— Vet ni, säger han, att fru Lundin dog i natt? Jag kom hem tillsammans med Ruth och fann hennes mor död i tvättstugan. Hon hade stupat över en tvättbalja. Det var något gräsligt. Polisen och läkaren påstod att ett blodkärl brustit i hjärtat. Det var ingenting märkvärdigt alls, sade de; det händer ofta Han sätter knytnävarna mot sitt eget bröst och skälver nu åter av upphetsning. — Det var ingenting märkvärdigt. Herregud, nä! Låt gå för att det inte var något märkvärdigt! Men jag förstår i alla fall inte hur en mänska kan få dö på det viset! På det viset: att arbeta och arbeta ända tills ett blodkärl brister i bröstet! Det är djävulskt! Fan har tagit henne, Sand! Hon hade ju barn, två slarvhansar, en lungsiktig och en flicka som förtjänar elva kronor på femtioåtta timmar. Kanske ni har rätt, Sand, kanske hon dog för deras skull, kanske det var hennes eget fel alltsammans, men jag förstår i alla fall inte hur en mänska, en riktig levande mänska, kan få dö på det viset! Han faller ihop, slår händerna för ansiktet och snyftar uppslitet, darrande i hela kroppen av reaktionen efter de senaste timmarnas själsskakningar. Skomakaren reser sig, går fram och lägger handen på hans huvud. Den gamle skäggige frasmakaren får därvid något mjukt, nästan kvinnligt vekt och ömt, i sitt sätt. — Seså Leo, säger han, ryck upp dig nu och ta det inte så hårt att du upptäckt allt det där Sätt dig i stället här och låt oss prata som två förnuftiga karlar