Gotthard hade mött vid stationen med vagn. Han förde Lilian, Peter, Paula, grevinnan Carola af Sauss och lilla Judy Rosenrauch hem till mamma Betty på Ekereds gård. De övriga av sällskapet togo in på gästgivargården. Alexandra och predikanten hade tänkt att de skulle tjänstgöra som ett slags förkläden för de förlovade paren, som snart skulle vigas, men man struntade genast i dem. Det var ett liv och ett oväsen och ett prat överallt i rummen, mellan vilka dörrarna stodo vidöppna. Så många rum funnos där inte, och man fick packa ihop sig. Herrarna fingo ett par tre rum för sig och damerna lika många för sig. Sedan, sista natten innan de gåvo sig iväg, skulle ju brudparen ändå flytta tillsammans, två och två. Lille Elias Vanselin trippade av och an genom rummen med en kokett brokig schal över axlarna. Han frös och tyckte att den gamla gästgivargården var hisklig. Stellan kikade in överallt där han inte skulle vara. Slutligen tydde han sig till Bell von Wenden, som han hittade nere i den stora matsalen där det mitt på golvet stod ett långt dukat bord, som trots dukningen såg skrämmande ödsligt ut. — Bell, sade han och smög sig fram till henne där hon stod vid fönstret. Hon ryckte förskräckt till och granskade honom, som om hon inte känt igen honom. — Vad är det, Bell? Väntar du att någon skall komma fram ur mörkret därute? frågade han skälmaktigt. — Jag vet inte, svarade hon tonlöst. Allting är så förskräckligt. — Vad nu då? Stellan höjde ögonbrynen.