Elin var van vid de där avbrotten i bordssamtalet, då herr Alm och fröken Åberg talade med varandra, men först i dag tänkte hon närmare på det. De voro kära i varandra. De älskade ... Och till kärleken lyssnade man. Hon såg icke fröken Eks giriga blick eller hörde herr Bloms mysande skratt. Hon satt där, en skolflicka med litet kutig rygg och närsynta, drömmande ögon, nästan ensam mitt i detta sällskap av vuxna, av unga, halvgamla och gamla människor som redan hade sina erfarenheter av livet och vilka alla, ja, till och med herr Alm och fröken Åberg, hade funnit att livet mest är en vardag, fylld av penningbekymmer, matos och sjuka hundar, och hon såg på eftermiddagssolen, som just silade in genom fönstret, och tyckte att ljuset förvandlades till blommor, vilkas blad, lena och doftande, regnade ned över hennes heta ansikte. Till kärleken lyssnade man i alla fall ... Hennes hjärta klappade oroligt. Men nu var det fruktsoppa, litet ljum, med klimpar av potatismjöl, som icke rörts om ordentligt. Ingen bjöd henne av den! Och hon tog som vanligt sin tallrik från fröken Tullan, som satt närmast henne. Åter slog det i dörrarna, då inackorderingarna gingo in till sina rum. Herr Blom drog på sig en grå överrock i tamburen och kilade småsjungande nedför trappan. I salen, där fru Sallén gick och dukade av, dröjde matoset kvar och det var mörkt. Solen hade redan lämnat fönstret. Elin satt inne i sitt lilla rum vid skrivbordet och försökte läsa. Lärarinnan i algebra hade i dag sagt att hon nog skulle kunna få det högsta betyget i det ämnet. Jaså, det högsta betyget! Elin knep ihop munnen och böjde sig djupare över boken. Hon kunde inte samla sina tankar på vad hon läste. Hon drömde om en grön hage hemma på föräldrarnas egendom i Östergötland. En grön hage med en hängbjörk. Där fladdrade en fjäril, en gul sommarfjäril, som sög honung ur blommorna, gungande på deras blad så att stänglarna vaggande vajade av och an. Och under björken sutto fröken Åberg med locken i pannan och herr Alm. Fröken Åberg lade sitt huvud i herr Alms knä. Nej, det var Elin och Sture, och hon lade ...