Andalusiskan blef därefter öfvermannad af herr poliskommissarien själf – som därvid visade stor rådighet – samt instängd i en mindre skrubb. Från den dagen, fortsätter polisrapporten, visade samtliga pensionärerna en uppenbar ovilja gentemot fru Mom. Till några häftiga uppträden kom det icke. Men långa, hviskande samtal fördes mellan pensionärerna och herr Anton. Österrikiskan Grätel tycks icke ha deltagit i dessa samtal. Desto mer anmärkningsvärdt är det, att Andalusiskan vid denna tid tycks ha fattat en häftig vänskap för Grätel, en vänskap som tycktes lifligt besvarad. Under förhör vidgick också Grätel, att Andalusiskan visat henne en systerlig kärlek, smickrat henne och lofvat att snart ”göra någonting för henne”. Fru Mom, som med förtrytelse och oro såg, att pensionärerna försummade serveringen och visade sig otillgängliga gentemot gästerna, därigenom äfventyrande etablissementets goda anseende, fru Mom ansåg sig nu böra skrida till en kraftåtgärd. Och då hon i herr Anton trodde sig se den egentlige uppviglaren, anklagade hon honom inför herr poliskommissarien för stöld och stöldförsök. Herr Anton, som genast häktades och sedermera dömts till straffarbete, har skilts från det Momska målet. Den sjunde juni på aftonen skall Andalusiskan i närvaro af ett tiotal gäster ha fällt ungefär följande ord: ”Nu ska mamma Mom inte vara knorrig (kitslig)? Vi gå hälften hvar och säger 25 lepta.” Då fru Mom icke ville gå in på några underhandlingar, frågade Andalusiskan i häftig ton, om hon icke ansåg, att alla människor voro lika inför Gud. Fru Mom skall hafva svarat, att hon icke trodde så vara förhållandet. Andalusiskan utbröt då i ett kort, skarpt och, som det af de flesta uppfattades, elakt skratt. Man har äfven påstått, att hon skulle fällt några hotande ord, men detta har icke genom vittnesmålen till fullo bestyrkts. Tillfrågad, huruvida han funnit Andalusiskans skratt hotande eller elakt, har herr Wenzel uppgifvit, att han finner alla kvinnors skratt hotande och elakt. Men att han för sin del icke tror detta förhållande bero af elakhet i vanlig bemärkelse utan af en i den kvinnliga naturen nedlagd vällustig grymhet.