armar, med hvilka ni omfamnas. Ni tar hans sanningar, dem han slår er i ansigtet, med samma njutning som ni tog stryk fordom! MARGIT. Ni begår synd med era själar; orden äro tankarnes hafva slocknat sedan dess. Icke sant, pater? Mellan fördom och nu ligger en bred graf; eldarne BIKTFADERN. Jag har kämpat min kamp, jag vill också kämpa er. Jag kan icke svara för annat än min räkning. Om ni visste huru gudlöst högt ni en gång stått för mig. Och jag såg engeln fälla de hvita vingarne, jag hamn. Jag såg er den morgonen efter bröllopet, då så lätt öfver det våta gräset; han lyfte er högt öfver såg féen tappa guldskon, jag såg hur fogel blå skiftade ni jagade genom skogen på er hvita häst; han bar er kärrets dy, utan att en fläck sattes på er silfverskira klädning; ett ögonblick tänkte jag, der jag stod bakom träden: tänk om hon faller, och tanken tog bild: jag såg er i dyn, det svarta vattnet stänkte öfver er, ert ni sjönk, ni sjönk tills jag blott såg er lilla hand; gula hår låg som solsken öfver porsens hvita blommor; då hörde jag er falk hvissla uppe i luften och höja han doldes i molnen. sig mot skyn och han höjde sig på sina vingar, tills MARGIT. ligheten med dess dam och smuts var oss gifven af Ni yttrade en gång, det är längesedan, att verk Gud och att vi icke skulle banna den utan taga den att jag har sjunkit, derför att jag är på väg att försona mig med detta lifvet; jag har bytt den rikes drägt mot fattigmans, derför att jag är fattig; jag som den är. Nåväl! Nu säger ni, med förtäckta ord, har förlorat min ungdom, när jag uppfylde naturens lag och blef moder; mina händer hafva förderfvats af till marken, men min själ den stiger, den stiger som nålen, mina ögon af sorgen, lifvets börda trycker mig falken mot himlen, mot friheten, under det min jorSå vill jag tyda er vakna dröm! diska kropp sjunker i dyn bland stinkande blommor! BIKTFADERN. Kropp och själ äro ett! MARGIT.