Kära barn, vi är unga och starka, vi ha framtiden för oss. Det skadar inte, att vi tar oss en promenad under glättigt samtal och förnuftigt tankeutbyte. Om någon tid, antar jag, kommer vi fram till Atlanten. Då kan vi vila några ögonblick och bestämma om vi ska fortsätta till höger eller vänster eller kanske rakt fram Jaså hån! Hon vände icke. Hon fortsatte. Han skulle få sin vilja fram, han skulle se henne digna! Hon var oförsonlig men icke oresonlig. Hon medgav inför sig själv, att det delvis varit hennes eget fel att hon sprungit upp, ropat och kommit båten att kantra. Det var delvis hennes eget fel. Men! Just därför borde han sannerligen hålla sig för god att håna henne. Det var skändligt och hon blev för varje steg alltmera ömfotad och oförsonlig och fast besluten att digna. Kanske hade hon också gjort det, ty Jonas hade sagt sitt och själv kunde hon ingenting säga eftersom hon var oförsonlig. Emellertid tycks Vår Herre ha uppmärksammat paret och han tör väl ha tänkt: Vad är nu det där för unga idioter? Jag kan inte upptäcka vare sig mål eller mening med deras vandring. Inte gå de för nyttas skull och inte för nöjes. Det måste vi stoppa! Så tog han en av sina stora mörka regndukar och bredde ut över himmeln, kvickt och behändigt alldeles som då en skicklig kypare slår ut duken över bordet. Att digna går väl an men att digna i hällregn på en lerig landsväg? I splitterny promenaddräkt! Utan att direkt vända sig till personen vid sin sida yttrade hon: Blir det regn? Det fann han mycket troligt, ty dels var himmeln jämnmulen, dels yrde i luften någonting vått, som mycket liknade regn. Och han sa: Låt oss springa. Det finns ett värdshus ett stycke längre fram.