– Ja, kära Didrik, – sade hon med denna nedlåtande förtrolighet, som de, hvilka bördsfördomarne upphöjt till samhällets patricier, alltid antaga emot de ringare, i tanke att rätt smickra och visa dem sin bevågenhet, fullt öfvertygade genom en inrotad – generation efter generation fortsatt – förvillelse, att vår herre till deras eget danande begagnat någon sorts finare lera än till deras likars; och folket, å sin sida, gör också allt för att underhålla denna lika löjliga som dåraktiga fåfänga, ty det ligger hos hvar menniska ett anlag att tänka sig något upphöjdt, något underbart och oupphinneligt hos dem, hvilka ständigt äro omgifna af lyckans glans, så mycket mer hänförande, som de ringares underordnade ställning aldrig tillåter dem att skingra illusionen, genom att på nära håll skärskåda den ihåliga prakt som bländar dem, och oron eller smärtan i det hjerta som klappar under den granna rocken; och häraf kom också kanhända den fordna enthusiasmen för deras kungar, denna enthusiasm, som, liksom religionen, skapade martyrer; nu har den såsom all annan enthusiasm till stor del flytt, ty vår tid är ju förståndets, påstår man, derför borde man ock enthusiasmeras för fädernesland, för frihet, för allt stort och ädelt och således äfven för de stora egenskaperna hos en konung, men aldrig för blotta majestätet; likväl är det just detta som i alla tider verkat på dem som solat sig i den kungliga nådens sken, och ehuru den, som folket satt till statens högsta styresman, endast i denna egenskap borde vördas, och jemlikhet är det första och tydligaste begrepp vårt förnuft fattar, dåras hopen likväl af glansen från den purpur, som ofta varit färgad i dess eget blod, och från den krona de sjelfva smidt. – Hvad befaller fru grefvinnan? – började Didrik åter, då Ida icke fortsatte, utan tankspridd lekte med sitt skärp. Hon spratt till, liksom om hon vaknat ur en dröm och i det hon lade handen öfver pannan, liksom för att reda sina tankar, sade hon: