Slutligen fick han fatt i henne, munter, lifvad, flämtande. » Erkänn, att du är besegrad nu, » ropade han o c h kysste henne. Men han hade redan dragit fram hennes hand. Den höll ett bref — ett bref m e d stort rödt lack. Upphettad, s o m han var förut, blef han blek ända upp till hårfästet. » Du kan inte göra det, Otto. Du kan inte löna hennes kärlek, hennes uppoffring på det sättet. » Det är femtio kronor. Jag är skyldig att anmäla det. » » Nej, » sade hon häftigt, » det får inte skeO m du sätter det ringaste värde på min kärlek, så gör du det inte. Jag kan aldrig förlåta d e t. » ' Han stönade fram någonting med händerna för ansiktet och armarne mot bordet. » Otto, älskade — tänk inte mera på det. Glöm det. Det är tvärtom en barmhärtighet att blunda. » » Blundade jag, när den fattiga kvinnan ö p p n a d e paketet från Amerika o c h fann tre förseglade bref? » sade han. » Vaktmästaren såg det också, » invände hon, » och sedan skref du till sonen. » » Eller lofvade jag att blunda, när jag gick min tjänsteed? » » M e n det här var bara tanklöshet. H o n har betalt frakten för att skona oss, Otto, älskade, älskade Otto, var mänsklig — släpp en enda gång dina teorier » » Och du vågar kalla det för teorier, » sade han bittert. Det visste hon ju förut. Där fanns ingen enda öfverflödsartikel. * o Det var fém år senare. Solen glimmade lika blankt på fönsterrutorna. Glädjen är också densamma, kanske större. Styft arbete, absolut ärlighet — det fortfar att vara dagens lösen. M e n det gör ingenting — några privatlektioner i matematik under ledighetstimmarne från posten, litet ferieläsning om sommaren, det kan man väl kosta på sig för två så trefliga pojkbytingars skull. M e n någon öfverflödssedef fanns aldrig i plånboken, o c h det gjorde ingenting — » kanske det bara hade varit en öfvermänsklig frestelse, » skrattade han. Svårast var att motstå den lilla stadens umgängeslif.