»Hör tu nu då, Svart-Ante!» lät Pålle i värsta segerglen. »Jo tu sku’ veta, fader biskopsherre, att en särskild kuse höll dem tummen på tjyfnageln.» »Og desuden har gråmandsgutter været av Arilds Tid,»3 tillade Hergjus. »Hör tu nu tå, Finn-Svart-Ante!» — Lappen var nu så, att han skoks. »Gråmansgossar?» återtog gamle Gisler med höjd röst för att stilla gnatet. »Ja, äfven här i stugan står en, som har detta underliga ord om sig.» »Den Gutten og?» lät Hergjus tviflande, och så skar Pålle in så hvasst och gnällt: »Tja, d’är bara ett otyg med gråmanspojka där! För si’n Manel våran af Åsele-släkten har jag kostat på herrlärdomen där i herrskola, men inte kom den ofågeln hem för det och tog Cécele mitt, inte. Utan då jag skulle trollskjuta’n, så hade den arma näcken legt den här fähunden» — pekande på Anton — »att genskjuta mig så link jag vardt.» »Hvad du nu sitter och skamljuger, Åsele-Pålle! Sexton fattiga koppardaler var hela din påkostning åt mågämnet ditt. Det vardt en herrlärdom af det, vill jag lofva! Styfvern räckte ju honom knappast fram till skolan. Och sedan stod han där, stackars karl, med ett par tomma händer ute i världen som en gäck för dig, din snede fähundskropp. Se nu bara på’en, huru han sitter och tomsväljer på den betan.» — Pålle var ömklig att skåda. »De har ret mange Graamandsbörn i Sverige nutildags?» lät Hergjus spefullt till värden. »Åja, norsken hjälper oss af med dem — i värsta fall,» lät svaret kallt. »Hvorledes da?» lät Hergjus osäkert. »Ja, I själf, Hergjus Valöen, tappade här i landet ett kontrakt om riksförrädiska stipulationer med SvarteMickel.»