Slägten von Rosenberg hade kommit till Sverige i slutet af sextonhundratalet och räknade sina anor från den ädling som, enligt Schiller, var prinsessan Thekla af Friedlands stallmästare. På svenska riddarhuset hade ätten aldrig blifvit introducerad. Gamle lagman Max von Rosenberg var den som bragt familjen upp till välstånd och anseende. I sin ungdom en ifrig politisk partigängare, drog han sig efter 1814 plötsligt tillbaka, köpte sig ett gods i Skåne och egnade sig helt och hållet åt dess administration. Blott en och annan gång lät han sedermera höra af sig offentligen genom ett inlägg i någon juridisk fråga, som han alltid behandlade nyktert och lidelsefritt, med skarpsinne och öfverlägsenhet. Han var en man med sjelfständiga åsigter, hvilka han tillämpade med jernhård konsekvens. Det påstods med anspråk på tillförlitlighet att regeringen tillbjudit honom en af rikets högsta värdigheter, som han afböjt. Han hyste inga sympatier för de ledande politiska personligheterna och kanske icke heller för det nya konungahuset. Men än mindre sympatiserade han med tidens jakobiner. Deras revolutionära tendenser ingaf honom fruktan; och gentemot den mera beskedligt demokratiska tidsandan närde han aristokratens djupa förakt. Vid mogen ålder gifte han sig, och hans äktenskap välsignades med två söner, af hvilka den äldre, Sixten, redan som barn bestämdes för den militära banan, den yngre deremot, August, att gå den lärda vägen. Sixten von Rosenberg var född 1830. Hans första ungdom föll in under en tid rik på stora och starka intryck, hvilka brände sig in i hans minne, danade hans karaktär och präglade hans lif.