Hvar och en som något så när gjort sig bekant med verldshändelsernas historia, måste, om han vill synas förnuftig, tillstå att det ges en osynlig makt, hvilken vi dödlige kalla Gud, och hvilken icke allenast herrskar öfver solen, månan och stjernorna på det oupphinneliga himlahvalfvet, men drager äfven den faderligaste omsorg om alla lefvande varelser på jorden, begynnande med sin egen afbild, menniskan, ej en gång slutande med masken, som rädd för solens ljus kräler i jordhålornas innersta djup. De sätt hvarpå den allsmäktige styr sin skapade verld, äro i sanning oräkneliga och oftast oförklarliga, ehuru de alla slutligen leda till samma mål, som är alltings försoning med Urbilden sjelf. Än låter Han, den Allvise Guden, förfärliga åskeldar eller förstörande hagelskurar öfverfara det grönskande fältet. Än förvandlar Han det lugna hafvet i hotande svallvågor, och än bringar Han bråddöd öfver otaliga folkskaror. Detta allt sker nu, för att för en tid få den liknöjda, den i lasten förhärdade menniskan uti fruktans och bäfvans kalla armar. Men likväl vakar, under allt detta, den evige fadren öfver menniskornas högsta salighet, ehuru dertill användas för oss svaga, de obegripligaste medel. Endast det slags onda, hvartill menniskan sjelf är uppsåtligen vållande, och hvilket hon icke söker att aflägsna ifrån sitt väsende, skall förr eller sednare föra henne i fördömelse, hvars följder icke hittils kunnat fullkomligen beskrifvas.