Der stod jag som en drömmande, Herrman! och under hela denna scen var jag som i en annan verld. Jag hade ej styrka att följa Mathilda, och då jag stått några minuter stum och stirrande åt dörren, sansade jag mig och blickade efter boken, den hade hon medtagit. Jag lopp att söka henne, jag frågade alla i huset efter henne, ingen visste var hon var; förmodligen hade hon stängt in sig. Jag gick hem, jag var ursinnig, jag rasade. Likväl måsta jag ju sansa mig för att gå till Spectakelhuset, och följa Sophie och Emelie i vagnen, och för att förekomma tjenstfolkets sqvaller, sade jag Sophie det jag varit hemma hos hennes far, och i alla rummen sökt en revers som jag trodde mig ha upprifvit då jag lemnade henne Spectakel-biljetterna. Sålunda kom jag ifrån all misstanka. Mathilda höll sitt löfte att aldrig mer visa sig för mig – inom tre dygn hade hon återrest till Norrland. Och jag är kär, dödligt kär i henne, och den befallande, inbillska, behagsjuka och kalla Sophie blir mig med hvar dag odrägligare, och våningen är snart i ordning, och om Söndag åttadagar lyses det första gången. Döm om min belägenhet Herman, och om du kan fatta hela grymheten deraf, så beklaga Din Olyckliga vän, Ludvig R. Mathilda till Emelie. Hernösand d. 6 Mars 1831. Älskade Emelie! Så är jag då åter i min lugna fristad, och det förefaller mig som hade jag varit ute och seglat på ett stormande haf, och nu inlupit i en säker hamn. Men hvar är min munterhet, hvar är min gyllene frid? o borta, borta, för att aldrig mer återkomma!