»Ja visst, kapten var alltid hederlig, och därför så ...» stammade Bjerke, litet skygg, ty den gamla respekten för befälhafvaren satt ännu kvar i honom. »Därför så,» fortsatte han efter ett djupt andetag, »hjälper nog kapten mig med en liten skärf till dödda’r?» »Ni ska få det, Bjerke, men på villkor, att ni aldrig gör mig något vidare besök.» »Nej, jag förstår nog, att kapten inte ska tycka om sådant. Det är ju helt naturligt, och jag ska också hålla mig undan. Jag ville ej heller genera er midt på dagen, då man kanske skulle undra, hvad den tarflige sjömannen hade för gemensamt med er, utan jag kom därför så hemligt som möjligt ...» »Jo, det var just ett hemligt besök! Ni väsnades ju på porten, så att det borde kunnat väcka en död. Om grannarne lagt märke därtill, så ska de fundera på, hvad det betydde. Inte därför att jag hyser någon fruktan för er, Bjerke, eller någon af de andra heller, ifall de en gång skulle komma liksom ni.» »Åh, det göra de nog inte. De äro långt härifrån, om inte döda och begrafna eller blifvit fiskmat,» skrattade Bjerke. »De skulle nog eljes ha hörts af, ifall de fått samma ingifvelse; som jag. Kapten sade rätt, ni har ingenting att frukta af oss ...» »Nej, ty klämma ni fram med något, få ni själfva slita spö, om inte dingla i galgen ...» »Hå, hå, men kapten slingrar sig nog undan han, som vanligt?» »Mig ska ingen makt komma åt,» det glänste till något hemskt i Torkelsens ögon, något fruktansvärdt, återskenet af allt det onda och trotsiga inom honom. Denna blick kände Bjerke alltför väl igen sedan fordom. Och den hade litet hvar fruktat och bäfvat för. Det var inte heller nu utan att Bjerke gjorde det. »Kapten har väl inte skäl att vara missnöjd med sin trogne tjänare?» halfhviskade han ödmjukt. »Väg era ord bättre, Bjerke.» Torkelsen kände sin makt och kufvade honom helt och hållet. »Förlåt ... Yttrade jag något dumt?»