Nu bars Irene på sin madrass af de fyra till Haralds kammare och nedlades jemte madrassen och den lilla örongotten på hans säng. De satte en spegel för hennes mun ... det slog imma derpå. Harald kände på hennes puls och fann den ... slå. Åter fuktade han hennes tinningar med vatten; Amalia gjorde ännu ett försök med sin luktvattensflaska och hade den glädjen, som äfven alla andra, att den skenbart döda slog upp ögonen. Med den egna klang hennes röst alltid ägde, och som äfven nu, oaktadt röstens svaghet, trängde ljuft in i själen, sade Irene: – Harald, det der är du, Harald .. och der är min snälla Amalia och Emilie, är du äfven här ... men du .. Stella har du blifvit äldre? Hvarföre har Stella ensam blifvit äldre? Harald, förstår du det? Först skall jag dock säga, att jag älskar dig. – Irene, min Irene! – Ja – sade Irene och reste sig litet upp – jag skulle eljest säga att jag lefde, men när Stella blifvit äldre, så kan det inte vara så, att jag lefver, utan jag är död. Ja, jag förstår det nu väl. Jag är död och är salig; Gud har gifvit mig Haralds kammare till min himmel ... Men hvarföre är Emilie här? Emilie började nu åter gråta, men det var af glädje; det fröjdade det innersta af hennes själ att höra förebråelser af Irene nu. Emilies själ hade börjat slå ut sin enda, sin vackra blomma. – Det är derföre – svarade Harald – att Emilie är din vän och icke en af de minsta. – Så sade Harald. Klappa mig då Emilie, så som du nu gör, och gråt, såsom du nu gör, af glädje att vi alla äro i himmelen. Men jag kan inte förstå, hvarföre Stella ensam blifvit äldre. – Det är Stellas mor – sade Amalia. – Är det? Och jag är då på jorden och jag lefver; Harald jag älskar dig. Stackars Harald, var inte ängslig. Jag är ju ändå din, om jag är död eller lefver, och jag tror jag lefver Men jag är matt och sjuk och vill sofva.