För gubben Adel hyste jag uteslutande vördnad. Han hade i sin ungdom varit anställd i Carl XIV Johans kök, där han förvärfvat sina fina fasoner. Han talade absolut grammatikaliskt — och, det, jag — i synnerhet jag — med en beslöjad, förnäm och nedlåtande stämma, i hvilken man spårade ett så oändligt öfverseende, att man ville förintas i medvetandet om sin ömkliga bondaktighet. Han rörde sig med excellenser och grefvar, och drottning Desideria satt som ett plåster på hans tunga. Hans fina profil, hans åldringsskära, rena hy, hans silfverskägg och hans propra kläder kommo en oundvikligt att tänka på en oförvitlig mannaålders belöning, den lugna vördnadsvärda ålderdomens gloria, hvilken här tycktes lysa mera berättigad än eljest. Gubben Adel var sällskapets conférencier. För Jurell kände jag endast fruktan. Hans röda skägg, ärriga hy och trasiga rock påminde mig om en af hjältarne i min älsklingsbok, Londons Mysterier af Paul Féval, Bob Lantern, den svartaste karaktär, som någonsin formats i en författares hjärna. Det var Jurell, som var skaparen af de underliga gipstupparne, hästarne och kattorna, hvilka sällskapet utbjöd till salu. Gröna hästar, blå kattor och röda gäss erbjuda ju en angenäm omväxling mot lefvande lifvets mera dämpade färger, hvarför affären gick bra vid ackompanjemanget af gubben Adels i högre kretsar utbildade konversation. Kvinnan förstod jag mig ej på — då för tiden —, men denna var mig icke absolut osympatisk. En gång hörde jag ett samtal, rösterna kommo ur köket: — Men hvarför följer ni då med honom, när han slåss? — Ja, men iblann kan han va så snäll så ja, å du milde, ja, nu har di vatt döfödda tre år i ra’ — ja åjejenamej, men hva s’a en göra, dä bara te å gå mä — uck uck uck!