Inledningsvis tog han till orda: I nästa ögonblick släppte honom flickan, och den förtrollning, som hon utöfvat på honom, var försvunnen lika fort, som den kommit. Han svarade: Inga undanflykter utan fram med pluringarna! Hon slog afvärjande framför sig med händerna och ämnade fort retirera ut genom dörren. Rörd svarade han: rykte, återtog majoren. – Herr doktor, är det sannt, att ni vill lemna oss? Och så fick han sedan ligga der en god stund, ty poliserna hade under för handen varande omständigheter ingalunda tid att befatta sig med honom. Hör bara, så gällt och vildt han skrattar! Denne föreföll honom strax misstänkt, ty presten aflägsnade sig inte på det viset. Ingalunda hade han väntat sig att få höra denne lugne, nästan blygt tillbakadragne man föra ett så stolt språk. – Jag heter ju Frans, vet jag, svarade han. Vi äro inte alls angelägna om ert besök. O, Manuela, din kärlek bringar dig endast sorg, endast bitter smärta! Denna var så öfverväldigad af sinnesrörelse och så medtagen efter de uppskakande händelser, som förut passerat, att dottern halfvägs måste bära henne till en soffa, i hvilken hon tungt sjönk ned, darrande i hela kroppen och fortfarande gråtande. – Hvad säger du? Den hotande hållning, som han gent emot henne antagit, när hon visat lust att motsätta sig hans vilja, lät henne befara det värsta, men å andra sidan hade han talat så vänligt och förnuftigt med henne, och hela hans sätt hade varit så förtroendeväckande, att hon inte gerna kunde tilltro honom något dåligt. Den tilltalade svarade okonstladt: Nå ja, jag unnar honom också så gerna denna framgång. – Ja, det går väl an för den, som det kan få göra. Sedan elden en gång väl flammat upp, stod snart hela den kruttorra ladan i ljusan låga. Men nu undsluppo höga utrop af beundran och öfverraskning allas läppar. Det var väl ändå så godt som alldeles omöjligt, fruktade han. Till sin förskräckelse hade den senare ändtligen fått klart för sig, att han låtit lura sig, att fången marscherat ut ur cellen midt för hans näsa.