”... som får knyta ihop sin lifstråd med hennes!” inföll något bitande Konkordia. ”Men blir ingen annan komministersfru i Berffendalen, så får dalen hjelpa sig utan någon”. Härpå ilade den förgrymmade mön in i sin kammare, hvilken vi förut beskrifvit; och sedan hon der aftagit den ljusa drägten, som varit bestämd för helt andra ögon än magister Sunes, klädde hon sig i grå kamlottskjortel och kofta af svart korderoj, ärbart igenknäppt med silfverhakar, halsfräs af hvitaste linne och så, med psalmbok i hand, en liten sockertoppsformad hatt på hufvudet och en lätt skarlakansröd salopp öfver axlarne, begaf hon sig till den på en höjd så täckt belägna gamla kyrkan, dit hon anlände några minuter, innan presten kom upp på predikstolen. Den beskedliga fru Jetta hade på senare tiden funnit sin eljest så lugna och bestämda dotter i den grad lättretlig, ogästvänlig och förunderlig att hon sjelf icke blef synnerligen förundrad öfver detta lynne. Men så mycket mer bedröfvad blef hon – ty hur himmelsvidt Konkordia var skild från den aningen förstod dock modern ganska väl i flera fall ”huru haren hade sin gång” och hoppades till den milderike guden att, om blott Konkordia blefve gift och finge en familjskara omkring sig, hon icke längre skulle gå på andra stigar än henne höfdes och hon borde. Och så myste fru Jetta ett litet varmt mysande åt salig Peder Gudes silhuett på väggen: och sedan hon tyckt, såsom hon ofta tyckte, att det svarta pappershufvudet rörde på sig – hvilket var ett tecken att far deruppe bland sina förfäder gaf henne en liten förtrolig nick – gick hon helt förnöjd att sysselsätta sig med de nyss slagtade tvänne ankorna, som skulle utgöra underlaget för den lilla måltiden, om hvilken hon beslöt att den skulle intagas på gårdsplanen under den stora blommande häggen. Allt detta blefve en ersättning derför att hennes åtskilliga värdinnebestyr hindrade henne att sjelf komma till kyrkan och höra den af henne så högt värderade predikanten.