Jag har en bekännelse att göra dig, och må du förlåta mig, om jag synes dig hård eller till och med grym. Jag vet icke heller, om du kan förstå mig, då jag nu säger, att min kärlek är död — eller rättare, min dröm är död, ty den känsla jag hyst för dig har varit en chimär blott, skapad af min egen fantasi och af min egen trånad. Jag ville vara mild och skonsam IDUN 1904 — men sanningen måste ju i dagen, innan det blir för sent, och jag lider ej längre detta dubbellif, dessa slitningar mellan dröm och verklighet. Fråga mig ej hvadan det kommer allt detta, så plötsligt, oväntadt. Nej, för mig kommer det ej plötsligt — jag har länge haft mina tvifvel, men alltid nedtystat dem, mer än en strid har jag utkämpat. I den sista segrade — sanningen. Döm mig ej hårdt! Kalla mig ej nyckfull! Ingen vill förorsaka sorg mindre än jag. Men lifvet är så förunderligt sammansatt, och det är icke alltid godt att skönja, hvar trådarna till ens handlingar leda sitt ursprung. Jag har under hela denna tid haft en stark känsla af, att jag ej varit den handlande. En annans hand har ledt mig. Och med Carmen sjunger j a g: » det är ödet, som rår ». Förlåt mig, du min dröms älskade. Jag kan ej annorlunda. Ingrid. " Utmattad, som efter en stor fysisk ansträngning, sjönk hon ihop på soffan och somnade tungt. " Min innerligt älskade! Nej, det är icke sant — jag tror icke ett enda ord i ditt ohyggliga bref. Min lilla, af mig afgudade Ingrid kan ej vara så trolös. Säg, att det är en elak dröm — icke det att du älskar mig, men det att du icke älskar. Jag vet, att en fantasioch stämningsmänniska äger man ej rättighet att döma på samma sätt som andra, men huru förklara alla dina af innerlig kärlek genomandade bref, alla dessa vackra blommor du tolkat i ord och sändt mig — hafva de icke gömt ett uns af allvar, eller har det varit ord blott, ord, ord — glänsande, skimrande bubblor, som minsta lilla fläkt kommit att brista. Säg att det alltsammans är ett fruktansvärdt misstag — säg att det ej är sant!