Och nu sprang han inte längre på torget, han sprang om mornarna och om kvällarna till Stadskällaren, rev och slet i den gamla kåken, räknade och klådde sitt huvud, som nu var kalt och blankt som ett dörrhandtag. Du, Tomas, kan ju sova ut. Det gamla var för alltid förgånget, och den, som ville vara med om det nya, han hade bara en sak att göra: rätta sig efter dess fordringar, krav och regler. Då föll patron Lack ihop, han stapplade hem och måste lägga sig på en soffa. E., som skar honom tvärs genom hans barnasjäl med svarta ögonknivarna och sade: Jag vill ha en persiljeomelett! Det hade varit världshistoriens svartaste blankis i december 1857 ute på Norra Sundet, gubben hade sett stans ungdom söndan före jul spänna på sig skridskorna och ränna till havs, och fast han var 64 år, spände också han på sig sina gamla skrillor och rände också till havs, medan tyskarna sutto hemma över skrivborden och räknade korvören, och solen var som ingen världenes ros förut hade varit, den sprack sönder i millioner fjun, som dalade över hela snöhöljda julkusten och rodnade den, så långt synen gick, och havsisen var som eld, i den svävade skridskovarelserna som mygg, varje skrilla sjöng, varje själ försvann i rymden som ett sken, och mitt i allt detta! Jo, si nu kommer det! Klappade dem på axeln och gick, och så fick han komma med i stora dansen: större och större utdelningar och preferensaktier och gratisaktier och allt det nya och fina, som tillhörde direktörsvärlden. Men så koste det också. Jag äg int om halva stan, jag, som du! Men hade de pengar? Som en riktig karl. Det kan ni ge er sjuhundra hälsingland på. Jag visste, att direktör Monneij var en gentleman. frågade Tomas. Fru Lack stod i köket och ordnade för middag, ty nu var icke köket fullt av tjänare. För hundra helsike! Det är klart, då svärfadern är tysk. - Det kan inte gå längre på det här viset, pappa, sade han. sade Miss Frances Drake. klappade henne konsul Liebicks och skrattade gott. Ja, i Guds namn då! Det kallas plikt!