Hela Europa känner med hvilken enthusiasm den nya regentens tal vid hyllningen mottogs. Hans försäkran, att Preussarne voro ett «i frihetens sköte och under vapnen uppvext folk,» väckte furioso. Andra sade «Ein König ist ein Mann der That; er hat Prediger, um Reden zu halten.» Åtta månader sednare kan man väl ej vänta sig att finna spår af denna «Begeisterung.» Förf. tillstår, att han ej fann annat, än några anekdoter samt tal om en föregifven pietism hos monarken, hvartill hans gemål, en prinsessa af Bayern, isynnerhet anses bidraga. Så berättade man, att han vägrat köpa en utmärkt tafla, emedan den tillhört ett upphäfvet kloster och måste anses för röfvad från helgedomen. Han är eljest en beundrare af Fredrik II och har valt dennes Sanssouci till sin favorituppehållsort. I dess alléer hade man sett honom läsande i ett papper, och Berlinarne sade, «att han instuderade Fredrik II:s rôl.» Vid sin thronbestigning inrättade han majorater, och det sades varit en plan, som likväl nu lärer vara öfvergifven, att fortfarande sålunda grunda en mäktig länsadel. Sjelfva den kungliga betjeningen skulle få ett livré från 1740. Denna förkärlek för det gammaltyska lärer vara ett rådande drag i monarkens tänkesätt. Ett afgörande steg, men hvilket Tyskarne icke synas förstå att nog värdera, är, att den nuvarande konungen en gång gjort slut på alla tomma förhoppningar om en konstitution, hvilka så väl Preussare som icke-Preussare fortfarit att hysa, oaktadt de längesedan bort finna deras gagnlöshet. Fredrik Wilhelm IV, född d. 15 Okt. 1795, har nu försäkrat, att intet sådant kommer att ske «under hans regering», och de hederliga Tyskarne få derföre god tid att med sina förhoppningar vandra all verldenes väg. Konungen ser rask ut, har ett öppet och frimodigt ansigte, men kanske med ett litet drag af verldsförakt kring munnen. De Witz-jägtande Berlinarne veta att tala mycket om monarkens qvickheter. De flesta af dem angå den aflidne konungens hof och regering, och flera bära i en sådan mans mun en liten anstrykning af bitterhet. Så säges han yttrat om operans dansöser, hvilka den aflidne regenten någongång till och med lemnat tillträde till sin person och kallat sina «Kinder»: «mein Vater hat sie springen lassen, Ich werde sie laufen lassen.» Till en bättre klädd dame, som bad om understöd för sig och sina barn, sade han, i det han räckte henne en penningesumma: «se der till ännu en garnering på er klädning.» Af samma art äro öfriga bonmots förf. hört citeras.