Abbot Hans älskade sin örtagård så mycket, som det var honom möjligt att älska något, som var jordiskt och förgängligt. Så vild och förfärlig den främmande kvinnan än såg ut, så kunde han inte låta bli att tycka om, att hon hade kämpat med tre munkar för att få betrakta lustgården i ro. Han gick fram till henne och frågade saktmodigt om örtagården behagade henne. Rövarmor vände sig häftigt mot abbot Hans, för hon väntade endast bakhåll och överfall, men när hon såg hans vita hår och hans böjda rygg, svarade hon helt fredligt: »Först då jag såg den, tyckte jag, att jag aldrig hade sett en vackrare, men nu märker jag, att den inte går upp mot en annan, som jag känner till.» Abbot Hans hade säkerligen väntat ett annat svar. När han hörde, att rövarmor hade sett en lustgård, som var skönare än hans, spred sig en svag rodnad över hans skrumpna kind. Lekbrodern, som stod bredvid, började också genast tillrättavisa rövarmor. »Detta är abbot Hans», sade han, »som själv med stor flit och möda har samlat blomstren till sin örtagård från både fjärran och nära. Vi veta alla, att det inte finns en rikare lustgård i hela det skånska landet, och det anstår inte dig, som lever i vilda skogen hela året om, att mästra hans arbete.» »Jag vill inte göra mig till någon mästare varken över honom eller dig», sade rövarmor, »jag säger bara, att om ni kunde få se den lustgården, som jag tänker på, så skulle ni rycka upp alla de blommor, som här stå, och kasta bort dem som ogräs.» Men örtagårdsdrängen var knappast mindre stolt över blommorna än abbot Hans själv, och när han hörde dessa ord, började han hånskratta. »Jag kan förstå, att du bara pratar så här, för att retas med oss», sade han. »Det måtte just vara en vacker lustgård, som du har inrättat dig bland tallar och enar på Göingeskogen. Jag skulle våga svära bort min själ på att du aldrig förr har varit inom en örtagårdsmur.»