Han gick utan att se på mig; och jag tänkte: Tack så hjärtligt! Roligare kan man ha än att bära grejor åt »föräldrarna»! Det retade mig, att han aldrig kunde säga far och mor eller pappa och mamma eller gubben och gumman eder vad som helst — nej bara föräldrarna! Och ordet ljöd i hans mun som en högtidlig förklaring att det ej fanns andra föräldrar i världen än hans! Likväl har jag sällan sett några föräldrar visa så liten föräldrakärlek. Jag var alltså besluten att inte gå ned till hamnen; men strax före fem kom Ljung upp till mig och sa: Du! följ med till hamnen. Om det inte står folk på kajen, så blir Medardus väldigt ledsen. Och det kommer inga! Gott, sa jag, nog kan jag gå ned till hammen ett slag. Hade han sagt ett ord åt mig, så kunde jag väl ha skaffat folk. Nu är det för sent. Vi gingo ned till hamnen. Ljungs farhågor besannades. Förutom de vanliga sjåarna och en och annan lagerbokhållare med papper i hand och penna bak örat, fanns där bara Medardus och tre eller fyra pojkar, som han lyckats släpa med sig. Vidare stodo i en rad: gudmor Utter, hökare Anderssons fru, vår skurgumma madam Klang, madam Runkvist och två andra madammer, som också brukade hyra ut dåliga rum åt tvivelaktiga gäster. Detta käringgarde hade Wadköping utsänt att hälsa Melpomene och Thaleia. Jag började skämmas å stadens vägnar och forskade förstulet och ängsligt i Medardus’ anlete. Han såg verkligen ynklig och förödmjukad ut — för första gången. Gång efter annan spejade han upp mot Hamngatan för att se om icke en eller annan förnämlig man skulle infinna sig för att möta de stora föräldrarna. Men gatan låg så gott som öde. Han kramade min hand och viskade ivrigt och liksom urskuldande: Du ska se, att det är väldigt intressant att titta på dem, när de inte ha smink eller något. Det är väldigt intressant!