Holm och du Cortès försvunno som dimfigurer. Dörren till matsalen stängdes ljudlöst, och ingenting i det lilla kabinettet kunde längre förråda, hvad som där hade utspelats medan Bianca sofvit, sofvit så djupt, att hon varit alldeles känslolös för hur man än vändt och vridit på henne under visitationen, som skötts af Leroy själf, då Gunnar Holm ej ansett sig vara berättigad att deltaga i detta värf. Den unge du Cortès hade däremot tjänstvilligt tagit del såsom Leroys medhjälpare vid undersökningen af plaggen, ända till det sista lifligt öfvertygad om, att testamentet skulle finnas. Bianca rörde sig nu mycket oroligt. Hon vred sig af och an på chaislongen liksom under inflytande af plågsamma drömmar, och ur hennes bröst frampressades korta, stönande ljud, vittnande om allt annat än välbefinnande. Leroy betraktade henne kritiskt och tog fram sitt ur, följande sekundvisarens snabba gång. Därpå lyfte han sin hand och grep klocksträngen. Efter en kort dragning i denna visade sig en medelålders kvinna på tröskeln. Men om man uppmärksamt betraktade denna kvinna skulle det ej varit svårt, att i hennes drag finna en omisskännelig likhet med utseendet af den vaktmästare, som biträdt vid serveringen under supén. »Är allt klart?» frågade Leroy. »Ja, monsieur. Vattnet kokar sedan fem minuter. »Tag då in en skål däraf och lös upp detta pulver. Laga sedan att allt blir i ordning i toalettrummet.» Kvinnan, som icke var annat än en förklädd karl, en af Leroys assistenter, som han alltid medförde på sina embetsresor och som efter detektivens order hade att spela än den ena än den andra rollen, stannade i dörren och frågade hviskande: »Hur skall jag göra med språket? Talar hon engelska?» »Nej, det kan jag aldrig tro. Använd franska.» »Men om hon misstänker något?»