För icke så längesedan förekom i Idun en artikel om » Kvinnor och skämttidningar ». Jag får bekänna, att jag för min del läste den utan allt slags intresse och tyckte mig visst aldrig ha känt igen mig själf bland någon af nämnda typer. Därtill tycker jag, att äfven mannens svaga sidor bli fullt lika skarpt och ofta häcklade som kvinnornas, så jag ansåg oss ha lika litet som de att beklaga oss öfver, och att vi skulle göra oss ännu löjligare, om vi toge till orda mot dem. Emellertid har väl i artikeln funnits något frö, som funnit lämplig jordmån äfven hos mig, ty oftast när jag minst förmodat har artikeln dykt upp i mina tankar. Är icke den envishet, hvarmed vi kvinnor omfatta den egna åsikten, det som oftast fastar skämtarens blick på oss, och är icke det ett af de allmännaste eller mest gemensamma felen? I det dagliga umgänget är det ej sällsynt att träffa på denna envishet bland både begåfvade och goda kvinnor, kvinnor som ända till fanatism ge sig i strid för de enklaste bagateller, » bara för att visa att de ha rätt. » Själf va Ellen Key har ju också och inte utan orsak gifvit oss » påskrifvet » för denna vår envisa stridslystnad i småsaker. Ja, detta i allmänhet, med hvad jag nu isynnerhet ville påpeka är vårt sätt att behandla de efter hvarandra tätt följande diskussionsfrågorna i Idun. Det är ju visserligen så, att det är våra personliga rön vi då skola framlägga för hvarandra till allmän nytta och nöje, men är det månne bara oförmågan och ovanan vid det skriftliga framställningssättet eller är det ej vår häcklade och förlöjligade skötesynd som gör, att våra » svar » oftast se ut som om vi utan prut ville tvinga egna åsikter på de öfriga och det med en despotism, som ej synes tåla den minsta motsägelse. Äro vi verkligen så egenkära, att någon af oss kan tro sig ha funnit den för hela mänskligheten absolut rätta lösningen af någon ens den minsta fråga? Jag tror, att om det är något, vi kvinnor riktigt väl behöfva lära oss och som vi ofta borde gå till rätta med oss själfva öfver, så är det vår stora svårighet att gifva andra rättvisa och att hänsynsfullt tala om det vi själfva tro vara riktigt.