Då oväsendet på gatorna började lägga sig blef dagens hedershjälte och gårdagens skambock i samma solklappiga dräkt hämtad till ny rannsakning inför rätten. Massan trängde efter in i rådstufvan, så mången som kunde slippa in. »Hvad heter du?» började förhöret, ännu en gång från början. »Nils Wänglund är mitt rätta kristendomsnamn efter kyrkoboken, förstås, men kallas aldrig annat än Vidrumfen.» »Hvar vistas du?» »Mycket olika: sommartiden på sjön, om vintern här och där.» »Du säger dig ha fört svenskt besättningsfolk till en örlogsflotta, som skulle ha byggts i Marstrand och därifrån afgått?» »Joho, det äger sin verkelighet.» »Hvem satte dig att göra det?» »Ingen fördenskull, utan det gjorde jag själfkräfvandes.» »Huru bars detta till?» »Joho, si nog kan jag tala om hvad förhållandet var.» »Till saken utan omsvep!» Saken var att välbördige general-majorn och stadmannen Loth hade låtit värfva och uppöfva änterkarlar för kronans räkning. Hela styrkan sammandrogs vid midsommartid i Ume under Vidrumfens uppsikt och det var så sagdt, att manskapet skulle afgå till Marstrand. Men så skulle de inte behöfvas där på orten; generalen skickade återbud med order att afmönstra och folket stod där narradt. Detta var likvisst en villfarelse af generalen, med respekt till sägandes, för det kom en rejäl karl, som underrättade, att i Marstrand fanns god hyra för mycket örlogsfolk. Själf kom han därifrån, hade godt om silfverpengar och skulle dit igen på en ginväg, som han visste af genom markerna. Den, som tänkte sig dit, skulle dock ta med sig sex dygns matsäck, sade han. Och då hade Vidrumfen tyckt som så, att de gärna kunde gå däråt på samma gång. Hvarför också hela styrkan följde den okände, rejäle karlen efter en nylagd, ändalös spångväg genom ödemarker, skogar, milsvida myrsträckor och fjäll, förbi långa och många vatten med enstaka byggen och byar här och där.»