Men de män, som ej gifta sig, ingå dock slutligen alltid förening med en oart, och i detta hänseende lefva de flesta ungkarlar i ett sannskyldigt månggifte. » Jag kan till min djupa ledsnad ej förneka, att min egen erfarenhet tyvärr ger stöd åt det allmänna omdömet om den fula bitterhet, intriglusta, trånghjertade sjelfviskhet m. m., som i genomsnitt känneteckna artkaraktären hos Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfrl fredag och kottar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt. — detta slags varelser. Men hvem bär då skulden, att dessa oälskvärda egenskaper så lätt och yppigt inveckla sig i den gamla ungmöns karaktär? Ingen annan än det samhälle, som med fördomens hårdnackenhet utestänger qvinnan från snart sagdt alla arbetsområden, hvilka kunde gifva lifvet ändamål och innehåll och så i någon mån hålla de qvinnor skadeslösa, hvilka förvägras äktenskapets och familjens lycka. Huru skola dessa arma varelser med mild välvilja, med vänskapliga känslor och ett gladt leende kunna möta det samhälle, som utan skuld dömer dem till ett ofruktbart elände? » Ett onyttigt lif är en förtidig död ». Att kärlekslöshet, ofördragsamhet och skadeglädje uppstå i sinnet hos dessa olyckliga, som framsläpa ett onyttigt och glädjelöst lif, är endast den naturliga konseqvensen af deras lefnadsställning, och man har skäl att förundra sig öfver, och det bär vittne om en synnerligen stor fond af hjertegodhet, att dock så många bland dem äro fria från dessa egenskaper. Alla sysslolösa menniskor, vore de ock de mest välartade, gripas af en benägenhet att göra andra ondt, om ock endast för att med något utfylla sina dagar. Fliten, den regelbundna verksamheten deremot upphöja till och med låga själar. Såsom magneten blir sinnet stärkt af att bära stora bördor, under det sysslolösa andar, likt dolken som aldrig dragés ur slidan, till sist frätas sönder af rost. Jag tror, att för en menniska ingen större olycka gifves än den att sakna en lifsuppgift.