Alltjämt tigande och med sänkt blick vadade Bidande Hjorten i kärestans spår genom strandstigens säf, och hans djurskinnsklädda fötter trampade hårdt dess bleka blomster. Uppåt, ständigt uppåt bar vägen, allt starkare förnams dånet från fallen, rymden mörknade och ljuset dog bort. Luften kändes kylig som vinterrägn och stänk från forsen vätte redan hans panna. Plötsligt stannade Solros och ropade lustigt genom bruset: — Aldrig mer ser Bidande Hjorten den heta slätten, nu svänger floden in mot de svala skogarna. Ynglingen såg upp. Höga träd med uddhvassa barr skymde solen. Långsamt släppte han hundarnas grimma och gick fram på klippan, där Solros stod pekande ned mot den krökta flodarmen, hur den försvann långt inne i furornas dunkla natt. Öfver vågdönet ljöd örnens mäktiga vingslag och i djupet gnistrade skumvirfveln svart. Bidande Hjorten korsade armarna på bröstet och vände sitt anlete mot öster. Därnere, trampade under foten af krönets taggiga vidunder, bredde sig oändligt de aftonlysta fälten, prunkande blå och röda likt kvinnornas brokiga väfnader och höljda af lätta dimmor, vinkande som luftiga väsen. Och i fjärran glänste Delawares guldklara flod. Tiden förrann. På fälten kröp ljuset ihop och blef till kallt dunkel. Men Bidande Hjorten rörde sig icke. Skyggt kom Solros närmare. — Hundarna frysa och mörkret är här, sade hon. Men intet svar hördes. Blott örnens skri skar genom fallets dunkande sorl. Det var som om den älskades tankar i en mörk ström af eld nått flickan. Hon lade plötsligt händerna på hans axlar. Med sin kropp skymde hon dalen för hans åsyn. — Skogen är full af villebråd och mångahanda nya rötter, sade hon och skalf. Ynglingen hade sänkt sin blick till marken. — Bidande Hjorten älskar mer att snärja den sprattlande fisken. — Att slåss med björnen och den vilda galten — att fånga örnens ungar och fälla den snabbt ilande hjorten — sådant lockar män.