Då brakade torra grenar bakom dem, stenar lossnade och rullade ned, löf och kvistar prasslade och likt ett par unga elefanter tumlade gossarne nedför närmaste kulle. » Vi ha slagit ihjäl en huggorm! Den var så här lång och så tjock ... » » Och den var alldeles nära att hoppa upp på mig. Och så dängde jag till honom, så att han gick midt af. » Torsten höll upp för att hämta andan och fortfor därpå: » Ä r det här den där rara salixen växer. Men inte är det salix farbror lägger in i sin plånbok. Det är j u viola och primula. » » Alldeles riktigt. Du känner namnen, hör jag, » genmälde farbror lugnt, i det han omsorgsfullt stoppade in plånboken i vänstra bröstfickan. » Nu skola vi taga några riktigt vackra salixexemplar. » På hemvägen följde gossarne dem så troget, att Hugo blott fick tillfälle att hviska: » Får jag skrifva till dig? » » A c k ja, men jag vet ej, hur jag skall kunna svara. Där uppe på posten känna de hvarenda handstil och hafva reda på hvartenda bref, som kommer och går. » » Skicka in medicinlådan. Jag skall taga emot den. » Så k o m det sig, att den gamla medicinlådan från den dagen fick en orolig tid. Ä n fattades där ett, än ett annat och alltid ville Sigrid, att hela lådan skulle skickas in för att ses öfver af — morbror. Prostinnan opponerade sig litet och gamle Anders puttrade, men hur det var fick Sigrid, utan att det väckte uppmärksamhet, sin vilja igenom. Men hvarje gång fick Anders i enrum sträng tillsägelse att lämna nyckeln till lådan åt unge apotekaren, ty morbror hade så mycket annat att tänka på, att han kunde glömma den, och då finge Anders vänta i staden långt efter middagen. Och som det låg Anders synnerligen om hjärtat att vara hemma till middagstiden, dristade han ej sätta gamla apotekarens minne på prof. Så gick allt till ömsesidig belåtenhet, ända till dess unge kandidat Petrus kom hem. Han var afmagrad till det yttre, men späckad med lärdom.