känslor betrakta hvarje smutsfläck på mina kläder. Eyre påstår äfven, att damerna i allmänhet ha en ful gång. Detta är ett faktum, som jag långt ifrån vill bestrida, men jag har äfven sett herrar, som ha gått illa, och hvad i all världen kan orsaken vara därtill? Af uppriktigaste hjärta vill jag tacka Eyre för artikeln, ty af den fick jag lära hvad jag icke bör göra i » upphållsväder ».