Fru Rudbeck reste med båda Emiliorna och Malla till FunboLöfsta. Det var roligt! Och att på Polacksbacken se kyrassiärernas exercis, där Davids skvadron utmärkte sig framför de andra, var för Malla ett stort och lifligt nöje. Efter mötets slut foro Malla och David till Sandbro, där Davids vän Wilhelm Liljencrantz med sin familj var bosatt. På vägen blef samtalet mycket allvarsamt. Malla kom därvid att tänka på huru hennes förnämsta önskan blifvit ouppfylld, den att i kärleken finna lugn och lycka, och yttrade nu, att hon misströstade att någonsin få någon af sina hjärtligaste önskningar uppfylld. Thoresta var ej det hem hon önskat sig, Charlotte Silfverstolpes spådom stod hotande för henne och en aning om olycka och sorg vaknade inom henne. David ville med skämt och smek förmå henne till en bättre sinnesstämning – men misströstan låg för djupt i Mallas själ, och nu på vägen, då David hvarken kunde rätt förstå eller trösta henne, kom hon i den allra häftigaste spasmodiska gråt! De mötte Liljencrantz och hans hustru som foro bort, men låtsade ej känna igen dem, emedan Malla, så upprörd som hon var, ej kunde visa sig för dem. De foro dock fram till Sandbro, stannade där öfver natten och reste morgonen därpå till Björnarbo. Där bodde Silfverstolpes faster den åttioåriga ärkebiskopinnan Troil med sin dotter fru Hjerta och hennes dotter, en sondotter Madeleine Troil och en brorsdotter Britte-Charlotte Silfverstolpe, Davids kusin. Värdinnan var en utmärkt älskvärd, liflig och vänlig gumma. Hennes hus var trefnadens hemvist. Enighet, kärlek, flit och ordning lifvade dessa fem goda och behagliga fruntimmer, som voro nöjda och lyckliga i sin ställning, som oförändrad fortgått sedan många år och ännu förblef lika i sjutton år därefter, och som genom denna oafbrutna följd fick en helgd liksom tiden vårdat sig om dess ostörda frid.