Det var litet skumt därinne. Med ens öppnade hon dörren och steg halvt ut på gatan för att kunna se bättre. Hon höll i handen en kedja av stora röda koraller: hon vände på den, vägde den mellan fingrarna och höll den upp mot ljuset. Jag vred litet på huvudet och såg i smyg på henne. Hon var ej så ung som jag trott, utan i sjuttonadertonåren, men gestalten i den vita promenaddräkten var ännu halvt ett barns. Hon var egentligen ej någon rysk typ, utan snarare något i gretchenstilen, men hon hade dessa sydländska ögon, vilkas charm, tror jag, beror på att ögonlocken till en del skymma pupillen, ögats själ och källa. Det ger blicken ett halvt vemodigt och drömmande, halvt gåtfullt uttryck; det är som om den ständigt gömde på något. Fullmånen kan vara skön i sin öppna ärlighet, men halvmånen är intressantare — åtminstone för konstnärer och finsmakare. Där stod hon alltså i dörren med sitt smycke, och hon såg så tankfull och barnsligt bedrövad ut, att det gjorde mig ont. Jag föreställde mig hur den tunga korallkedjan skulle passa bra kring hennes fint skurna hals, som var alldeles bar och fri, och kring vilken ett par bruna hårslingor smögo sig ned i nacken. Hon gick åter in i affären, men lämnade dörren öppen. — Tretti rubel, nej det är för dyrt, bäste herr den och den ... hörde jag henne säga. Jag kan inte betala så mycket — har inte. Jag steg in, lade trettio rubel på disken framför juveleraren och gick min väg. Han ropade någonting efter mig, men jag hörde inte. Ute på gatan var ganska mycket folk i rörelse. Jag gick hastigt nedåt floden. Då jag kommit till bron, hörde jag att någon skyndade efter mig. Jag anade vem det kunde vara, men vände mig inte om. Hon nöp mig i armen och såg mig bestört i ansiktet. Jag stannade. — Gud i himlen, brast hon ut, Ni ... Ni har ju glömt pengar där i affären. — Nej, sade jag, det är allt på rätt. — Är Ni då från förståndet? Jag känner ju Er inte en gång. — Gör ingenting, svarade jag. Jag är nog klok.