Solen gick upp. Nyss hade han varit nära att stupa över det röda draperiet i förstugan och över Adèles utsträckta döda ben som voro besynnerligt böjda. Nu gulnade himlen långsamt över skogstopparna bakom sjön, och skyarna där borta fingo ett fint guldstoft över sig. Gårdsplanen låg skimrande av snön och det framträngande ljuset. Under takrännorna vid herrgårdsbyggnaden hade snön smält bort, och marken lyste svart och bar. Det töade. Ja, det töade verkligen, och det var inledningen till våren han drömde om. Luften kom frisk och klar mot hans ansikte. Han andades in den och måste le. Det kändes så skönt. Också från parkens träd hade snön töat. Grenar och stammar glänste svarta och fuktiga. Han tyckte att de redan sände en vårlig doft omkring sig. Det gula över skogstopparna blev plötsligt genomskinligt. Ja, det var som om en skål fylld av smältande guld sakta höjt sig. Men det var solen. En solstråle sköt rätt fram till honom som en liten gnistrande pil, innan han ännu sett solklotet rulla upp. Den dallrade på stugans fönster, men kunde inte tränga sig igenom glaset. Den var alldeles utan styrka ännu, som en människas hand då den domnad lyftes ur bädden. Tord väntade. Hela hans varelse var fylld av väntan på det under som för varje klar morgon upprepades för hans ögon. Skuggorna under träden flydde. De samlade sig till ett grått töcken borta i parken. En flik av nattens slöja som dröjde kvar, kall och med nattens själ i sig. Där snön blåsts bort från isen över sjön var det som om små klara blå ögon tittat fram. Sjön var full av sådana ögon. Tord tyckte då att sjön log. Den lilla ön vinkade åt honom där bortifrån.