– Ni skulle kunna det, min bäste herr Persson, ty just ni skulle passa för den platsen, och jag tycker om er. – Jag vill resa hem nu. Den förra fortfor: Men under årens lopp hade minnet af den bortgångna allt mera förbleknat, och sent omsider hade en lefvande lyckats uttränga den dödas bild ur hans hjärta och själf innästla sig der. Men hur länge den skulle komma att räcka, det var en annan fråga. Flickans ord bekräftade ju allt, hvad han redan antydningsvis hört af Rixell själf. Herre Gud, den som det finge ändå! Så begåfvo de sig i väg och lyckades verkligen komma ut på gatan utan att ha blifvit antastade af någon. – O, hvad edra ord göra mig lycklig! Värden, som inte kände sig föranlåten att säga hvarje gäst artiga komplimanger, vände helt enkelt Fält ryggen, hvisslade ett tag och gick sin väg. Hon bet sig hårdt i underläppen, under det hon inom sig förbannade denna sin oförsiktighet. Tvifvelsutan hade hon endast af det skäl så strängt hemlighållit denna sin föresats, att hon ville vara säker för sina fienders förföljelser. Doktor Nordgren nickade instämmande, och i nästa ögonblick slöt sig dörren till det angränsande rummet efter Rixell, under det Forsberg, ett rof för våldsam sinnesrörelse, stannade kvar och fortfarande försökte beveka doktor Nordgrens hårda sinne. Ska ’ de få handskas på det viset med en person, som har sitt förstånd i behåll? – Jo, just ni, min nådigaste herre. I detta ögonblick hördes ett brakande buller. Det är i den meningen jag vill göra räkning med er. Jag träffade honom vid stationen, och då sa ’ han, att han ämnade resa hem igen. Gerna för mig må ni snappa bort den rika arftagerskan för ingeniörn! – Hvar ligger det der hemmet? tillade mannen. Verkmästaren, som numera var den egentliga själen i det stora fabriksetablissementet, och förutan hvilken ingeniör Hjelm skulle ha stått sig slätt som ledare af det hela, hade hittills intagit en blygsam hållning gent emot sin förman, men nu rätade han upp sig, och det lät som en utmaning, när han i lugn, fast ton svarade: