Det håller jag gudskelof inte på med, men när jag engång blir det, tar jag inte munnen full af tidningsartiklar och stora intressen för det. Det klär inte häller Alma als! Hon talar om dem bara för att det ska se förståndigt ut, bevars! Då klär det henne bättre att tala om doktor Segerstedt. Alt det där högtidliga om kvinnans låga bildning och mannens förfall har hon lärt sig medan vi varit skilda. Men nu i jul ska jag få henne mindre klok. Hon har alldeles vuxit ifrån mig. ALMA. Du får tids nog själf de där högtidliga intressena. ELISE. Herregud, så hon kan tala som en tråkig bok! Nehej, kära Alma, – det här går ta mig katten inte! Tycker fru Segerstedt värkligen det är roligt? (Det går i tamburdörren. Elise går ut och kommer om ett ögonblick igen med Karl Vahrman, som hon gnider om fingrarna). Han är alldeles förfrusen om fingrarna! Och nu ser han helt flat ut på mina vägnar, för att jag är så framfusig. Se så, hälsa nu ordentligt på tant Segerstedt! Åh, han kan ju föra sig som en hel herre bland främmande, bara man hjälper honom litet. KARL. (med tvungen säkerhet) Har Elise skojat nog med mig nu? ELISE. Nej, – långt ifrån! Det här är bara början. FRU SEGERSTEDT. (till Karl) Huru mår mamma i julbrådskan? KARL. Jo jag tackar. Mamma bad hälsa och säga någonting, som jag glömt. FRU SEGERSTEDT. Och hvad var det? KARL. Ja, det mins jag naturligtvis inte. FRU SEGERSTEDT. Ska man ha ett så dåligt minne! (Paus). Skulle ni inte få julfrämmande? KARL. Jo-o! FRU SEGERSTEDT. Nå, hade de kommit redan, när Karl for hemifrån? KARL. Nä–äj! (paus) Men de kom just när jag for. FRU SEGERSTEDT. Hvilka då? KARL. Julfrämmandena. FRU SEGERSTEDT. Hvilka var de? KARL. (öfvermåttan likgiltigt) Jag tror det var Viktor Segerstedt ... FRU SEGERSTEDT.