Den 9 lämnade de Qvattinge. Malla var sorgsen – det var ledsamt att åter på obestämd tid skiljas vid Gustava – och än ledsammare att ej hafva haft rätt roligt med henne! Saknad och missräkningar följde Malla öfverallt. Uti Fittja gästgifvaregård var David inne och omtalade, att han där råkat Pehr Erik Skjöldebrand, A. F:s yngre bror. Af hans systrar hade Malla hört honom obeskrifligt berömmas och äfven Gustava och hennes svägerska Charlotte Wrangel funno honom mycket älskvärd. Gärna hade Malla nu velat se honom och kom därigenom till tankar på hvad som kunnat vara – och jämförelsen var ej till det närvarandes fördel. David, som förut kört, åkte nu olyckligtvis inne i vagnen med henne. Hon ville tala vid honom – men det var ej i många ämnen de förstodo hvarandra! Aldrig hade Malla känt det så tydligt som nu. Sedan man talat om politiska nyheter och hushållsomsorger var det slut. Detta förbittrade hennes lynne och hon dolde det icke. David ansåg det alltid som en verkan af sjuklighet, sade ofta då hon var sorgsen: »Du är sjuk, söta Malla!» Glad att finna denna ursäkt till sitt elaka lynne lät Malla det härvid bero. Hon föll då ibland i ett slags slummer, hvarunder hon nästan oupphörligt talade, ej redigt, afbrutet och halft medvetslöst. Detta hade hon kunnat hindra och innehålla, men det var en lättnad, en lindring att sålunda gifva luft åt det beklämda hjärtat, och hon hade ej skonsamhet eller kärlek nog för sin man att försaka det. Ofta hade hon dylika hårdheter mot honom att förebrå sig! Kanhända hade det varit bättre för dem båda, om han därvid ej varit för god, om han allvarligt förehållit henne dessa spasmodiska utbrott. Nu tycktes han snart glömma dem och det gjorde, att hon icke heller tvingade sig till mera sans och själfbehärskning. Aftonen i Stockholm tillbringade de sedan hos Lasse Silfverstolpes. Där var alltid gladt och lifligt, och sedan hon gråtit halfva dagen, skrattade Malla hela aftonen! Hos Mamitta råkade Malla de följande dagarna Pehr Erik och hade däraf mycket roligt.