Efter en stund hade hon med tillhjälp af mejseln lossat på de skrufvar, som fasthöllo låset. Sundler for upp ifrån bänken, som om han fått känning af en jordstöt. – Men finner Ni ett ansigte, som Ni tycker Er känna igen, så studera det noga och yttra Er icke, förrän Ni känner Er alldeles säker på Er sak. – Ivan Sund! upprepade Haller för sig själf. Det visade sig ingen förändring i de båda » makarnes » lycka däruppe. – Här skulle Ni varit, röt Haller i vredesmod åt henom. – Ja, gör det! Hon gick icke längre undan för modren. XXI KAP. Försvunnen. Äfven Willman hade sina minnen att framdraga, men som de voro så starkt förbundna med hans systers och fästmös, vidrörde han dem endast i största allmänhet. Han insåg, att något måste göras för att rädda den andre. – Eller upp på vinden. – Är det här fru Lind bor? – När jag för några veckor sedan återvände till Sverige efter att hafva genomgått alla olyckor, till hvilka denne man är skulden, så erfor jag, att en person satt sig i besittning af mitt gamla fideikommiss, och uppvisat klara papper. – Ni har inga andra bekanta? – Nå, vidare! Och de båda vännerna gåfvo hvarandra handen på denna öfverenskommelse. Hans straff hade inskränkts till obetydliga böter. Han satte sig dyster i denna. Men hvad man framför allt kunde säga om henne var, att hon egde en viss smak till att kläda sig. Och till yttermera visso ledde han in samtalet på andra vägar. Hvem är det då som är mördaren? Och äfven åkdonet var oskadt. De kringstående drogo sig tillbaka och skadeglädje blandad med fasa lyste ur allas anletsdrag. Orkanen hade gripit med sin järnhand detta syndens näste och skrattade redan hånfullt åt sitt verk, medan han berättade det för de muntra sjöarne ute på hafvet. Det borde icke varit svårt att se, att hon narrades, att hon icke vågade annat än narras. Han gick ned åt strömmen i den svarta kvällen och ställde sig att se på vågorna. Och det är det jag menar, svarade han. – Nej, det är väl det.