– Det där är farligt folk! – mumlade Ulf Ulfsson och slog ned ögonen och strök genom skägget. Folke Filbyter förstod alltjämt ingenting utan höjde bara ännu myndigare sin röst. – Kom hit, Ingevald! Du gjorde din sak väl, och nu skall du ställa dig framför Ulf Ulfsson, så att han får fästa dig med handslag. Var inte rädd, Ingevald. Han är vår granne och vill dig inte illa. Kom bara hit, så skall jag själf leda dig fram till honom. Han talade med stränga ord som alla storbönder, men nu börjar jag ana, hvad han menar. Det behöfs män på tinget. Men jag har långt till ord, och jag har suttit länge stilla. Min brynja hänger så ihoprostad, att jag inte längre kan skaka ut den. Du skall få vapen och en ny brynja, Ingevald, och du skall gå till tinget i mitt ställe. Han sköt fram sonen, men Ulf Ulfsson, som ännu mindes det spetsiga svaret på gåtan, kände föraktfullt på hans sträfva hästhår och gaf honom ett slag tvärs öfver kinden. – Se här – sade han – din son har hästhår, och kinden är läderaktig och kan inte rodna, inte ens för ett slag. Det är tecken på finnblod. En finndvärg kan inte rodna, hur mycket man nyper och slår honom i ansiktet eller skämmer ut honom. Bland fria män på tinget skulle inte många lyssna till en sådan, om du också själf ginge med och erkände honom. Det hade varit bättre, om du i tid satt ut det barnet i skogen. Bonde, är det med slik afkomma du tänker grunda gård och ätt? Folke Filbyter grep honom i manteln. En sådan skymf midt inför det samlade husfolket hade han aldrig varit med om, och Ulf Ulfssons högdragna och lugna hån förbryllade och förstummade honom. Den storrika husbonden på Folketuna började stamma, och Ingevald hviskade till honom: – Vill du, far, så går jag och stänger dörren, medan du slår ned honom. Bryten och jag får sedan bära honom till kärret.