Förhoppningsvis kommer därmed, om Svegfors utredningsförslag genomförs, rättssäkerheten i Sverige att öka i samband med dödsfall och allvarliga skador i samhällets mest utsatta grupper. Svegfors utredning Rådet konstaterade att sex av åtta rättsläkare inte kunnat fastställa någon dödsorsak. I utlåtandet sägs bland annat att » som huvuddödsorsak måste betraktas det mot honom (dvs Vallo - min anmärkning) övade våldet och då framför allt det kraftiga tryck som orsakat skadorna på revbenen med åtföljande påverkan på hjärtverksamhet och på andningsverksamhet ... «. Då detta inte utretts tidigare och nu är för sent att utreda, tycker jag att inte heller Rajs skulle ha tagit upp det. Rajs kontaktades i slutet av augusti 1997 av Janne Josefsson, vid denna tidpunkt reporter på TVs samhällskritiska program Striptease. Insatserna för att faktiskt utreda dödsfallet var otillräckliga, vilket i väsentlig utsträckning hade sin bakgrund i bilden av Osmo Vallo som en våldsbenägen missbrukare som stod utanför det etablerade samhället. En halskotpelare hade försvunnit men återfanns med undantag av femte halskotan. Utredningen lämnade förslag om vilka obligatoriska utredningar som skall genomföras vid dödsfall och allvarliga skador i samband med polisingripanden m m. I annat fall blir det kanske som Rajs säger i sina slutord i boken: » Ty de som dör på orättvisa grunder dör aldrig. « Den tredje obduktionen, i vilken Rajs själv medverkade, gjordes i februari 1998. Jovan Rajs. Om allt detta har Jovan Rajs, professor i rättsmedicin vid Karolinska institutet, skrivit en bok med titeln » Fallet Osmo Vallo «. I lårblod påvisades etanol, amfetamin samt tetrahydrocannabinol. Obduktion nummer två utfördes i januari 1997 med fyra deltagande rättsmedicinare. Den andre polismannen hade haft ena knäet i Vallos nacke då han låg på mage, vilket sannolikt skadat den femte halskotan. Boken ger en inblick i rättsmedicinen i Sverige av idag, hur den fungerar och framför allt inte fungerar. Ärendet har också fått stor massmedial uppmärksamhet. Man föreslog bland annat en särskild utredning av den rättsmedicinska verksamheten, bl a för att klargöra rättsläkarnas roll. Brister fanns också i samverkan mellan brottsutredningen och rättsläkarna.