Han hade känt den anklagade redan som barn. En from vekhjärtad gosse. Men som understundom och utan någon verklig orsak kunde få anfall af en förfärlig vrede. Dessa anfall kunde vara så häftiga att han formligen slungades till marken af sin vrede, och omänskliga skri trängde fram mellan läpparna, som betäcktes af fradga. Alessio glömde för ett ögonblick situationen, han ropade: ”Antonio, så var det också med San Francesco!” Han blef nedtystad, och don Antonio fortfor. Han berättade att Alessio i kollegiet betraktats som en af de mest begåfvade men – underlig, mycket underlig. Och nu började don Antonio stamma, läkaren måste komma till undsättning med ledande frågor. Det gällde den anklagades förhållande till det andra könet. Jurrymännen satte händerna bakom öronen, sträckte på halsarna. Don Antonio talade så lågt. – Det ironiska löjet försvann. Den vördnadsvärde prästens vittnesmål, tårbemängdt, motvilligt – det verkade öfvertygande. Och när läkaren ånyo formulerade sina slutsatser, hade de goda borgersmännen en lugn känsla af, att vetenskapen denna gången kommit på rätt spår. Och att de själfva icke drogos vid näsan. Den anklagade förklarades oansvarig men synnerligen farlig för den allmänna säkerheten. När domen afkunnats ropade Alessio med hög röst: ”Djäfvulen har segrat!” Vaktknekten ville täppa till hans mun, men Alessio kastade honom ifrån sig och med båda händerna sträckta mot den gråtande stackars Antonio, ropade han: ”Denne är djäfvulen.” Från den stunden närde han för don Antonio det fromma och oblidkeliga hat, som med rätta tillkommer Mörksens Furste. Alessio, som nu kallade sig Cristoforo, ströfvade omkring på vägarna utan mål, utan att veta, hvart de förde honom. Han vandrade i rask takt, njöt af sin frihet och af den starka rörelsen, som verkade välgörande på hans kraftiga fysik. Sina hvilostunder tillbragte han helst vid stranden af en flod eller bäck. Han älskade rinnande, strida vatten. Han doppade händerna för att känna dess kyla och styrka. Och han kände ibland en stark lust att, föraktande broarna, vada öfver vattnen. Men han var rädd att bli blöt. Och han sade till sig själf: