– Herren skall icke tillåta, att hans lära försmädas. Han håller stjernorna i sin hand, himmelen och jorden äro honom underdåniga, naturens magter äro hans trälar, han råder öfver döden som öfver lifvet. Med under har han bevittnat sin sanning för våra fäder, och den kraft, som uppväckte enkans son i Nain, som uppväckte Lazarus och gjorde tecken genom apostlarnes händer, strömmar ovansklig med den helige Ande genom hans kyrka. Kristtrogne, bestormen Gud med böner om ett under, på det att de förvillades själar må återföras från förtappelsens väg! Bedjom, att jag, hans ringa tjenare, må blifva verktyget, som uppenbarar hans herrlighet! Bedjom, att han, den helige, som dessa Bileams barn hafva slagit, må vittna sjelf inför sina mördare om sanningen! Bedjom, såsom Elias, då han räckte sig trenne gånger öfver den döde pilten, och ropade: Herre, låt hans själ återkomma i hans kropp! Bedjom, som han, och vi skola, så visst som Elias, blifva bönhörda! Petros lutade sig ned att bedja, och församlingen med honom. Det blef dödstyst i kyrkan. Äfven de lifdömde bådo – bådo, att den döde måtte resa sig upp, för att bevittna deras oskuld och deras förföljda läras sanning. När slutligen Petros steg upp, blef detta signalen till hela församlingen att upplyfta sina hufvuden. Man afvaktade med en obeskriflig spänning, med tillbakahållen andedrägt hvad komma skulle. Presterna, iklädda sina högtidsskrudar, samlade sig kring Petros och tågade mot altaret. De ordnade sig kring katafalken. Den äldste presbytern frambar ett kors och ställde det vid likets fötter. Biskopen hade tagit plats vid dess hufvud. Från galleriet öfver hufvudingången uppstämdes af osynliga sångare en högtidlig, sakta tonande hymn. Petros korsade armarne öfver sitt bröst och syntes bedja. Derefter lade han sin ena hand på den dödes panna, den andra på hans hjerta, upplyfte sina ögon mot höjden och sade: