Vid bordet vid kvällsvarden var samtalet livligt och Agnes glittrande glad. Två ljus brunno festligt däruppe på verandan, och taklampan kastade ett dämpat sken genom sin runda kupa, föreställande nerisat glas. Det hade mörknat fort, och när Agnes lutade sig mot rutan och såg ut, var det svart utanför fönsterglaset, som blott speglade rummet med det dukade bordet. Hon såg i fönstret den röda pyramiden av kräftor, varmed man skulle fira det snara avskedet, skålen med vita augustirosor och det smala glaset med starrgräs. Hon skymtade Svens och Hildings blå skjortor och sin egen vita klänning, allt i fördunklade, smältande färger och såg, att allt var vackert. Så tryckte hon sig tätt mot rutan med händerna skuggande vid tinningarna. Borta var rummet, bordet, pojkarna och hon själv. Därute reste sig tallarna i svarta, konturstarka silhuetter mot en klar, svartblå himmel, överströdd av stjärnor. Månen stod nu i jämnhöjd med fyrens blinkljus. Strandens skugga flöt samman med vattnets, men längre ut speglade den blanka ytan himlens ljus. Sjöstugans tak och skorsten stodo sotsvarta mot blå grund. Inifrån kammaren lyste ett ljus, som då och då flyttades. Dörren slogs upp, och ett brett fladdrande sken från spisens eld lyste ett tag upp bergknallarna och sjöboden. Dörren stängdes och marken låg åter i mörker. Agnes tänkte på vad Mårten nu kunde ha för sig — om han läste eller språkade med de andra. Eller kanske spelade. Hon kände ett häftigt styng i hjärtat över att hon ej bett honom med till deras festmåltid, men hennes tankar hade ej fallit ditåt förut. — Agnes, kräftorna kallnar! ropade Hilding, och Sven tog henne i nacken med sin kalla, smala hand, så att ena flätan föll ner på axeln. — Ät, drick och var glad! sade han muntert. Hon fäste kvickt upp flätan. — Glad! Jag är så glad jag i världen kan bli! Ack en sådan kväll det varit — och en sådan dag!