På våra kirurgiska möten diskuteras och ifrågasätts sällan tekniker för resektion av koloncancer och hur vi i praktiken utför dessa. I British Journal of Surgery publicerades nyligen en artikel som beskrev hur man i Wessex i England visat att kolorektal cancerkirurgi som utförts av medlemmar av Storbritanniens kolorektalkirurgförening gav lägre frekvens anastomosläckage, postoperativ mortalitet och lokalrecidiv samt bättre långtidsöverlevnad än ingrepp som utförts av allmänkirurger [1]. I artikeln pekar de huvudsakligen på operationsvolymen: lågfrekventa operationer bör koncentreras till färre sjukhus, även vad gäller universitetssjukhusen. » en bloc« och tumörreducerande resektioner. Mot bakgrund av de data som den citerade engelska artikeln presenterat kan man fundera över om inte förhållandena är desamma i Sverige, särskilt som operationsvolymerna per kirurg på många sjukhus är i sjunkande och lägre än i England. Inte minst viktigt är förmågan att preoperativt bedöma, utreda och optimera patienten inför kirurgi. Av amerikanska riktlinjer [8] framgår tydligt hur få vetenskapliga evidens på nivå I, II och III som existerar för hur optimal koloncancerkirurgi skall bedrivas. En sådan enhet har goda förutsättningar att bedriva utbildning samt fokusera på kirurgisk teknik. Centralisering av koloncancerkirurgin till multidisciplinära specialistenheter kan ge färre operationskomplikationer och bättre långtidsöverlevnad. Sammanfattat När det gäller rektalcancer har observationsstudier visat att centralisering och införande av den kirurgiska tekniken total mesorektumexcision (TME) samt preoperativ strålbehandling förbättrat såväl korttidssom långtidsresultat [3-7]. Enligt fyra professorers uttalande i en debattartikel i Dagens Nyheter nyligen är » svenska kirurger alltför otränade « [2]. Kan ovanstående resultat översättas till svenska förhållanden?