Dimman ur kärren, diset över bergen, röken ur jordens djup – man ser det och av sin förgängliga klokskap vet man, att det är bara rök och dis och dimmor. Men ropen, som höras därborta – som man känner djupt inne i sitt eget hjärta – de skrämma med en isande, hemlig fasa – vad ha de att betyda i klokskapens värld? Ingenting. Man vill ingenting veta om dem, man kan ingenting få veta – ty man har förlorat det naturförnuft, som lärde de gamla att ana! Vart rusar spöktåget, som skymtar fram ibland om natten och försvinner igen utan ljud? Det finns ännu i många sinnen en slocknande glimt av aning – de känna en fara hota, den tro de knappt våga visa orkar endast förespegla dem, att något sker bakom de ting som synas, men vad som sker, det kunna de inte föreställa sig. Gott kan det i alla fall inte vara! Bara denna vansinniga hast i allting, så främmande för alla gamla rotfasta föreställningar – den måste vara av ondo! Järnvägståget, som jagar fram i syndig fart, skymtar med skrämsel för ögonen. Men det gäller att följa med i denna hast på samma sätt som alla andra, så som livet skulle levas numera, inte för något oförgängligt ändamål, endast för sin egen skull. Pengar, köttslig glädje, det var hastverkets enda mening. För den skull gjorde sig var och en till herre över sin stackare och använde så gott han kunde sina medmänniskor som medel för sin egen lusta, för att tillfredsställa sitt begär att själv njuta så mycket som möjligt av livet så länge det varade, sen var det slut för alltid – och det är så dags att snyta sig när näsan är borta! Den vintern var det inte så roligt i arbetarebarackerna vid Hasselbotten. Arbetet minskade, avlöningen minskade, pengarna drogos in, det kändes som att sitta i ett rum, där luften sögs ut så att man kippade efter andan och ville gå genom väggen för att få någonting in i sin gapande mun. Hela verket sögs ut, alla pengar måste till Stockholm, till bolaget; rörelsen vid gruvan fick drivas så gott som möjligt på så litet som möjligt.