Beundran for det utländska har väl nu som, förr spelat våra kritici ett spratt, då de förklarat hr Bottero i denna rol utan make. — Hr ödmann sjöng Wilhelm båttre än hr Lundmark, men den senare spelar rolen bättre, åtminstone de gladare sidorna, och fru Edlings Mignon var förträffligare än någonsin, en prestation utan like f. n. i Paris och Wien. Men fröken Karlsohns Philine lemnar mycket att önska trots den lediga strupfardigheten, och hr Rundberga Laértes är en mycket litet spirituel framställning. Något bättre var hr Henriksons Fredrik, trots dess genomgående simpelhet och en alldeles omotiverad, skäligen obehaglig nasaltons-lyx. Orkestern spelade bättre än vid senaste reprisen och operan i sin helhet gick bättre än på flera år. Efter dessa tvenne pére-noble-typer, Silva (Ernani) och Lothario (Mignon), föll det hr Bottero in att visa sig för om-vexlings skull som sjelfva — uhf Detta är ett farligt infall på en operascen, som egt verldens förnämsta Mefisto på sina tiljor under en tid af mer än två decennier. Anders Willman blef också långt ifrån fördunklad af Osvaldo Bottero, hvilkens förträfflighet som operasångare egentligen först af Stockholms välvilliga, mot utländingar artiga recensenter stälts på en ea öfvermåttan hög piedestal. Emellertid hade hr B. äfven i Faust mycket att bjuda sina åhörare på och fördunklade naturligtvis totalt de unga elever, som på senare tider tillåtits pröfva sina vingar i det mäktiga partiet. I första akten anmärkte man några onödiga ytliga operagester, men annarB hade gester och mimik mening och motiv, dessa saker som så ofta negligeras af en operist. Själaköpet utfördes med mycken savoir faire, helt olika den otydlighet, som på senare tider visats i partiet. Röstens sträfhet blef här ett plus i karaktäristiken, vibratot var klokt reduceradt. Entrén i andra akten var dråplig med satan som direkt från hemorten, uppskjutande under den sjungande Branders kropp.