Det vore likväl obilligt, att efter några bombastiska verser, som ej behöfva tagas efter orden, bedömma hans tänkesätt, om han ej i sitt svar på en samtida kritik 6 öfver dessa fläckar i den annars så sköna, så förtjusande dikten Spastara, yttrat sådana begrepp och grundsatser, som skulle synas, om de icke saknade reda och sammanhang, bestrida alla band af religion och moral. Hvad han ordar om passionernas öfvermakt hos menniskan och den olyckliges behof att få till sin tröst åtminstone beklaga sig, skulle möjligen kunna ursäkta Spastara sjelf, om hennes klagan öfverskridit förnuftets och religionens gränsor. Men det har Skalden icke låtit henne göra, utan, med en lika sann som fin känsla, lagt i hennes mun blott hvad hon i sin belägenhet kunde och borde yttra. Det är han sjelf, som rasar emot Gud, och det kan icke härröra af en verklig och naturlig passion, utan af en inbillad och öfverspänd. Det är blott en poetisk effekt, han söker. Men äfven den förfelar han hos alla med sundt omdöme och ren smak. Emellertid förblindas mängden af detta falska glitter, detta prål med oäkta juveler. Om redan det icke blott förvånar, utan ock vinner beundran och bifall af många, när någon vågar emot den borgliga makten, det krönta hufvudet uppträda med ett trotsigt och förnärmande språk; huru mycket mer måste det icke göra uppseende, när det sker emot den Gudomliga styrelsen, det himmelska Majestätet? Derigenom hafva icke blott filosofer, utan ock poeter vunnit ett stort rykte, då de haft ovanliga gåfvor och insigter att derpå använda och missbruka. Hvad är det, som gjort, att Byron i namnkunnighet täflat med Napoleon? Icke är det hans kolossaliska snille allena, utan det titaniska öfvermod, hvarmed han bestormat himmelen sjelf.