Regnet stänkte på rutorna, när hon i vanlig tid rörde på sig för att stiga upp. Men mattigheten band henne. Omkring en timme senare väcktes hon åter, nu av en inbillad fabriksvissling, och kravlade sig mödosamt efter sin hatt. Kroppen värkte våldsamt, styv i lederna. Hon var först oförmögen att taga två steg i följd. Men tankeförmågan arbetade klart och målmedvetet: Ett skede av hennes liv var avslutat. Ingen återblick. Smärtan skulle kuvas, detta var en livsbetingelse. De ekonomiska problemen fordrade det, ävenså hennes själs stolthet, som med ett återvunnit sin kraft, länge kränkt och förkvävd under samvaron med en individ, vars förnämsta maktmedel var av sexuell art. Under sömnen hade det undermedvetna varit i verksamhet. Hennes viljestyrka var ett vittnesbörd därom, beslutsamheten, modet att leva. Det märkliga hade inträffat att hennes känsloliv fått en viss religiös betoning under kvalens elddop. Böneropet om ett liv för hämndens skull hade varit ett verkligt sådant, buret av tro att det skulle nå fram till en allsmäktig gud. Likväl kunde hon se tillbaka på många år av otro och likgiltighet för religiösa spörsmål. Förändringen var en skarp avvikelse från det vanliga naturenliga, då ju händelseförloppet som framkallat den var sådant att skärpt tvivel på en kärleksrik försyn bort bliva följden. Med detta som utgångspunkt är det förklarligt att tanken på att döda den som störtat henne icke ingav fasa, utan omhuldad som berättigad blev fix och tog makten över hennes känsloliv. Först nu, där hon vacklande stod och såg på Ulriks avskedsord, spöklik i ansiktet, krampryckningar i fingrarna, blev hon klart medveten om denna tvångstankes grokraft. Det var som den alltid funnits, så motståndslöst gav hon sig under den. Och tiden som följde förlänade den en rent fanatisk karaktär.