Åren ha vingar, tunga kråkvingar, lätta fjärilsvingar, men alltid, alltid vingar. När ni ha gått så pass många steg på livets trappa som jag, skola ni förskräckas över, att dagarna bli allt kortare, att ni ingenting hinna, att ni bara stå vid början. Med mina jämnåriga skall jag snart nå den ålder, där också vi få stiga in bland aftonfolket, bland det grånande, det förvissnande, och där skola vi vänta er. Men till dess: Välgång på er färd! Ungdomssegrar, mannasegrar under er vandring mot den nya dagen, den dag, som aldrig skall upphöra att åter och åter gry över vart nytt släktled på jorden! Vid ungdomsmötet på Omberg 1908. När någon i forna dagar råkade i strid med samhället och inte kunde göra upp i godo vid tinget, reste sig hela tingsmenigheten och skriade efter honom som efter vargen vid vargjakt. En sista måltid hade han rätt att vara med om i det gamla hemmet, men innan solbärgningen måste han fly för att sedan kanske i alla sina dagar gå fredlös i skogen. Där blev det att frysa och svälta i jordkulorna. Från Jämtland berättas visserligen om en stigman, som hette Arnljot Gelline och som var så nordiskt flott, att han mitt i vildmarken spisade på silvertallrik. Det gick inte för mindre. Men de flesta hade nog inte något silver att bära på under sina trasiga skinnkläder, och ändå voro de ofta till freds med sin ödsliga vandring och sin sömn på risbädden. De ägde där de två ting, som äro nordbon kärast, personlig frihet och runt om ödemarken.