Där stannade hon i dörröppningen med händerna nedstuckna i de kokefta små kjol­ fickorna och begrundade situationen. Med afvigsidan af handen strök hon därefter bort ett par för­ rädiska fårar ur ögonfransarna och sanningen att säga undslapp ett eftertryckligt " jäklar " hennes lilla mun. Hon brukade inte svära, men hvar och en som älskar sanningen måste erkänna hvilken befrielse detta ord innebär för en själ i djup de­ pression, och denna synd vare henne alltså förlå­ ten. Hon inlade i d etta enkla, men expressiva ut­ tryck tre känslomoment, för det första förakt för sig själf, som slarfvat i tjänsten, för det andra för­ akt för lohanson, som stod och svor så där non­ chalant på saker, som hon anade att han nog ej var så bergsäker på och för det tredje något som hon själf kanske en smula vulgärt skulle uttryckt med: " Spotta upp sig, fröken Rickman. " Om en vecka skulle hon alltså få sitt afsked och kort och godt skiljas för alltid från denna gamla institution, där hon trifts så utmärkt. Fastän det kanske ej syntes af hennes sätt, var hon i grund och botten ödmjuk i anden och hade under sin korta tjän­ stetid kändt sig som ett barn som får leka vid fo­ ten af konungens slott. Med vördnad i s jälen hade hon blickat upp på dessa dammiga, gamla folian­ ter och det hade förekommit henne som om den­ na atmosfär, så mättad med djupsinne, hade någon mystisk, förädlandle inverkan på hennes ingenium och för den skull hade hon tagit till sin stolta maxim: " Hellre vara den ringaste af dem som putsar regalierna än själf befalla öfver en väldig guldsmedsverkstad ". Filosofiska afdelningen var en af bibliotekets äldsta delar, en aflång sal med ett galleri uppe under taket, hvars mörka, snidade ekbalustrad gaf hela rummet en dyster, ålderdomlig prägel. En stor del af ena långväggen upptogs af läm­ ningarna från ett klosterbibliotek, väldiga, perga­ mentsinbundna volymer, som lyste matt gulhvitt mot de omgifvande hyllornas bruna läderband.