alla gator fyllda af tränrundt om blommor, blommor dem hon bröt gande människor, alla med döden i sina med omättliga händer. och ur en hvar ögon, och alla följa de samma väg, som af dessa knoppar doftade lifvets tjusning på en vallfärd. hon själf midt ibland henne till mötes. Hvad hon sedan så länge tusenden. och där, liksom på en kateder hade begraft i sitt hjärta, alla dessa under i en föreläsningssal, nej, på marmortrappan tårar jordade minnen, de stodo nu upp till till ett tempel står en man med skäggigt nytt lif, togo väsen och gestalt. det anlete, nära gubbåldern. likt tvänne sovackra, trefna hemmet, vännernas glada lar lysa hans ögon. och med handen pladder, vinterfesternas muntra yra, den vidrör han alla, som stappla fram till hostora stadens eggande, brokiga lif, sällskap, nom. nu träder äfven hon dit fram, han musik, teater. lycka och kärlek. stryker henne endast med ett finger, och dödens tecken är utplånadt från hennes panHvarje fiber skalf i hennes själ, hennes na, hon andas ut, så djupt, och känner hjärta klappade i brännande lycksalighet, redan, hur allt sjunger och flammar inom då han plötsligt stod inför hennes drömhenne i ett nytt lif, en ny lycka, den gamla mande ögon, med sin stolta, manliga hållkärleken. Skrattande och gråtande, i öfverning, det ädla hufvudet, så som hans vana mänsklig fröjd, tränger hon sig ut från alla var, lutadt en smula åt sidan, med de klode jublande människorna, och nu fångar en ka, lugna ögonen och det tankfulla leenman henne i sina armar, en sällhetsdrucken, det ... han trycker henne till sitt bröst, han sluter » Georg! » henne till sitt hjärta, så fast, så tätt. Hon uttalade ej namnet, hon tänkte och » Ack, inte så häftigt, älskade! Du kväfver kände honom blott, ty hennes läppar voro mig. » som förstenade. hon ville sträcka armarne efter honom, men där lågo liksom olösOch allt uppslukas i smärta och salighet. liga band öfver hennes kropp, en ljuf förlamning.