»Gärna för mig! Men jag vill icke, att min tjänare skall deltaga i lagstridiga handlingar – särskildt icke i handlingar af denna art. Blir du öfverbevisad om någonting dylikt, tar jag min hand ifrån dig.» Dessa ord, uttalade med värdig, allvarsam ton, gjorde starkt intryck på Alesso. Han kysste min mantel och försäkrade, att han ingalunda deltagit i vapeninsmugglingen. Laodamia vet endast föga af hvad som sker. Hon vet ju, att eldprofvet skall äga rum, och tanken härpå fyller hennes dag. Men hon har ingen kunskap om de krafter, som sätta maskineriet i rörelse. Hon står som ett litet barn inför San Giovannifestens dockteatrar, förtjust öfver dessa små helgons ryckiga rörelser, utan aning om trådar, skrufvar, kugghjul, smutsiga, men skickliga fingrar! Laodamia söker mycket ifrigt efter likheter mellan fra Girolamo och vår Herre Frälsaren. Till mig talar hon icke om dessa jämförelser – kanske har hon någon gång sett och skrämts af ett ofrivilligt småleende. Den lilla bleka Clarice är hennes förtrogna. Å, hon gör så stora ögon, Laodamias skarpsinne öfverväldigar, bländar henne, hon knäpper sina händer. Och då Benedetto kommer, får han sätta sig vid hennes sida under cypressen, och hon upprepar för honom sora Laudomas ord. Ja, han finner också denna likhet underbar och tröstande. Han tror dock icke, att munkens fiender skola triumfera. Gud skall förhindra deras onda anslag. »Sora Laudoma, skall då Gud verkligen tilllåta, att Firenzes folk återvänder till synd och skamligt lefverne? Tänk då på barnen, sora Laudoma! Skola de återvända till sina fördärfliga lekar?» Laodamia brukar svara: Hans värf är fullbordadt. Men när han säger detta om barnen, blir hon orolig och sträcker sina händer bedjande emot honom. »Å, vi skola försvara honom, vi skola försvara den fromme priorn!» Och därvid ser han på mig, som om det vore mot mig, han ville kämpa. Ja, han vet ju, att jag åter närmat mig Bandet.