I DU N 3C4 1890 Iduns s^ollofs^oloni. Medan björkarne sakta n B \ SS gröna bangen öfver ditt W&gt; hufvud, där du i deras skugga bekvämt tagit plats i hängmattan och öppnat din Idun för veckan, kommer med ens sömnen öfver dig, denna lätta slummer, som den ljumma vinden bär med sig, och som trycker på dina ögonlock likt en kyss, att de ofrivilligt sluta sig. Men själf är du långt borta, så fort som tankar och drömmar gå. Denna gång är det mig du följer, ty jag ber dig därom. V i skola ej göra någon Romresa och nöta icke heller våra skor på vägen. » Hvad är det », frågar du så plötsligt och stannar lyssnande på den smala skogsvägen, där tallarne och porsen å ömse sidor krydda luften med helsosamma ångor. » Det ä r ljudet af glada barnaröster och skratt », svarar jag; » unga lungor höras vida. » » Hvar äro vi då », frågar du åter. Hade du d å icke redan gissat det! Det klara vattnet, som glimtar mellan stammarne därborta, är Järsjövikens spegel; den friska vinden, som möter dig, bär Singöfjärdens saltmättade luft. V i skola göra ett besök vid Boda, vid Iduns skollofskoloni och dela en dag med våra unga kolonister. Den lilla bondgården, omvuxen af björkoch barrskog, med en bit blommande ängsmark röjd fri kring knutarne, med den skuggande lönnen vid grinden, hufvudbyggnadens varma, röda färg och glänsande hvita fönsterposter — allt ter sig så inbjudande och hemtrefligt i morgonsolens klara ljus. Klockan är åtta, och de unga ha nyss stigit upp. En djup, tio till elfva timmars sömn gör de späda kropparne godt efter en hel dags bad, sysselsättningar och lekar i denna kraftiga, sökande luft. Alla fönster, såväl på nedre botten, där gossarne och de båda föreståndarinnorna ha sina rum, som en trappa upp. där flickorna residera, stå på vid gafvel att fläkta nattluften ut ur sofkamrarne.