Han var 28 år äldre än hon, enkling med fem barn; och han ansågs allmänt som en hederlig och duglig man. Hans ålder och erfarenhet hade säkert imponerat på den unga, i full utveckling stadda lärarinnan, som slöt sig till honom med ett verkligt förtroende. Och mot familjens invändningar – som orsakades af åldersskilnaden – gaf hon honom slutligen sitt ja. I ett fall hade man hindrat henne att bestämma öfver sin framtid och sin utveckling; nu ville hon själf afgöra. Hvad som framför allt sysselsatte fästmöns tanke under den korta förlofningstiden, var att hon nu skulle bli fri från allt det tryck hennes eget hem öfvat, att hon skulle få en rik verksamhet, ett varmt hem och hon var full af de innerligaste föresatser att bli god och nyttig. Att äktenskapet skulla medföra en annan art af tvång tänkte hon icke på, så mycket mindre, som hon ej hade någon föreställning om äktenskapet. Hon var uppfostrad i den vanliga, som oskuld ansedda, okunnigheten om lifvets stora, naturliga vilkor. Och då hon ingen ärlig upplysning fått om detta, som ej kunnat undgå att bli ämne för hennes eftertanke, hade hon gjort upp för sig en fantastisk förklaring, som föga motsvarade värkligheten. Hösten 1871 gifte sig Victoria Bruzelius med då varande bankdirektören och postmästaren Ch. Benedictson i Hörby. Hennes själstillstånd efter erfarenheten af äktenskapet, utan fullt personlig hängifvenhet, kännetecknas af det sakförhållandet, att hennes första själfmordsförsök inträffade under de tidigaste åren af hennes äktenskap och af hennes yttrande att, då hon begrof det ena af de två barn, hon födde i sitt äktenskap, kände hon ingen sorg – endast lättnad. Ernst Ahlgren kunde aldrig beröra ett ämne, som gränsade till området för dessa personliga erfarenheter, utan att stämman fyldes af en så intensiv lidelse att den nästan slocknade; blicken svartnade och läpparnes linier blefvo järnhårda.