Då han ror i vassen, ger honom allting sin hyllning som vän och konung: sjändoma äro hans adjutanter, vasstråna buga, neckrosoma niga, änderna vifta och gäddorna ställa till små kaskader och mörtarnahoppa, n I sädesfältens sommarsusningy hälften suckar och hälften munterhet, hör han en saga om riddar Guldsk&amp;ggs kärlek till jungfru Blåklint. När i majnatten trasten slår och stjemoma skina, blir det en serenad med tända ljus i himmelens fönster. Aftonvinden är den lilla blommans gynnade älskare, rival till alla de bin och humlor, som surra och * svärma omkring henne. Drifvoma, som smälta i vårbräckningen, gråta och le vid den första lärkton, som klingar ned från höjden. Pilträdet böjer sig fram öfver sjöns bölja i kärlek, månen ser ned på den i kärlek. Ute i naturen, » i ostördt jubel, i omängd luft och under oskymd himmel », känner han sig rätt som hemma bland vänner och själsfränder. Liksom naturen gifver menniskan sina hjerteförtroenden, gifver menniskan naturen sina. Flickan yppar sin varma, blyga bekännelse, som ingen vet af i hela byn, ingen utom vår herre, åt den ljusa björken och den mörka granen, åt alla de små blommorna och de blå böljorna. » Det fins en gosse, och han är min, Som är så vacker och glacj i sinn. Och han har lofvat mig ring och tro Och han ' skall bygga mig varmt ett bo. Och jag har lofvat med hand och mund, Att vara hans till min sista stund. Det skall du vpta, du ljusa björk; Det skall du veta, du gran så mörk. Det vill jag säga er, blommor små; Det vill jag säga er, böljor blå. Men tigen med det, I allihop, Att ej det kommer for snart i rÅp! Gud vet nog om det, som bor i skyn Men ingeg vet det i hela byn. » M^nga af dessa tankar äro.