Aldrig har jag känt bådas vårt elände så häftigt och djupt. Det kändes, som om för ett ögonblick något mjukt och varmt vält fram inom mig, brytande igenom ett hårdt skal, och i det jag kastade mig på knä framför henne och slog mina armar om hennes lif, brusto vi båda i gråt. Fast vi icke sade ett ord, vet jag, att hon förstod mitt lidande liksom jag hennes, och vår gråt var icke en försoning. Den var ett förtviflans utbrott öfver ett gemensamt öde, som vi båda visste, att ingen makt på jorden kunde hejda. Mitt lidande växer. Det har blifvit till en fix idé, som behärskar mig och icke lämnar mig någon ro. Och det är i synnerhet en sak, som oroar mig mera än något annat: åsynen af de oerhörda packor af utländska tidningar, hvilka hvarje morgon, färska och olästa, vänta mig på min pulpet. När jag vaknar om morgnarna, kan jag erfara en förnimmelse, som om en oerhörd tyngd låge öfver mitt bröst, och jag söker att somna om som ett barn, hvilket vet, att det vaknar upp till sin första, tunga sorg. Men när jag då vaknar, är det ingenting annat än denna oerhörda tidningspacke, hvilken vid ungefär samma tid, som när jag vaknar, håller på att ordnas på min pulpet. Medan jag kläder mig och äter frukost, medan jag språkar med de mina och säger dem farväl, medan jag går min vanda gång fram öfver gatorna och söker förlänga själfva vägen genom att stanna och se in genom bodfönstren, sysselsätter mig tanken på denna packe tidningar. Ju närmare jag kommer mitt mål, desto starkare tänker jag på den, desto mera pinar mig medvetandet, att denna packe tidningar väntar på mig. Den förstoras genom min fantasi. Den blir till en symbol för all den uselhet, som under en dag sysselsätter en hel världs tankar och tvingar andra att sänka sig lika lågt för att gå denna värld till mötes, och när jag kommer in i det rum, där jag vet, att den ligger, måste jag göra våld på mig, för att ingen skall se, att jag hyser fruktan för denna här af papper och trycksvärta.