Där dig tusen faror följa; Strax skall tidens ocean Dig uti sin afgrund dölja. Öfver lastens fina nät Lustan fagra blomster breder; Då hon på din faders fjät Dig i villans brådjup leder, Hon detsamma fall bereder Åt din son, som skådar det. Jorden ingen nyhet föder; Hvad som sker, är redan skedt, Hvad vi se, är redan sedt: Krigets våld, som alt föröder; Dumhet, last och dygd och vett Uti plågans arflott bröder. Var stor, var god, var hög, var skön, var rik, var vis, Var alt men lagen står, som födslen för dig stiftat: Ett bröst, där dygden bor, ett bröst af brott förgiftat Må lida lika sår af ödets plågoris. Detsamma blomsterfält, där spaka fåret betar, Har tigren, dess tyran, till samfält hemvist fått: I grafvens mängda stoft ditt öga fåfängt letar Den hand, som utgöt blod, den hand, som gjorde godt. Hvad kjusar? Minnets sköt? J dårars yrsel hafven; Hvart når den höga stod, när ögat maskar närt? Hvart när det gälla lof, när örat är förtärt? Till himlen, om du vill; men icke ned i grafven. Ack! hvad oro lifvet tär! Ach! hur alla nöjen ljuga! Dock med tusen slags besvär Vi en timma till oss truga: Är det lejon jorden bär Mera än en liflös fluga? Eldad, villad och förströdd Utaf hoppets falska låga, Fasar du, att bli förödd, Fast du qväljs af lifvets åga; Död och lif är dig en plåga: Lycklig, vore du ej född! Alt hvad tröttsamt lifvet hyser, Alt hvad muntrar i dess lopp, Flygtigt godt, som trolöst myser, Plågor i en ändlös tropp, Och det hopp vid grafven lyser, Alt tycks grafven sluka opp. Hvem mägtat har, att blott af egit snille finna, 2 Om, då vi falla in i dödens djupa natt, Vår själ i stoftet qvafd ej evigt skall försvinna? Om ödet samma mål för lif och tanka satt? På minsta vårens lif den Högstes öga vakar,