— De’ va’ mor dins, de’ där, en gång i tiden, sade han. Men då han sedan fick syn på uttrycket i Jens ansikte dog återseendets korta glädjeglimt bort ur hans ögon. Han drog tyst av sig skinntröjan och de leriga gummistövlarna, tvättade sig nödtorvtigt och satte sig på sin bädd. Hans ansikte verkade slutnare och tyngre än någonsin. — Ja, sade han plötsligt, som om han besvarade en fråga inom sig själv, ja, de’ ä’ synd att flyttningsdan ä’ förbi. Jens lyfte inte ögonen från boken, han höll alltjämt huvudet böjt, men axlarna skötos upp en aning, som om han kurade ihop sig av spänning. — Hur så, frågade han lågt, varför ä’ de’ synd? — Joo, kom det efter en stund undvikande från fadern, när de’ nu ä’ så — ja, då kan man ju inte Resten av meningen svävade bort i det obestämda. Jens satt några minuter i samma stela, hopkurade hållning, väntande, lyssnande; så vände han sig tvärt mot fadern, såg honom i ögonen och frågade med nästan brutal häftighet: — Tänkte du att vi skulle flyttat? Olavson skyggade för frågan i denna direkta form, i dess ohöljda nakenhet; han såg åt sidan och mumlade osäkert: — Inte tänkte ja’ precis, nä’. Men om de’ hade vart så Han reste sig och suckade svagt; det verkade som om luften gick från honom i det han rätade upp kroppen. — Ingen idé att tänka på’t i alla fall. Inte nu, inte. Jens vände sig bort igen. Han kände sig pinad av faderns skygga, osäkra famlande, de halva meningarna och ansatserna, de ofullbordade tankarna: en far skulle vara någon som gick lugnt och tryggt, rakt fram på jorden — som Olavson gjort förr, åtminstone i hans ögon! Och ändå var det likadant med honom själv; han visste det djupt inom sig; och det splittrade varje befriande reaktion han skulle kunnat känna. Anden strävade till ett beslut, ett avgörande, någonting förnyande, men tanken förmådde inte tänka andra livsformer än den hade erfarenhet av: jordens, arbetets, begränsningens —; den kunde drömma om nya världar, men inte föreställa sig dem såsom en uppnåelig verklighet.