Men ödesdigrast för den av gestaltpsykologien en gång så varmt omhuldade närgångna själsliga empirien blev en annan sak. Man kom underfund med att redan nervsystemet analyserar retningsvågorna i ”ledade gestalter” eller, såsom Wertheimer i sitt föredrag sade: att det ges mycket som inom det fysiologiska och det psykiska är ”gestaltident” eller ”gestaltverwandt”. I och för sig var det en betydelsefull iakttagelse, men frestelsen låg nära att man skulle stanna vid det som här närmast syntes framgå, nämligen att ”den konkreta ordningen” eller ”systemegenskaperna” hos våra upplevelser återspeglar de tillhörande fysiologiska hjärnprocesserna. På många håll kom man att betrakta endast det som vetenskapligt betydelsefullt, som kunde uppfattas som en transformation, en överföring i det psykiska systemet av vissa fysiska förhållanden. Den gamla debatten om vad som har prioriteten, det själsliga eller det fysiska, aktuliserades på nytt och bland många gestaltpsykologer föll avgörandet till det senares förmån.