Nej, hon dånade icke. Hon var bara »i allra högsta grad förvånad». Kände hon sig lättad, oerhört, kolossalt? Det visste hon inte och länge skulle det dröja, innan hon visste. I förstone övervägde skamkänslan. Där stod Jonas framför henne och log. Vänligt visserligen, rart. Men log! Triumferade invärtes. Skulle hon kanske slå armarna kring hans hals och utbrista: Älskling, en sten har fallit från mitt bröst! Nej hellre dö! Den onda ande, som hårdast drabbats, ersattes snabbt av en annan. Den svartsjuka hustrun förvandlades till den kränkta modern. Vad hade man bedrivit för ett dumt hemlighetsmakeri! Hade hon gjort sig förtjänt av det? Arma, arma Helen! Sonja och Pil hade visserligen båda rätt länge varit »på det klara med saken». Men! Ett visst fatalt brev som på Desiréetiden avgått från Stockholm till Paris hade alltjämt verkat. Pil hade talat med fadern men med mamma Helen – aldrig! Den ene läkaren efter den andre hade förklarat honom botad. Betydde ingenting. Liksom han på julaftonen för många år sen sagt: Mamma har nog rätt, det är bara mischmasch, så återkom nu som ständig refräng: Å nej, mamma har nog rätt! Det kan vara bra att äga så stor auktoritet – men det är ock en smula kusligt. Kerrman sa: Nå ja, till sist har ju Sonja lyckats få honom att glömma det där olycksaliga brevet. Jag har varit strängt förbjuden att tala med dig. Du får skylla dig själv. Skylla dig själv – vilken härlig balsam! Fru Helen sa: Låt mig vara i fred. Den här överraskningen har tagit på nerverna. Jag känner mig uppriktigt sagt riktigt sjuk. Jonas sa: Låt mig först säga dig, varför jag den sista tiden så ofta varit borta – Hon avbröt otåligt, retligt: Nej, nej! Hela den här historien är över. Låt mig bara vara i fred.