Från den dag med sitt prat Aitoliske mannen bedrog mig, Som, när han dräpit en annan, och irrade vida kring jorden, 380 Kom till min hydda också; och jag undfägnade honom. Denne på Kreta hos Idomeneus sig sade Odysseus Sett; omlagande skepp, dem stormarne krossat för honom; Sade, att komma han skulle till sommaren hem, eller hösten, Förande skatter i mängd, med makalösa kamrater. 385 Du mångsmärtige gamle, då hit dig bringat en gudom, Icke med lögner du må mig smickra, ej heller bedåra; Ty för sådant ej alls jag vill dig vörda och älska, Utan af fruktan för gästlige Zeus, och af ömkan med dig ock. Honom svarade då mångråde Odysseus, och sade: 390 Sannerlig högst misstroende sinne i bröstet du hyser, Efter ej, svärjande ens, jag öfvertalt och förmått dig. Men nu välan, uppgörom ett aftal, vare deruppe Åt oss gudarne vittnen, som bo i höga Olympen: Om din kung ännu hemvänder till boningen denna, 395 Klär du mig kläder uppå; lifrock samt mantel, och låter Till Dulichion fara; der önskeligt är för mitt hjerta; Men om konungen din ej kommer, som jag nu bebådar, Manande slafvarna, kasta mig utför klippan, den stora, Så att en annan tiggare ock sig akte, att svika. 400 Honom svarade då den redlige herden, och sade: Fremling, minsann, det skulle mig så till förtjenst som till ära Lända bland menskorna, både nu strax och framdeles äfven, Mig, som förde dig först till mitt tjell, och bevisade vänskap, Men som dräpte dig sen, och beröfvade älskade lifvet; 405 Med förtröstan jag då anropade säkert Kronion. Dock nu är qvällsvardstid, och påstund kamraterne äro Här, att ett kosteligt mål vi må oss i kojan bereda. Så nu talade slikt mellertid de två med hvarandra; Vallande männerne kommo då strax, och svinena äfven; 410