Man går rätt igenom grå stadens stenhav, breda gator med solglitter, glada människor, fladdrande gardiner ur öppna fönster - smalare gator, tyst smyger en ensam, fattig stackare sin väg, gömd i skuggornas mörker - man går in genom en port och tvärs över en gård, som aldrig har varit levande och aldrig kan få något liv, den har bara rensopad, kall cement och nakna, enfaldiga väggar, ingen död kan vara mera död - man går trapporna upp, den ena efter den andra, det tar aldrig slut - högst däruppe vidgar sig en vind med svart mörker och många träväggar, som dofta kåda i hettan under plåttaket där står en vitrappad mur, som alltid är varm, den går man omkring, längst in i smygen finns en dörr, nyckeln sitter i, da ha flickorna kommit hem, man behöver inte knacka, dörren öppnas redan och en flickröst klingar: Bergsmanshästen här i trakten skulle annars vara för mer, småvuxen och ihärdig, rask och morsk, med kort hals och kortklippt man i en båge över manken. Brännvin behövde hon mest, tog hem kannvis och sålde i smyg. Som han hade hittat själv, då var det väl hans, då! Elias Tomasson fick börja om igen sitt långa arbete att få ihop pengar till bygget. Är det inte på tiden då, att vi får en annan ledare, som inte har så stort förtroende på kontoret, men lite mer förtroende av arbetarna i stället? Han visste hur allt skulle göras, hans arbete gick lugnt och överlägset, med samma likgiltiga min åtog han sig att göra vad som helst och gjorde ingen skillnad längre. Fanns det möjligen skor? Det var vackert! Han började i alla fall växa till sig i kroppen. Och mor Väna själv, jungfru Maria, blommornas drottning, spelar ljuvliga visor, hon har sju förgyllda ljus, och hon har boken i sin hand - men det är inte den rätta boken, den är katolsk, det är en svartkonstbok! De gamla i socknen mindes ännu, när häradsrätten drog lott i en livssak, då två drängar voro försvunna att ha mördat en man, ingen av dem kunde övertygas att ha givit banesåret, lotten skipade rättvisa; och yxan gjorde straffet färdigt, så litade man på Guds dom.