Det finnes emellertid intet, som hindrar, att ett på en ännu outvecklad känsla bygdt äktenskap, som Erik Granes, kan utvecklas till denna högre rang. Det är ej heller häri den an * Vi hafva icke velat ulöfva censur på den ärade författarinnans mening, men vi tro dock icke att kiirleken kan så noga specificeras eller reglementeras — den skulle då icke vara hvad skalderna kalla ett fjords och himmels under. » Red: * anm.tydda orätten ftr begången. Men det finnes ett stycke i Erik Granes slutbref, som, i fall man utdrager dess konseqvenser, står i strid med hela bokens syfte i öfrigt. Det är följande sida, der Erik Grane omtalar sitt förflutna lif för sin ffestmö: » Och jag kom till henne och darrade på målet och sa ’, att mitt lif nog inte hade varit i alla stycken — hm! — rent, och att det var min största sorg, nu, när jag älskade henne. Sanningen att säga, så var det en missräkning för mig, att hon inte blef arg ellec sårad. Hon hvarken grät eller stälde till spektakel, utan hon sa ’ bara att det var lika när med alla karlar. Och mig kunde hon tro om litet af hvarje, sa ’ hon. Jag frågade henne, om det inte pinade henne. — Néj, sa ’ hon. Jag känner ingen svartsjuka mot det förgångna. Ja, det var inte heller det jag menade. Svartsjuka. Inte kan man vara svartsiuk på så ’ nt. Nej, men indignation, förtrytelse. Då slog hon armarne om halsen på mig och sade: — Hvad vill du, att jag skall göra? Skall jag skilja mig ifrån dig som i romaner och pjeser, derför att du har fel? Eller skall jag spela komedi med dig och ställa mig oförsonlig, faat jag vet, att jag aldrig kan lefva utan dig, vet jag. Sedan den stunden har jag aldrig försökt väcka hennes indignation emot mig. » De qvinnor, som så upptaga en dylik bekännelse, äro icke de, som kunna medverka att lösa de egentliga utvecklingsuppgifterna inom äktenskapet. De kunna kanske l \ jelpa sina män » att bära hvardagslifvet utan att förkrympas ».