Nåväl, Markurell. Han hade lyckats. Herr Markurell lunkade efterhenne med emmastolen i famn, ställde den tätt bakom De bedraga sig själva och fastna i sin egen list. Kroppen skakades gång efter annan av våldsamma frossbrytningar. Hon har huvudvärk. Han lyfte blicken mycket långsamt, och då den slutligen mötte faderns, smålog han, blitt och vemodigt. Vad gjorde du? De ska väl veta hut, svarade herr Markurell lugnt och fast. Har jag inte knogat i månader och år? Det är underligt att en aldrig vet, var en är olycklig. Hur dags blir det? Den är omutlig. Jag vet, att jag är elak. Slutligen en morgon i dagbräckningen raglade herr Markurell in i sängkammaren och kastade sig framstupa över hädden, så handlöst att han stötte sitt huvud hårt i hustruns sida. Undantagandes det där dunkandet förnam hon intet ljud. Och framför Johan lågo konsistorienourien Enell, lektor Barfoth och löjtnant Brenner, präktigt skrudade och räckande gossen myrra och rökelse på en sockerskål, ett uppläggsfat och en jardinjär av rent silver. Och låge han här framför mig död i en kista, så reve jag av honom lakanen och svepte honom i tusenriksdalrar. Han sökte än en gång med vänliga ord och tafatta smekningar truga i honom några droppar, men herr Markurell krossade glaset mot golvet och lät skosulan mala skärvorna till fint stoft. Men om käre bror låter mig vara ensam ett slag, så gör du mig en tjänst. Enligt en annan uppgift skall det endast ha varit en rätt måttlig resekassa, i varje fall icke överstigande femtio tusen. Fru de Lorche steg fram och gumman, som alltjämt grät, omfamnade henne och sade: En sekund senare var häradshövdingen ensam med sin väska, som förutom ovannämnda ting även innehöll några järnvägsoch ångbåtsbiljetter med mera. Till nuvarande kurser! Sant visserligen att Wadköping ej längre var den idylliska, rofyllda stad, över vars grönskande torg faster Tea (Teodolina Emerentia Agata de Lorche) fört små stulna barn väl insvepta i sin veckrika kjortel.