En riktigt hygglig pojke, tänkte Kerrman, och alls inte dum. Sannerligen har han inte satt myror i huvudet på mig! Myrorna funnos där och vad värre var: de förökade sig med förbluffande hastighet och togo snart hela hjärnan i besittning, vållande klåda och smärta. Plötsligt och beslutsamt befriade han sig från dessa obehag genom att, tvärstannande, säga helt högt och bestämt i den tysta ensamheten: Pojken har alldeles rätt. Vi köper Hoby. Saken är avgjord. Saken var avgjord. Efter att nyss ha slösat oförlåtligt många tankar på två och femtio, ansåg han sig tydligen ej ha råd att tänka för mycket på de sex à sju millionerna. Saken var avgjord. Det enda eller åtminstone värsta hindret såg han i Fagerlinds klenmodighet. Han visste av erfarenhet hur svårt det var att fiska upp den lille niggern om han väl en gång störtat i misströstans brunn. Emellertid väntade honom en överraskning. De båda herrarna, Kerrman och Fagerlind, kommo från skilda håll samtidigt upp på gårdsplanen. Papuanen, utstyrd med krigstroféer i harpaltars gestalt, hov upp ett stridsrop och halvt dansade, halvt rultade fram mot vännen. Men troligen insåg han att denna muntra hållning illa anstod en man, som vet sig vara »född till olycka» och som dessutom nyligen blivit skälld för kärring. Han skruvade alltså hastigt ned fröjden och skakande hand med vännen muttrade han: Välkommen Jonas, ja det är ju en satans historia men först ska vi ha mat! Även under måltiden visade Papuanen sporadiska spår av förbluffande livsglädje, fenomen som dock kunde förklaras av den omständigheten att middagen var en äkta Aspaforsmiddag (enligt Maxi: en salig död i skönhet och gryta). Vid kaffet kom dock den rätta förklaringen. Fagerlind sa: Vi äro ense om att Aspafors hotas av ett hårt slag: vi måste avvärja det: här hjälpa inga halvmesyrer. Han reste sig plötsligt upp ur den djupa stolen, varvid blodet sköt upp i niggeransiktet och gjorde det nästan svartbrunt. Han skalv lite på rösten, men han var mycket bestämd. Han sa: Jonas, du kommer att göra tjogtals invändningar, men mitt beslut är så gott som fattat: jag köper hela klabbet. Vilket klabb? sporde Jonas för andra gången den dagen och fick samma svar: Hoby! Invändningarna uteblevo: Jonas sjönk stillsamt ned i en bottenlös förvåning. Ty! bröstande sig fortfor nu Papuanen: Du förstår, Aspafors och Hoby tillsammans, det skulle bli ett kungarike, det! Inga köpmalmer mer – Hoby åtta gruvor – Aspafors’ stora såg – Hoby skogar – etcetera etcetera. Punkt för punkt den linhårige ynglingens förkunnelse. Han slutade mindre fast än han börjat, oroad av vännens tystnad. Jonas bröt den, sägande: Av mänskliga raser lär papuanegern stå apan närmast. Nu frågar jag dig, min käre nigger, har du i går eller i dag haft ett ingående affärssamtal med en skogvaktarpojke? Papuanens klotögon började rulla: Samtal med en skogvaktarpojke! Vilken skogvaktarpojke? Vill, fortsatte Jonas, vill du fege och kortsynte nigger påstå att denna djärva plan upprunnit i din hjärna? Papuanen svartnade ånyo i en rodnad; stammade: För att säga sanningen – uppslaget är inte helt och hållet mitt – Då blott ännu en fråga, avbröt Jonas. Brukar fan ströva omkring på dina marker förklädd till jägare eller skogvaktare? Det håller jag inte för otroligt, medgav Fagerlind, fan har ofta besynnerliga infall. Gott, sa Jonas, lyssna då till detta! Och han skildrade utförligt sitt möte med den gröne ynglingen, bestigandet av Klöven, ynglingens förkunnelse. Han glömde inte ens den krösusartade dusören. Papuanen sporde: Märkte du ingenting besynnerligt i pojkens ansikte, då han fick pengarna? Han såg mycket tacksam ut, konstaterade givaren belåten. Fattas bara att han inte skulle vara tacksam. Papuanen frustade till: Sicken inpiskad filur! Åter allvarlig sa han: Du handlade rätt. Man bör vara god