– Ja, jag tror verkligen, att jag fått tag i den rätta. Hon är en hygglig gammal själ och och inte det minsta besvärlig. Arbetsför och duktig ännu, gör sina sysslor och försöker inte representera och verka fru i huset, som sådana personer alltid vill, när de är över sextio år. Men hon är i alla fall tillräckligt presentabel för att duga till förkläde åt dig. – Åt mig! Men jag har ju sagt dig att jag inte kan stanna. Du inser väl ... – Jag inser ingenting alls. Och nu ska du inte vara oresonlig. Ska de börjas igen, alla dessa övertalningsförsök? De tycks bli särskilt långvariga nu, eftersom han drar grannstolen närmare min och kastar sig ner i den så där energiskt. Riktigt. Jag får knappt ett ord emellan, så störtar det över mig. Får nöja mig med att protestera genom att skaka på huvudet. Vilka predikningar! Jag ska inte vara pryd som en adertonåring, när jag ändå är nära trettio år. Vi är ju, har ju alltid varit, som bror och syster. Vem skulle kunna säga något om att vi fortfarande bor under samma tak, till när det högst passande och respektabla förklädet kommer? Han blir rent av vältalig. Och jag kan inte hjälpa att det känns upplivande att höra honom, veta, att han gärna vill ha mig här, att jag betyder något för honom. Plötsligt slut på ordflödet. Kastar sig tillbaka mot ryggstödet. Får jag tala nu? Nej, han lutar sig framåt igen. Irriterad. Slår med brevet mot flata handen. – Vill du verkligen att jag ska ha gjort hela detta arrangemang för ingenting? Jag tyckte att jag hade fått ihop det riktigt bra med den här gamla frun. Huset ordentligt skött. Nödig vakthållning för det passandes skull, och på det viset kunna få ha dig kvar, så att man har någon att tala med och inte bara har en bostad utan ett hem. Och så kommer du med dina små betänkligheter och river omkull hela mitt bygge. Ska du då inte kunna visa dig som fri människa och släppa dem? Varför ska han göra det så svårt för mig? Varför ska hans röst låta så inträngande och bevekande? Varför ska han tigga mig om det, som jag så gärna ville göra om jag bara kunde? Inte se på honom. Då blir det ännu svårare att säga nej.