Jag mötte Doffo Spini, röd, varm, flåsande, nästan uppgifven af trötthet. »Kommer du från bollspelet?» frågade jag. »Puh, jag kommer från Canigianis vingård, där vi ha öfvat oss i fäktning. Det är tröttsamt men ganska angenämt och mycket nyttigt. Du borde deltaga i våra öfningar, Guidantonio!» »Jag sköter min dolk tillräckligt väl för att hålla gattjufvar ifrån mig. Större färdighet behöfver jag icke.» Han lade sina tunga händer på mina skuldror och flåsade mig i örat: »Har du hört, att munkarna föra vapen till San Marco? Jo det är sant, Sacromoro har berättat! Fra Maruffi för in vapen, Valori, Davanzati och den där fördömde skomakaren äro honom behjälpliga. Det sägs, att priorn inte känner till det där. Åjo! Fördömde gamle räf! Han känner nog i luften, när det blir tid att försvara sig med tänderna. – Han lär ha skickat ett nytt bref till Carl af Frankrike, hvari han hotat hans allra kristligaste majestät med många olyckor och en snar och skymflig död, ifall han icke genast kommer San Marco till hjälp. Men från det hållet hafva vi ingenting att frukta. Carl af Frankrike är – som munken brukar säga om påfven – en brusten klinga.» »Han har andra vänner bland furstarna.» »Icke! Hvad är väl det för slags vänskap? – Likväl tror jag, Popoleschi skulle göra klokt i att i tid underrätta en del italienska furstar om, hvad som här skall ske. Han borde sända sluga, haltungade personer – till exempel dig, min Guido.» Jag tackade honom för hans artighet och förklarade, att jag möjligen om någon tid skulle vilja åtaga mig en dylik beskickning. Firenze är mig för närvarande rätt oangenämt. »Och Laodamia?» afbröt han mig. »Hur mår sora Laudoma?» »Sora Laudoma är död.»