Ånyo glider jag nedför Venezias mörka Canal Grande, där återskenet från alla de gravtysta båtarnas lyktor irrar kring, glimmande som mareld. Då och då bryts stillheten av en sång, som skjuter mot dunkla fästet likt en raket lätt svajande, när den högst uppe springer ut i granna solar. Den kommer från trubadurernas lampprydda bark, och ljudlöst lägger gondol på gondol tätt intill för att lyss. Som sagoväsen, dem jag anat, känt kanske i någon förtillvaro, så främmande och dock sällsamt bekanta stiga palatsen ett efter annat ur djupet, alla dessa krön och pelarrader, gömda i nattskuggorna som i andehamnar, bli för mig till lösningen på någon gåta, vilken aldrig haft form men levat i mig som en otillfredsställelse. Här och där brister förtrollningen sönder av ett kallblått ljusflöde ur hotellens portiker, av det gälla färgskriket från pråliga gondolpålar. Sedan glida vi åter, min stumme förare och jag, in i det mörka. De mjuka årtagen lägga bakom oss Dogernas vita drömslott. Som svarta jättegastar teckna sig plötsligt in på relingen Riva Schiavonis barkasser och ångare — och försvinna även de. Vinden från lagunerna möter kylig och gungar sakta min farkost. Lättjefullt stödd mot kuddarna tycker jag att det vore fysiskt omöjligt att slita mig ur detta drömtillstånd. Varför skall icke även jag en gång få vara rik och handla som de rika: mätt och lat vältra mig i överflöd och rus, bada mig i skönheten som i en bädd av svala rosenblad och låta deras söta ångor gunga mig i ljuvlig yrsel ... Ja, är ens skönheten värd att jag släpper till min personlighet? Äro intrycken utifrån verkligen värda, att jag låter mitt eget väsens strängar dallra? Mer och mer tycker jag mig erfara mitt innersta som ett väsen av främmande och gudalik art vilande i sig själv i upphöjd oberördhet. Min roddare böjer sig och viskar lent som sunnanfläkten: — Signora: Lido, Murano.