»Å unna mä dej, Pej Olsa! Å väck mä ej, bonnknyfflaj! »Å häj kommej den, som inte ä jädd föj länsman ellej polis! »Å häj kommej skojerbajon! »Å hej, hej, hej, nu ä dä majken i Bjo! »Å hej, hej, hej, nu ä dä lustelitt å leva!» Hela köket genljöd av de muntraste skrattsalvor. Allas ögon följde barnet, som stod där med tindrande ögon och rosor på kinderna. Det var så inne i sin lek, att man nästan tyckte sig se hur det krusiga gullhåret flög för vinden. Man tyckte, att hela köksbordet for fram genom marknadsvimlet som en skakande och välvande skojarvagn. Barnet stod där spänstigt och vilt, det var fullt av gäckeri och lustighet. Alla i köket, från hushållerskan till stalldrängen, voro alldeles bortkollrade. Alla hade vänt sig från sina sysslor för att följa barnets vådliga färd. På samma sätt var det med dem, som stodo i salskammardörren. De voro slagna i bojor. Också de sågo, att barnet visst inte stod på ett bord, utan på en hög vagn, också de sågo folkhoparna, som kastade sig åt sidan, och hästarna, som med flygande manar störtade fram i fyrsprång mellan marknadsstånd och åkdon. Den, som först ryckte sig lös ur förtrollningen, var baron Adrian. Han hade kommit överens med hustrun, att det där äventyret med brodern inte alls finge omnämnas för Charlotte och att hon inte skulle få se skojarungen. Och friherrinnan hade sagt ja som vanligt och tillagt, att som den lilla ännu inte var fullt tillfrisknad från mässlingen, så måste hon naturligtvis hållas kvar i barnkammarn. Nu gick baronen helt resolut fram och stängde köksdörren. Sedan bjöd han Charlotte armen för att föra henne tillbaka in i herrskapsrummen. Men Charlotte stod stilla, som om hon alls inte skulle ha märkt den erbjudna armen. »Vad är det där för ett barn?» frågade hon. »Och vad är det för ett ansikte? Det måste ju vara av vår släkt.» Hon grep hårt om baronens arm, och det var nästan, som om hon skulle ha tårar i rösten, då hon fortsatte.