— och få se den gamla träbron hänga på sina kedjor, se den skröpliga kvarnen, porten med sina allvarliga torn och upptäcka alla hopgyttrade, .så olika husgaflar. O! Och den lilla öppna spisen vid vaktstugan sedan, där slottets knektar dricka öl och dryfta rykten om landets färd eller ofärd! Oeh vaktaren själf, se ' n, i kyller och pickelhufva, så gammal och vissen, som om han nyss blifvit uppgräfd ur sin saliga graf och gick omkring och puttrade öfver Vår Herres tilltag att ställa honom på vakt igen, innan den rätta, stora mönstringen är kommen! Slottet, där det reser sig bakom sin egen brygga, verkar riktigt imposangt, trots sina mjuka former och smärta torn, och är vaktadt af två mäktiga lejon, som ligger på ett par omstjälpta svartmålade trälårar. » Det var inte så noga med montrarna på den tiden, gubben lilla, » sa jag, » oeh ändå ser man genast att det är Göta lejon, just Göta lejon och inte något bodlejon, som vakar här. » Inte begriper jag mycket af arkitektur, det ska Gud veta, ja, Gud vet, om jag begriper något alls, men att » Tre Kronor » verkar som ett slott bygdt för slottsfolk, det är jag ändå säker på. Och så är det öfverallt i » Gamla Stockholm ». Hvarenda hus är en personlighet omkring en personlighet, om så personligheten är en kung eller en skomakare, och hus bör vara personligheter, inte kaserner — men det där hör inte hit. Nog är vårt nuvarande Kungliga slotts borggård ofantligt vacker och parangt, men inte tror jag, att där finns en enda sådan plats » att drömma drömmar på » som pelarhallen, loggian, eller hvad det heter, i » Tre K r o n o r »? Inuti slottet fick vi se fyra rum half-fyllda — rummen var visst ämnade att röra sig i på den tiden? — med gobelänger, sniderier och skåp, som stått här, bara här, på denna enda fläck i tre hundra år, medan tiden ilat förbi och förgäfves ruskat och slitit i de bastanta låsen för att slippa in.