Den gamla salongen låg redan till hälften försänkt i mörker — af de gamla porträtten såg man blott här och där en hand, ett skärp, en guldlist, som lyckats fånga och behålla ljuset, medan den smärta gestalten aftecknade sig i skarpa konturer mot fönstrets bjärt brinnande bakgrund. De famlande ackorden blefvo allt vekare, allt mera fantastiska, medan skymningen lade sig tätt rundt hvitt och guld; de aristokratiska anletena rundt väggarna drogo sig liksom begrundande in i sina guldramar, och aftonhimlen bildade åt det lilla hufvudet en matt guldgrund som på en byzantinsk helgontafla. Men alltjämt sökte tonerna, de räckte hvarandra handen som för att sluta sig tillsammans, men drogo sig missräknade tillbaka. Icke ännu, ack, icke än! Lenore såg utmanande bort i mörkret mot de gamla porträtten: " Så hjälpen mig! Huru skulle jag kunna veta, så hjälpen mig då, I som voren med! " Det tisslade och tasslade borta i dunklet öfver den långryggade soffan; säkert skakade den gamle fältherren sitt gråa hufvud och tog sig en pris ur den ciselerade dosan, och fru generalskan blickade vädjande öfver till sin make, ruskande på de sirliga lockarne. som smögo sig fram under turbanen. Och den unge kornetten, han som stupade i kriget vid tjugu års ålder, böjde sig lyssnande fram i mörkret för att uppfånga de kända tonerna, men förgäfves, Lenore kände hans svärmiska förebrå- ende ögon riktade emot sig. Och de gamla väggarna stodo ju alltjämt kvar — de, som så ofta insupit dessa toner, hvarför gåfvo de dem ej åter? Hon tyckte, att luften borde vara mättad med dem, lika väl som med denna obestämbara arom af potpourri och gamla tider, som slog emot en hvar, som satte sin fot i den gamla salongen.