Intet wil jag, at man genom förakt och Trumpenhet förqwäfier Barnets lust och utsläcker des Qwickhets Eld; Men jag wil, at man intet wänder honom til des egen Kärlek, och eget fördärf. Man kan ju utan smickran och utan at gifwa den späda höga tankar om sig sielf, föda en sådan Eld och äfwen upblåsa den samma genom blotta Nöijet af den saken, som förehafwes? Icke dess mindre såg jag i ett annat Rum ett annat slags Föräldrar och obetänksamme anförare, som med otidig hårdhet, trug och Myndighet indrefwo sådan bäfwan, olust och nedrighet i Barnens sinnen och begrep, at hos dem intet annat war at finna, än tiock Dumhet och oskiälig blygsamhet. Stackars Ungar, de wandes således at ansee förnufft, dygd och wishet med samma Ögon och skräck, som Bannor, Ris och Piska, ty de wiste intet af andra Lärdomar: Af sig sielfwa at drista någon ting, det war ett Skiälmstycke, derföre utsläcktes deras Fria omdöme. (Sådant är at dräpa Barnet i Waggan.) Äfwen som man med smickran utkläcker en hop odrägelige Öfwersittare, löijlige Pedanter, Sielfkäre Narrar, som äro mäcktige, at för sitt eget beröm upoffra allmänt och enskylt bästa, äfwen så upföder man med hårdhet en hop förtwiflade Bestar och oförwägne Willdiur, (ty när det obilliga twånget ändas, så blir friheten ett Raseri) eller ock en hop Fånar, ur hwilka mod och snille aldeles äro utbultade, och af sådane see wi äfwen här och där i Riket wackra drifter.