»Ser madammen? Se på den! Tummen är borta och lillfingret är som en skrumpen ärtskida. Må tro, den har värkt den. Husch! Och ändå har en tagit sig fram, så en reder sig –» Broms’ ofärdighet var emellertid hvarken medfödd eller ens åsamkad under barnaåren. Själf ville han göra troligt, att handen skadats vid den stora branden, men i själfva verket torde olyckan ha timat minst ett tiotal år senare, eller just vid den tid, då Broms började inoch återköpa Blekängshusen. Ett par år efter branden hade skomakar Hagelin på Broms’ inrådan för en köpeskilling af tvåtusen riksdaler banko förvärfvat Blekängen af brukspatron Arvid Siedel. Meningen var, att Brödraförsamlingen skulle öfvertaga köpet. Men i afgörandets stund vägrade de Äldste, påverkade af Sörman, som förebar såväl ekonomiska som religiösa betänkligheter. Där stod nu skomakaren med sin äng och sin skuld. Lyckligtvis trädde Broms emellan och köpte ängen för femton hundra. Broms i sin tur styckade ängen i tomter, som han sålde till sina arbetare. Han hjälpte dem äfven med att skaffa byggnadslån och gaf dem många goda råd. I trots däraf gick det trögt att betala räntor och amortering. Och Broms blef så småningom tvungen att återköpa sina tomter plus husen. De enda, som förlorade något på Blekängsaffären torde – förutom arbetarna – ha varit några leverantörer och Hagelin. Penningeförlusten tog skomakaren med beundransvärdt lugn. »Herren gaf och Herren tog» var hans valspråk. Han var en from och god människa och hyste icke agg mot någon kristen, icke ens mot Sörman. F. d. trädgårdsdrängen hade gått i Bromsens tjänst, var till namnet verkmästare men till gagnet vida mer. Äfven inom brödraförsamlingen intog han en ledande ställning, hvilket i sin mån bidrog att stärka principalens.