Sven Johan satt som förhäxad i sina funderingar över de historier han fått till livs. Dem måste han höra mer om eller helst läsa om. Vid Johanssons fråga vaknade han upp och svarade: – Jo, det var Stiftelsen! Vi ville gärna ha reda på vad det är man tvistar om inom Stiftelsen och den här Brödraförsamlingen. Vi tala så mycket om det därute, men ingen kan förklara det riktigt. – Han har reda på Stiftelsens värksamhet och syfte? – Joo, då! Sven Johan visste nog vad Stiftelsen var för något. Det var ett sällskap, som sände ut predikanter och hjälpte de präster som ville ha hjälp i sin värksamhet i församlingarna. Han hade flera gånger hört dessa kolportörer. Men han visste också att de flesta av statskyrkans präster och ännu mer deras icke prästerliga anhängare, som Ola och flera, betraktade dessa predikanter som villoandar, som fridstörare, vilka man helst såg att man fick vara i fred för. – Det där är bra! menade Johansson. Men för att kunna förstå striden om Stiftelsen är det nödvändigt att få klart för sig hur Stiftelsen kommit till. Som jag sade, kunde förföljelserna ej kväva yttringarna av det kristliga livet i landet. Under mitten av 1850-talet, alltså innan konventikelplakatet ännu avskaffats, sammanslöto sig några framstående män, som myndigheterna icke ville eller vågade sig på, till en förening som skulle värka för spridning av evangeliska, kyrkligt bekännelsetrogna skrifter. Detta arbete skulle ske genom troende bokspridare i de församlingar där det fanns kristligt sinnade präster, som önskade hjälp i sitt arbete för Guds rike. Dessutom skulle den utgiva en del kristliga tidningar. Det var Stiftelsens födelse.