Tiden gick sin gång, och vi voro nu i början af November månad. Jag hade ej sett en skymt af hvarken Tegnéhr eller Emelie under de fem veckor, som förflutit efter deras aflägsnande. Af kamraterna hörde jag emellertid omtalas, att Tegnéhr numera såg föga presentabel ut; han uppträdde till och med utan ytterrock, något som vid denna årstid nästan alltid vittnar om affärer med assistensen. Kamraterna hade långt före detta upphört med att lemna honom lån, alldenstund han ej visade minsta benägenhet att återbetala, hvad han lånat. Om Emelie sporde jag deremot ingenting alls. Det föreföll mig dock egendomligt, att jag ej på hela denna långa tid mött någondera ute i staden; säkerligen hade de undvikit mig, i det de, efter att på förhand hafva varsnat mig, vikit in på en annan stråt för att undslippa mina granskande ögon. Ej heller tycktes mamsell Ringvall hafva mött eller tagit någon notis om dem. Åtminstone nämnde hon aldrig något derom. Och för resten så var det likasom en tyst öfverenskommelse emellan henne och mig att aldrig ens nämna deras namn. Men jag skulle återse dem båda och det på samma dag, ehuru ej tillsammans, och under omständigheter, som åter betogo mig det lugn, jag så småningom återvunnit. Den 6 November, Gustaf Adolfs dag, var åter inne, och denna gången hade jag nöjet att deltaga i körsången till hjeltekonungens ära.