(De andre på scenen varande aflägsna sig.) FEMTE SCENEN. WÄINÄMÖINEN. EMOINA, PATER ANTON. WÄINÄMÖINEN, till Pater Anton. Kom, du bör Aflägga denna drägt. PATER ANTON. Nej, den min ära gör. Den offring afskyr jag du hördes nyss förkunna. WÄINÄMÖINEN, Du Finlands Furste-Son? PATER ANTON. Inför den Högstes thron Det sanna gäller blott, ej skillnad till person. WÄINÄMÖINEN. Det sanna för en man af ära Är fosterlandets väl. PATER ANTON. Är himlens rena lära. WÄINÄMÖINEN. Den christne är det ej. PATER ANTON. Den, endast den är sann. WÄINÄMÖINEN. Är dina fäders...? PATER ANTON. Falsk. WÄINÄMÖINEN. Du rasar, unge man, Som ej förglömma bordt den fara, Hvarur du rycktes nyss. EMOINA. Besinna dig, min bror. PATER ANTON. Jag bär mitt vittnesbörd inför en villad skara; Min sak är Herrans sak; jag vet på hvem jag tror. Hans finger styr det ljus, som tränger fram i verlden, Och dessa dygders kraft... WÄINÄMÖINEN, afbrytande. Som blixtra fram ur svärden. PATER ANTON, fortfarande. Som mana till försoning. WÄINÄMÖINEN, liksom träffad af ett mägtigt minne. Hvilket ljud! PATER ANTON. Till jordens barn jordens Gud. WÄINÄMÖINEN. De Svenske, svara mig, hur följa de hans lära? PATER ANTON. Igenom alfvar, ädelmod och ära. WÄINÄMÖINEN. Den ära som de röjt, då här de farit fram, Syns ädelmodig ej, men rysligt alfvarsam; Och sist, skall jag försoning finna Uti förföljelsen mot Lalli...? PATER ANTON. Lalli, han, Affällingen, Sanct Henrics baneman! På lagens bud att honom hinna