»Var nu inte ledsen, mor!» säger han. »Du skall se, att hon reder sig. Dunungen reder sig, mor, så liten hon är.» »Far,» säger mor med stark tonvikt, »du talar så besynnerligt. Hvarför skulle ej Anne-Marie kunna reda sig? Hon är så god som någon.» »Hon är väl så, mor, men ändå, mor, ändå. Nej sannerligen jag ville vara i hennes ställe och resa dit hon nu reser! Nej sannerligen!» »Ja, hvart skulle det väl bära i väg för dig, din gamle fule bagarmästare,» säger mor, som ser, att far är så orolig för flickan, att han behöfver kryas upp med litet skämt. Och far skrattar, ty det har han lika lätt för som för att gråta. Och så gå de gamla åter in i boden. Emellertid är dunungen, det lilla flarnet, den lilla silkesblomman, vid rätt godt mod, där hon åker framåt vägen. Litet rädd för fästmannen, förstås, det är hon nog; men i grund och botten är dunungen litet rädd för alla människor, och det har hon godt af, ty därför söka alla människor bara visa henne, att de ej äro farliga. Aldrig har hon haft sådan respekt för Maurits som i dag. Då de lämnat bakgatan och alla hennes vänner bakom sig, tycker hon, att Maurits riktigt sväller upp till något stort. Hatten och kragen och polisongerna riktigt styfna, och halsduksrosetten pöser. Rösten blir liksom tjock i halsen på honom och har svårt för att komma fram. Hon känner sig litet modstulen därvid, men det är grant att se Maurits så där storartad. Maurits är så klok, han har så mycket att förmana – man skulle rakt inte kunna tro det, – men Maurits talar bara förstånd hela vägen. Men se, sådan är Maurits. Han frågar dunungen om hon riktigt förstår hvad den här resan gäller för honom. Tror hon, att det bara är fråga om en lustresa utåt landsvägen? Sex mils resa i den goda schäsen med fästmannen vid sidan, det kunde ju se ut som en riktig lustfärd, det. Och ett präktigt ställe att fara till, en rik onkel att gästa. Hon har nog trott, att allt bara var en lek, eller hur?