Detta allt får man taga såsom oundvikligt, som en del af arbetet på den lefnadslycka, man i och med äktenskapet förbundit sig att uppbygga. Till min ursäkt kan jag blott anföra den tanken, som föll mig in, att då så m y c k e t blifvit skrifvet för att bevisa, att äktenskapet är en boja, som måste medföra olycka, kunde väl också någon gång ett ord få sägas o m, att denna åsigt icke är så alldeles ofelbar. Mathilda Langlet. Sanningsroten. Fritt efter (^n blåögd Rudolf Baumbach. Af Gudrun. mö med blick, som ler, Och vackra ljusa lockar En dag till skogen sig beger, De mogna bär Iion plockar. Då kommer ridande med hast En hcxa, grensle på sin qvast. I förklä ' t dyker hexan ner Och sén mot flickan sträcker Hon handen ut. — » En rot du ser, Som lögn och falskhet stäcker. Oöm den, och hvem som då blir spord Han svarar blott med sanningsord. » Och flickan taclcar gladt Och möter så i skogen och går En jägare, som samma vår Fört hem en brud så trogen. » Gif, jägare, ett ärligt svar! Om inte jag ett qvinfolk fått, Jag skulle prisat säll min lott. Den stackars flickan nu en tår I ögat sönderklämmer. En spelman då i skogens snår Så gladt fiolen stämmer. » Gif, spelman, mig ett ärligt svar; livad är det, som du kärast har? » » Jag älskar krögarns Greta mest, När hon slår i min kanna, Men om jag är på » Hjorten » gäst, Jag dyrkar vackra Anna. Om åter jag på » Kronan » är, Då är det Lisa jag liar kär. » Nu tåren ned på kinden föll, Ty der vid sjöastranden Stod liennes gosse ju och Jiöll Ett spö med ref i handen. I fliclcans barm, der roten låg, Slog hjertat mer, ju mer hon såg. » Och är min sällhet Moll en Så vill jag aldrig vakna! Tag roten med, du strida dröm, ström, Jag skall den visst ej sakna. » Och lätt hon sprang som skogens Till gossen med den bruna kind. Blef flickan lycklig?