– Nej, svarade Blanche, han är inte som vi. Han lefver inte som vi, han äter inte som vi och beder inte som vi – därför kan han heller inte vara Guds barn som vi. Det är fars ord. – Men han arbetar som vi, svarade Karl tvärt, och bättre många gånger. Tror därför, att han har lika godt reveny inför vår Herre som andra. – Du är själfklok, som många i gamla landet, där de öfvergett kyrkorna och byggt sig hedningahus, sade Blanche stött. Ni har förkastat Kristus, den visaste, ni dansar på vulkanen. Men vi, som kastats hit till landet, ensamma, vi vet, bättre än de där hemma, hvad han förmår. Se, hur oändlig vidden ter sig för oss! Se, hur det växer! Se, hvad jorden ger! Ett nytt uppehåll, medan hon torkade sina ögon, som blifvit fuktiga vid tanken på de gudlösa landsmännen. – Du tror inte på Guds verk, du förhärdade, fortfor hon med djup stämma, du, som för hvarje dag har hans underverk för ögonen. Se dig kring! Se på alla dessa familjer, som bor i stugorna här? Tror du väl, att de ständigt varit lika ödmjuka och välbesuttna som nu? Nej ... nej! Många har varit hårda män, som gjort stygga, fastän nu förlåtna gärningar. De äro nu Herrens själar. Är det inte underverk, att de blifvit räddade – nyttiga för tiden och frälsta för evigheten? Aldrig i gamla landet hade det blifvit något med dem. Hva vet jag, för resten. Men här har de genomgått, lyckats, segrat. Det är allt Guds under, och därför, Karl, bör du inte förakta honom. Karl satt med böjdt hufvud. Han svarade inte ett ord, men förnam en behaglig, värmande känsla stiga upp i sitt bröst, och halft motvilligt, liksom drifven af en osynlig makt, räckte han Blanche handen öfver bordet. – Säg, kommer du i kväll? hviskade hon blygt. – Ja.