– återtog han och hoppade ned af stenmuren, lätt som en vildkatt, och i detsamma sprungo tvenne små gestalter, lika klädde, som han sjelf, öfver muren – Barn, barn! Förmodligen ämnar du engagera dig deruppe? » Farväl, farväl !« En hand syntes högt i luften. Så stod han, vägande hit och dit, med slutna ögon och rysligt gapande mund, i hvars djup man hörde blodet rossla. Han sjönk snart i minnets armar och begynte hålla ett tal. – Är han ond på de höga? har du nu varit i Upsala hela långa tiden? » Brukspatron lade nu kontorsboken mot sin frus axel, tecknande sig saken till minnes, hvarefter han sjelf bragte å bane det hittills förkastade samtalsämnet. – svarade gubben buttert – Söta far skämtar intet, utan söta far menar precist, som han säger. – Jag hoppas – inföll frun, med tonen något hvässt – att jag ej uppfostrat mina döttrar till grannlåtsdockor. Nu, en urbild af den äkta kathederkarlen, slår hon omkring sig med både händer och fötter, och Sverges väldigaste disputator skulle af hennes flödande svada öfverröstas, och alla rutor i staden darra för sina bräckliga glas. – Hvad behagas? Den elaka tycktes lyssna. Nu! Han deremot berättade om Upsala, ehuru han dervid fattade sig kortare än under förmiddagen. Länge stodo de qvar på bergstoppen, men den, som dervid underhöll samtalet, var icke den nyss så vältalige Herman, utan hans ledsagarinna, hvilken med sin lilla undersköna hand utpekade de förändringar, som skett i nejden; men sedan detta var fullständigt utvisadt, gick man beskedligt samma väg, man kommit, ända ini lilla förmaket tillbaka. Snart voro de på den höga kullens topp, men Herman släppte ej åndå den hand han fått i handom. KÄRLEKEN. Uti henne strimmade någonting blankt emot månen. Men han stod lugn bakom sin stålbelagda sköld och bar till försvar ej annat i handen, än ett gissel med glimmande knutar. Ack! Och jag minns likväl, huru säker jag var på min sak, att inom år och dag vara tillbaka; men så går det med våra planer, förutseenden och förhoppningar.