«Ack! att jag kunde höras af alla tryckta, nedböjda själar, jag ville ropa till dem: upplyften edra hufvuden och tron ännu på framtiden och tron aldrig att det är för sent. Sen! jag äfven var nedböjd af långt lidande, och ålderns dagar hade derunder hunnit mig, och jag trodde att all min kraft var borta, mitt lif, mitt lidande förgäfves – och se! Mitt hufvud har blifvit upprest, mitt hjerta försonadt, min själ styrkt och nu vid mitt femtionde år, går jag mot en ny framtid, ledsagad af allt, som lifvet har mest skönt och älskansvärdt! «Förvandlingen i min själ, har låtit mig bättre begripa lifvet och lidandet, och jag är nu viss derpå: det finnes intet fruktlöst lidande, och intet dygdigt bemödande är förgäfves. Må vinterdagar och nätter under sina snötäcken begrafva det utsådda kornet; när våren kommer, skall man likväl besanna, att det «växer mycket bröd om vinternatt.» För mig har Försynen behagat upplyfta täckelset ännu på jorden; för många andra upplyftes det först sen ögat slutit sig för jordens dag; alla skola dock en dag se hvad jag nu ser erkänna hvad jag nu i glädje och tacksamhet erkänner. «Klar och ljus ligger nu min väg framför mig. I samråd med mina älskade barn, med min ungdomslärare och vän, som jag hoppas skall i mitt hem tillbringa sin lefnadsafton, vill jag till en Fridsdal skapa denna nejd. Och när jag skall lemna den och dem, må frid dröja qvar hos dem med mitt minne! Och nu, du stundande ålderdom, som re’n andas svalt på min panna, du jordlifvets vinterskymning, i hvilken mina dagar mer och mer sjunka, kommen och välkomna! Jag fruktar er ej mer; ty det har blifvit ljust och varmt i mitt hjerta. Äfven under de kroppsliga krämporna och qvalen skall jag ej mera misskänna lifvets värde, utan med blicken öppen för allt godt på jorden vill jag säga till mina kära: «Beklager mig ej, jeg er dog saa fro, I mit Hjerte bor Himmelens Ro.»