Det var en stor tilldragelse, när han om lördagskvällen kom hemkörande med bokskåpet på oxvagnen och ställde upp det snedt för ena hörnet i kammaren. Det fanns ingen annan plats, ty midt på ena väggen stod den hvitlimmade spisen och på hvar och en af de andra var där ett fönster. Grannarna hjälpte till med att bära och de andades och gnedo på skåprutorna och valnötskanterna. Hela vintern fram igenom fingo de i tur och ordning låna böckerna till läsning. De tyckte, att Brassebonden hade haft tur, och de talade jämt om hans sex hundra riksdaler och hans bokskåp, men egentligen undrade de ej på, att lyckan just valt honom till sin gunstling. Det låg redan på förhand i hans väsen, att han borde ha det en smula bättre än andra. Själf talade han aldrig om sitt arf utan gick i arbetet alldeles som förut, kanske till och med ännu litet ifrigare, fast han annars var känd för att vara maklig och långsam. Men han blef modigare, när talet föll på penningar eller gemensamma nyanläggningar, ibland rent af öfvermodig. Han började tycka, att det i alla fall inte var så alldeles omöjligt att till sist lägga af litet på kistbotten, och hans dotter Helga fick om kvällarna opåtaldt stjälpa hela sockerstruten öfver gröten. Kom någon och hälsade på, kände han sig uppfordrad att bjuda på riktig kalasmat och om våren målade han upp hela stugan i rödt med hvita knutar, så att den sken lång väg mellan alla de andra fattiglapparnas fallfärdiga kåkar. För att få råd till allt detta utan att taga af de sex hundra riksdalerna, blef han dock tvungen att småsnålas i det osynliga och i synnerhet på sig själf, så att han ibland hela dagen bara lefde på svart kaffe.