– Pang! lät det doft, på långt afstånd genom fönsterrutorna, som skallrade lätt. I detsamma klikkade hanen mot den tomma cylindern i Everts oladdade bössa, och han själf föll utan ett ljud framstupa öfver den på det bara golfvet och blef liggande orörlig. All den samlade, spända feberkraften hade det ödesdigra skottet vingskjutit, och han drog endast en djup, lättande suck, när han föll. Fem minuter därefter kom mor in och blef halft ihjälskrämd af hans underliga ställning. Hon gaf till ett högt rop och fick en plötslig misstanke om själfmord, när hon såg bössan. Men så såg man att han lefde, och att ingen blod flöt. Han bars i säng, och så snart han kommit dit, bröt en förfärlig frossa öfver honom, som kallade honom till halft medvetande igen. Och han klagade sakta att han frös. Man täckte öfver honom, tvang honom att svälja varmt fläderté, och han sjönk tillbaka i en matt dvala, medan hans mor med bekymradt ansikte satt hos honom. Det här gestaltade sig till ett recidiv, och hon förebrådde sig att ha lämnat honom ensam ett enda ögonblick. När bröderna kommo hem från jakten, var det redan mörkt. Evert hade otåligt frågat efter dem, och de fingo bud att komma in och hälsa på honom, ty kanske var det ute med honom nu. Åha, sade bröderna och ville icke sätta tro till det, förrän de sågo hur dålig han låg där. Då stora bror kom närmare sängen, fingo Everts ögon lif, och han fäste dem på den jaktklädde, långe ynglingen med ett stort, nyfiket och frågande intresse. Han mumlade något mellan läpparna, och stora bror kom med generade pojkfasoner närmare honom, fast han tyckte det var så pjåskigt, förstås. Då hväste Evert fram sin fråga, som plågat honom under långa febertimmar: – Nå ... sköt jag inte haren hva? Den där gamla ... den där bakom rian?