— Men han bör icke, om han är ärlig, åtaga sig annat än rättvisa saker. — Ah, min Gud, hvem vet det på förhand? Det, som lyckas, är rättvist, förstår du. — En besynnerlig teori i sanning. — Ja, kanhända, det angår mig icke, det är imellertid den teori, som våra advokater beständigt praktisera; det tillhör dem att motivera den och bevisa rättvisan af sin sak. — I detta fall bör jag naturligtvis icke vidare besvära din hedervärda principal? — Nej, det är bättre du rådfrågar Gibson i West-End; han är ansedd såsom Londons skickligaste advokat, om han äfven icke är så samvetsgrann som Crawford. — Det är då kanhända en dålig karl? — Ah, nej! Långt derifrån: han har utfört de vackraste saker och vunnit ett stort rykte, hans talent är utomordentlig; han gör svart till hvitt eller tvärtom och förvånar hela verlden med sin logik. Du bör utan fråga vända dig till honom, i synnerhet om din sak är mycket kinkig och invecklad. — Invecklad är den visserligen, men i min tanke fullt rättvis. — Ja, naturligtvis, — sade Gordon skrattande. — Du skrattar. Skulle du kunna misstänka, att ... — Att du icke tror på rättvisan af dina anspråk? Nej visst icke! Men för fan, klockan är snart ett på natten, farväl! Den originelle kontorsskrifvaren steg upp, skakade Astleys hand som en engelsman och helsade honom sedan som en fransman med att vifta med handen och kyssa på fingrarne åt honom, under det han försäkrade honom i de mest öfverdrifna ordalag om sin beskyddande vänskap, och aflägsnade sig slutligen, småsjungande en fransk visstump på en obegriplig munart. Dagen derpå gick Astley att uppsöka den anvisade mr Gibson. Det var en lång och knotig herre, med stora knän och en ofantlig näsa imellan ett par rätt utstående borstlika ögonbryn af rödgrå färg, yfviga polisonger, som liknade förtorkade enbuskar, och en kantig välrakad haka, som försvann i en styf hvit halsduk.