Helt olika är det att betrakta Stockholm från Mosebacke, Genua från spetsen af Carignani-kyrkan eller Neapel från S:t Elmo. Dessa städer ligga mera spridda och man är i tillfälle att uppfatta de särskilta grupperna af byggnader och träd, hvilka dyka upp ur vattnet, som omfattar dem. Det är vattenytan, med sina solbeglänsta vågor och sina hvita segel, som skänker en dylik tafla den relief och den omvexling, som hänför och tjusar åskådaren. Ett landskap utan vattendrag skulle ej kunna ersätta det, om det än hade dubbelt så pittoreska höjder och dubbelt så leende dalar som omgifningarne kring Paris. Första gången jag var uppe i kupolen funnos der före mig ett par herrar, af hvilka den ene var högligen förtjust af utsigten. – Hvilken massa af hus, utropade han, och huru präktiga och välbyggda! Det är annat än i Arles ... Och hvilka sköna fabriker ... hvilken ståtlig rök ur de långa skorstenarna – Der borta, sade den andre herrn, som var betydligt yngre – der borta synas Notre-Dames tvillingtorn. – Jo-jo ... det är allt ett par riktiga bjessar ... Men hvar ligger Invalidkyrkan? – Alldeles midt emot, pappa! Det var således far och son. Fadern tycktes vara nyligen kommen från landet, troligen från Arles, och sonen var påtagligen sedan någon tid hemmastadd i den stora staden. Såsom en god son egnar och anstår utpekade han också hvar boulevarderna ströko fram, hvar Tuilerierna och Louvren lågo, hvilka torn det var, som sköto upp här och der och annat dylikt, som kan intressera en landsortsbo, hvilken gör sitt första besök i Paris. – Nå, min son, hvad är det för ett par byggnader, som ligga här nere, alldeles under oss? – Sannerligen jag det vet, pappa ... Troligtvis kaserner. – Månne det ... Att du ej har reda på två så vackra palatser!