KRISTINA. Ser du, det följer med kronan! Jag fick dras med mina förmyndares efterlämnade skulder känn på! CARL GUSTAF. Det var inte det jag ville tala om... KRISTINA. Nej! Men det jag inte vill tala om, det får du inte tala om! (Paus). STEINBERG. Rikskansleren! KRISTINA. Se där! Nu kom han lägligt, en gång! Sitt ner Carl Gustaf! Det är bara en afskedsvisit! (Carl Gustaf sätter sig motvilligt). OXENSTJERNA (in, ser sig omkring, betraktar Kristina, sedan Carl Gustaf). KRISTINA. Hvarmed kan jag tjäna? OXENSTJERNA. Endast med ett öppet svar på en rättfram fråga. KRISTINA. Låt höra! OXENSTJERNA (ansträngd). Jag är sänd af råd och ständer! Det är frågan om drottningens apanage, efter afsägelsen... Det är äfven tal om vissa villkor... Man har uppdragit åt mig att... KRISTINA. Fortsätt! OXENSTJERNA. Ers majestät, det är mig så outsägligt pinsamt att framställa en fråga hvars svar kan omintetgöra i ett ögonblick mina och rikets dyraste förhoppningar! KRISTINA. Fortsätt! OXENSTJERNA. Nåväl; det går rykten att Ers majestät antagit den romerska läran! Är det sant? KRISTINA. Det är icke sant... OXENSTJERNA. Gud i himmelen vare lofvad! KRISTINA. Vänta! Det är icke sant, men det kan möjligen bli Man vet aldrig hvar man slutar. 270