— Stopp å belägg! Mjölk, nä dä får en sån helsinges barnsmak i mun utå. Nåja, vi reder oss mä nubben, å kallt kaffe te dä, d’ä inte kattlort. Å sen kojar vi. Purra oss i ottan, för vi ska in å si ätter va Norrtäljeborna tål. Tvåan går tebaks i morn, den vi kom mä. Ja har ju för rexten ingenting å göra här, när Söderbom ä borta, sade Karlsson och gäspade. — Jo, ja ska väcka så ordentligt så! Karlsson grinade. — Ja, när hon vill bli åv mä oss, tacka faen för dä! Båten går klocka 10, så dä behövs ingen svinotta. Kristin dukade fram den frugala kvällsvarden, bäddade åt Sjöblom, tog godnatt och försvann på kammarn. En lång stund lyssnade hon på hur de slamrade med knivar och tallrikar, skålade och skrattade, men så tystnade det äntligen och fridens ande hägnade åter Söderboms tjäll. Vid 9-tiden väckte Kristin sina gäster: — Nu ska ja tala om nyheter. Söderbom telefonerade te handlarn för en stund sen, att han hade sport åv styrman på Fyran att Agust var hitkommen. Han hade skullt gå te Östhammar me fortischen å salt annars — å plank — men nu kommer han in hit i förbifarten på ett dygn, så I får språkas ve. Han trodde han skulle kunna va här te natten, om vind får stå som han står. I ska välan ha en bit te frukost? — Nä tack, vi äter på båten, för där får vi bärsan — ä du inte rosti i nubbröret, Sjöblom? ja, då kommer vi tebaks mä kvällsbåten. Dra å den värsta smörjan å skorna, så reder vi oss själva. Efter fem minuter såg Kristin genom köksfönstret de båda blå ryggarna försvinna bland björkarna i strandhagen. Vid midnatt kom Söderbom — men inte hade någon Karlsson kommit med kvällsbåten. Det var ingenting att göra åt, utan Söderbom och Kristin gingo till kojs i den av Karlsson vanhelgade dubbelsängen. Åter svävade fridens ande över Söderboms hus. Knack, knack, knack! Det trummades försiktigt på gårdsfönstret. Kristin satte sig upp i sängen.