Sådana små varma bon kan man träffa på vid storstadens mest mullrande gator: rum med tunga gardiner och mjuka mattor där ljudet dör, våningar i evig skymning, där golvlampan, inte solen, är den förnämsta ljuskällan. Till och med restauranger – små krypin i gammaldags stil, med dämpad belysning över borden och konstsaker på väggarna, för att själen mitt i jäktet ska kunna vila hos det sant varande, hos det som kommer att uppskattas om tusen år likaväl som nu, och med de märkvärdigaste poetiska namn på de rätter som serveras, för att också en så bastant njutning som matglädjen ska få sin krydda av fantasiens finaste dofter. Och gästerna sjunker tillbaka i sin egen värld vid skenet från en fladdrande levande låga i svart stake, som snäckan drar sig in i skalet. Så gör ju också en forskare. Han vaknar sent, och folk som vet det säger: En sådan lätting! – Men det är därför att dagsljuset splittrar hans uppmärksamhet, det drar hans blickar ut över hela den vida världen, som är ett mycket för stort område för en enda människas arbete. Först när kvällen kommer och skymningen, och när lampan är tänd, först då kan han arbeta som han vill. I ljuskretsen från lampan är hela hans värld koncentrerad, där borrar han sig in i problemen, och utanför står mörkret, som inte lockar ögonen bort från boken och papperet. Långt in på natten sitter han så vid studielampan. – Men när den dagen kommer, öppnar han fönstret, och ut flyger hans fynd och tankar som små livskraftiga frön för att växa och slå ut till träd i solljuset.