Torkan satt och såg på det långa tåget och fröjdade sig ånyo vid tanken på all den törst, som kom upp mot brunnen och som ej skulle finna en droppe vatten för att bli läskad. Där kommo så många djur och förare, att de skulle hafva kunnat tömma brunnen, äfven om den varit alldeles full. Plötsligen började hon tycka, att det var något ovanligt, något spöklikt med denna karavan, som tågade fram genom natten. Alla kamelerna kommo först till synes på en kulle, som stod rätt upp mot horisonten: det var, som hade de kommit ned från himmelen. De syntes också större än vanliga kameler och buro alltför lätt de ofantliga bördor, som tyngde dem. Men hon kunde dock ej förstå annat, än att de voro fullt verkliga, hon såg dem ju alldeles tydligt. Hon kunde till och med se, att de tre främsta djuren voro dromedarer med grått, glänsande skinn och att dessa voro rikt betslade, sadlade med fransade mattor och ridna af sköna förnäma ryttare. Hela tåget stannade vid brunnen, dromedarerna lade sig ned på marken med tre tvära knyckar, och deras ryttare stego af. Packkamelerna förblefvo stående, och allt som de samlades, tycktes de bilda ett oöfverskådligt snår af höga halsar och pucklar och besynnerligt uppstaplade packningar. De tre dromedarryttarna kommo genast upp till torkan och hälsade henne genom att lägga handen på panna och bröst. Hon såg, att de buro bländhvita dräkter och ofantliga turbaner, i hvilkas öfre kant var fästad en klart glimmande stjärna, hvilken lyste, som om den varit tagen direkt från himmelen. »Vi komma från ett aflägset land,» sade den ene af främlingarna, »och vi bedja dig säga oss, om detta verkligen är De vise männens brunn.» »Den kallas så i dag,» sade torkan, »men i morgon finnes här ej mer någon brunn. Den skall dö i natt.» »Jag kan förstå detta, eftersom jag ser dig här,» sade mannen. »Men är då ej detta en af de heliga brunnarna, som aldrig utsina? Eller hvarifrån har den fått sitt namn?»