Hvad verkligt värde de återigen kunna äga för kännedomen af den norska vetooch statsrådsstriden, det må lämnas därhän, såsom ett spörsmål egentligen tillkommande norsk historisk kritik. En förtjänst skall man icke kunna frånkänna dem: de äro ett utmärkt vittnesbörd om stämningar inom den norska hufvudstaden. Författaren torde knappast själf lia en aning om, huru ovärderligt upplysande han är i detta hänseende. Förtjänsten är dock öfvervägande mekanisk,då förf. synes varit en förträfflig reproduktionsapparat, åtminstone såsom han själf tecknar sig. Han är en lojal norsk högerman med demokratiska tendenser; han förtröstar på sin konung och försäkrar, att kungen i gengäld kan lita på honom (» Kongen naerer en staerk Tillid til min Troskab, og jeg vil ikke skufFe ham »); han upp-lifvar optimistiskt sig själf (och sina läsare) med sådana hoppfyllda anmärkningar: » Fremtiden er gaadefuld og m0rk; men derför skal man ikke forsage eller give sig modlos över. » Det brinnande intresse, hvarmed han sålunda tecknat sig själf, verkar som bronlsilfverprepareringen af den fotografiska plåten; med trogen känslighet återger han äfven de minsta skiftningar af opinionen inom de kretsar, där han rör sig. Sådan var emellertid denna opinion och så artade voro dess uttryck, att studiet af dessa anteckningar knappast kan på någon verka särdeles uppbyggligt, och för en svensk äro de ytterst nedslående. Hela den norska politiken under dessa år gör intrycket af ett ständigt glidande, där det egentligen blott behöfdes en stark och klok vilja för att gifva sakerna ett nytt lopp. Sverdrup, lefvebrödspolitiker som han var, skulle gärna mött kung Oskar strax efter dennes tronbestigning: om Y. N. är riktigt underrättad, hejdades då hvarje större förändring därigenom, att gamle statsrådet Fredrik Stang vägrat att sjelfmant gå till en förnäm reträttplats — man kan supponera, att kung Oskar med en sympatisk men kanske icke så gagnelig hänsynsfullhet mot en trogen och högförtjänt rådgifvare icke ville återväcka de obehag, som hans broder på sin tid fick genom att antyda till J.