Sin bildning har E. A. skaffat sig så småningom, nästan helt och hållet sjelf. Jag behöfver väl ej säga, att hon är ett ovanligt intelligent fruntimmer. Hon läser t. o. m. en smula latin, modern filosofi m. m. Hans bibliotek är temligen väl försedt och nästan alltigenom väl valdt. Kostnaderna för sina bokinköp bestrider han genom en liten boklådsfilial här. Den ger honom naturligtvis också tillfälle att ”titta” i allt hvad nytt som kommer ut. Tidningarne läser han inne på postkontoret (der finnas nästan alla Stockholmstidningar) och derför är han rätt mycket med sin tid. Han får blott notiserna till lifs en dag senare. Jag och Ernst umgås på förtrolig fot, helt och hållet som kamrater, bedrifva ömsesidigt atelierkritik och utbyta tankar och idéer. Intresset för literaturen är för henne allt numera. Det säger hon åtminstone sjelf. Det är allt hvad som binder henne vid lifvet – eljest gjorde hon som fru Wenche i ”Gift”.131 Men detta intresse är starkt, sympatierna för de ungas reformsträfvanden äro sådana, att hon till och med skulle kunna böja sig till jorden blott för nöjet och njutningen af att sedan kunna resa sig på samma gång som dessa idéer. ”Inser du icke, att man till en tid kan bita tänderna ihop om sin öfvertygelse, just derför, att man en gång vill ropa ut den så, att den måste bli hörd? – har du aldrig sett en så skriande orättvisa, att du tyckte dig hvarken ha rast eller ro förr än den var beifrad?” Det är Ernst Ahlgren som talar så. Men i hvardagslag, vid kaffejuntor och supéer, är fru Benedictsson som sagdt ämabel. Hon biter tänderna ihop öfver sin öfvertygelse. Jag har ofta undrat hur hon kan. Jag sjelf kan det ej och har aldrig kunnat det. Jag skriker ut mina åsigter, jag finner det lumpet att tiga, jag är stolt öfver att våga uttala dem. – Ernst Ahlgren är stolt öfver att kunna tiga. Men ändå sympatisera vi. (Utdrag ur mitt bref)132