Jag kan inte heller se detta som något onaturligt - så är det väl i alla sektorer i samhället. Lönerna för de framgångsrika läkarna kommer på så vis att kunna höjas. Konsekvensen av detta resonemang blir givetvis, utan att detta någonsin säges i klartext, att de » sämre fungerande » organisationerna kommer att slås ut och de » mindre framgångsrika » läkarna likaså. Man kan dock föreställa sig scenarion med krympande ekonomiska ramar eller hårdare politisk styrning, där vi på ett mer drastiskt sätt än nu skulle kunna ställas mot varandra i kampen om arbete. Icke heller åligger det Läkarförbundet att försöka styra in samhället i en mer privat eller » marknadsvänlig » riktning, eftersom det är en fackförening och inte en politisk organisation. Detta kan dock fortsättningsvis uttryckas på ett betydligt enklare och rakare sätt. Självstyrande vårdenheter bör skapas, vilka erbjuder ett brett utbud av vårdtjänster, och vilka i en marknadsbaserad relation förhandlar med politikerna om kostnaderna för dessa. Också samhället, skattebetalarna och försäkringsköparna har i sista ledet ett intresse av att vi läkare är hårt arbetande och billiga i drift. Fördel för arbetsgivaren En hög kvalitet i vården är något helt annat än ett turneringsresultat avseende vem som tar flest patienter i timmen, vem som är bäst på att hålla nere provtagningskostnaderna eller andra lätt mätbara storheter. Verka för ökade resurser! Ingen brist på incitament Ifrågasätt den oreflekterade förhoppningen om att en ökad konkurrens oss emellan automatiskt skulle leda till en bättre vård. Detta gäller inte enbart om arbetsgivaren är det så förkättrade landstinget. Ett fackförbund som strävar efter att ytterligare öka den redan befintliga konkurrensen mellan sina medlemmar, det sår split och destruktivitet - och gräver för övrigt sin egen grav. När landstingen släpper sjukvården försvinner den nuvarande stelbenta detaljstyrningen, och därmed också medlemmarnas frustration över dagens arbetsförhållanden. » Somliga slås ut Liksom flera debattörer påpekat tidigare har strävan efter en sådan på intet sätt uppstått helt plötsligt i samband med ekonomiskt styrda rationaliseringskrav. Till sist vill jag hänvisa till Läkarförbundets stadgar, varur jag citerar: Att många av våra kolleger gör en ovärderlig insats som privatläkare hindrar inte att de flesta av oss har sin utkomst som offentliganställda, och att det är som sådana vi försvarar vår professionalitet för patienternas bästa. De bäst fungerande organisationerna överlever och kan då erbjuda de bästa anställningsvillkoren. Vilka av oss är bäst på att rationalisera verksamheten?