Han kände, att han tagit på sig ett ansvar, kanske större än han skulle kunna bära. Nu stannade tåget, och de reste sig för att gå; de voro vid sitt mål. En vagn väntade dem, och under tystnad foro de den korta vägen upp till hans och hennes hem. Han hade velat göra det så festligt som möjligt, hennes inträde i hans hus. Han hade låtit sätta upp kulörta lyktor utefter hela gången genom parken upp till byggningen, och i alla fönster lyste ljus. De stego ur vagnen för att bättre kunna se. Det var en vacker syn, allt detta ljusa i den mörka kvällen. Men lyktorna hade svårt att behålla sitt sken; en obarmhärtig vind svängde dem fram och åter, en och annan gaf tappt och slocknade, utefter hela raden var det en förtviflad kamp. De sågo det båda, och de tänkte samma tankar. Så tog hon hans arm, och de vandrade uppför gången, in i sitt nya lif. Hon hade vandrat bra många gånger på den stigen, under alla dessa år, glad och sorgsen om hvartannat. Deras äktenskap hade i det stora hela blifvit lyckligt, fast där hvilade öfver det något af den första stormiga aftonens stämning. I dag gick fru Hedvig genom parken med snabbare steg än vanligt, tankfullare än vanligt, det var, som om hon velat skynda för att förebygga något. Och ändå visste hon, att uppe på verandan var tomt, ty dottern väntades ej på ännu ett par timmar, och mannen satt inne i sitt rum, och husets arbete gick sin gilla gång. Det var för att öfvervinna något inom sig, som hon gick så häftigt, där förelåg en kamp, och i den ville hon segra öfver sig själf. Hon steg hastigt in i sin mans rum och satte sig trött på en af stolarne. » Nu är jag på det klara med allt, Rolf, » sade hon utan förberedelse; » n u vet jag, att det måste ske. » Han såg öfverraskad på henne, men svarade ingenting, utan lät henne fortsätta. » V i få icke hindra henne, fast vi tycka, att den man, hon älskar, är henne underlägsen; de skola aldrig släppa hvarandra, och att låta dem gå ut i lifvet utan vår välsignelse vore en obarmhärtighet. Öfver vår dotters framtid skall ej falla den skugga, som hvilat öfver oss, och som gjort våra bästa stunder fulla af oro.