Dörrarna slås upp, och han föres in i en stor sal, där åtskilliga människor sitta omkring ett stort bord. Lefve Juliane och arfprinsen! Dörren till kungens sofrum öppnas ljudlöst, och vålnaderna samla sig omkring den stora härskaresängen, en hvit hand drager sidendraperierna till sidan, och en darrande ljusstrimma faller öfver den lille härskarens hufvud, som hvilar blekt på det hvita örngåttet. Hör! För henne var känslan religion. Hvad vet väl en människa om sig själf, om sin egen kropp och dess lidanden? Och möjligheten är lika sannolik som omöjligheten, hvilken ni kanske tror på men icke kan bevisa. Hör! Han har planlagt en statskupp, han har usurperat en makt, som strider mot kungslagen, han har afskedat gehejmerådet upprepar han eftertänksamt. Här är ju också åtskilligt som strider mot min uppfattning, att människan är en maskin; men det tycks mig likväl ännu, som om sensibiliteten bevisade och förklarade allt. Folket fryser. Och afsmaken kommer. Han sitter hopkrupen, med ryggen krumböjd, och hans blick glider slött öfver den vakthafvande officerns ansikte. Han ligger och blundar, som om han sofvit, och där hvilar ett lyckligt småleende omkring hans fylliga läppar. Mot makten i er person! Jag har kunnat förstå, om hans tillgifvenhet för sin herre kommit honom att finna sin väns uppförande tadelvärdt; men det föll mig aldrig in, att han skulle vilja med annans hjälp göra sin vän så olycklig som möjligt. Hjärtat slår hårdt, fort som en flaxande fågels vingar. Kälen lossnar, isarna brista, snön blir till vatten och dunst. M:t, så håller jag mig det ej för någon skam. I detta ögonblick af kroppslig och andlig trötthet vet han icke rätt, om det ens är en Gudi behaglig gärning, han utfört. Men han lär ju redan vara förvisad från hofvet. Men prosten svarar: – Ja – svarar prokurator Uldahl och sänker sin blick, som om han blygdes å domarenas vägnar. Här saknas tydligtvis resonansbotten, och Beringskjold, som står vid sidan om sin värd, stadthauptmannen, lyssnar