»Ja – i natt. Hans städerska fann honom liggande på golfvet med pistolen bredvid sig.» Så snart jag kunde skyndade jag till Constantins hem. Han låg på ett bord med hufvudet mot fönstret och ett hvitt skynke öfver ansigtet. Jag tog bort skynket och betraktade honom länge – ända tills de frambrytande tårarne skymde bort hans bild. Var det verkligen Constantin, den charmanta, parfymerade Constantin, den firade balhjelten, som låg här så blek och stel? En mängd ungdomsminnen stego upp för mig. Jag såg honom i våra muntra lag, alltid glad och pratsam och tanklös, alltid ett föremål för gyckel och skämt och oföränderligt lika godmodig. Jag såg honom i balsalarne, outtröttligt leende och konverserande, och outtröttlig i att dansa och kurtisera. Jag mins hur vi brukade skratta åt honom, då han samma afton kunde springa på en, två, tre baler efter hvarandra, för att någon stund försköna dem alla med sin närvaro. Och nu – hvilket majestätiskt, vördnadsbjudande lugn öfver de veka dragen! Hur hög och allvarlig hans panna syntes, hur stolta och fasta hans läppar! Hur dansmusiken och skämtet och stojet från de yra ungdomsfesterna dogo bort, och hur högtidligt klockringningen närmade sig för att sjunga sitt requiem öfver hans graf! Några dagar derefter följde vi Constantins kista ut till Nya kyrkogården. Kamraterna buro den ifrån vagnen till kapellet och sedan till grafven, der den skulle nedsänkas. Det var en kall och blåsig vinterdag. Skymningen började redan falla på och breda sig öfver snödrifvorna. Då och då kom en isande vind och sopade upp snön och susade tungt och ängsligt genom skogen. En känsla af alltings förgänglighet grep mig vid åsynen af den snöhöljda, slumrande naturen. Hvad var ändå lifvet? Några ögonblicks yra och glädje, några tårar, några förtviflans skri – och så ned i grafven och sedan en lång, lång hvila. Ja, detta var hvila – detta var mörker och glömska och tystnad, som Constantin önskat sig. Stackars Constantin! ”MORMOR.”