de voro borta, men på samma träd, litet lägre ned läste han M. S. R. "Den dödas är dödt, den lefvandes lefver" tänkte han och suckade. Lagmannen mötte honom på trappan och sade, klappande honom på axeln: det tycker jag om er före, herr Baremann, ni höll ord. Saida helsade honom vänligt men blygt. Det var liksom hon anat någon jemlikhet och icke vågat närma sig honom med denna barnsliga förtrolighet, som unga flickor så gerna inlägga i sitt sätt med män, framskridna öfver en viss ålder. Oaktadt skillnaden i år, kommo de tre ganska väl öfverens och de hade mycket trefligt. Det förflutna gaf konsistens åt det närvarande. Huru kommer det till frågade lagmannen att ingen här i Finnland visste någonting om hr Baremann? Vi trodde alla er vara död. Det var allt mitt eget fel; jag lät aldrig höra af mig; jag tänkte, att det inte skulle intressera någon. Och utomlands var jag flere år en fattig kringstrykare, okänd af alla. Framdeles sedan mina taflor lyckats vinna bifall, nämndes måhända någon gång i Finnland dens namn, som målat dem. Men det var icke namnet Baremann; ty jag hade ett annat namn såsom konstnär än såsom menniska! Lagmannen skulle gerna velat höra Baremann berätta om sina lefnadsöden och äfventyr i främmande land; det hade varit intressant att höra en konstnär sjelf beskrifva scener, hvilka på hans själ haft inverkan och möjligen gjort honom till hvad han var. Till följe af grannlagenhet ville dock icke lagmannen göra någon bön eller anhållan derom, helst han föreställde sig Baremann, såsom en af de menniskor, hvilka icke gerna beskrifva sina utrikes turer. Gissar jag rätt sade Saida att denna hoprullade duk innehåller en målning? Ja, det är min nyaste tafla. Jag tog den med mig, det är alltid ett nöje för en konstnär att för ädla och finkänsliga menniskor visa sina skapelser. Men är det då säkert, att de skola sentera inföll lagmannen, talande liksom i allmänhet utan att taga komplimangen åt sig och sin dotter. Ja jag menar det så. De som ha finhet i känslan samt ädelhet och