Hennes drag voro åldriga, och hon gick plattbröstad och böjd som en sjuttioåring. Men alltsammans var ju, som det skulle vara. Så långt bort i världen, hon kände till, gingo året om alla själfägande män döddruckna af hemmagjord finkel. Eller ock drogo de som vilda sällar fram på vägarna, körde foror och förstörde pänningarna på gästgifvaregården. Undantagen kunde man ju knapt räkna med. Drängen och kvinfolket fingo sköta landtbruket. Mer än en gång kväfde ogräset rågsmulan eller den fick ruttna bort eller bärgades så sent, att man vintern därpå nödgades äta enbart hafrebröd. Det enda, som passades på, var potatisen. Och mor menade, att det andra det fick nu så vara, till och med att far räckte barnen brännvinskoppen i stället för mjölk. Men att ryckas från bärgningen af linet till kläder eller från fårens klippning för att hacka och ansa den där dyrbara skatten, det var nästan besvärligt. Och drängen sedan! Satt den göken icke beständigt uppklifven på gärdesgården eller stod stödd mot fähusväggen och tuggade strån ... Hans slöa, ljusa ögon stirrade ut i solskenet. Kanske spökade skrofmål och brännvinspluntor i hans hjärna, slapp af otillräcklig näring. Men där mor, tyngd af vattenok och skulämbar, traskade öfver gården, suckade hon: Jestanes, föder en inte den odågan för ro skull.