»Ja, men du är väl och förblir min dotter ändå? Förlåt ... jag menar inte så illa. Ja, ja, det var dumt sagt af mig, jag medger det. Stackars Per, jag tycker ändå synd om honom. Han är nu fri igen – jag skulle vilja hjälpa honom, ty han är förlorad.» »Det ska inte pappa tänka på, ty Per förtjänar det inte.» »Men om han ångrar ...» »En sann ånger visar sig ödmjuk ...» »Vet du då, om Per icke har denna sanna ånger?» »Ja, jag vet det. Jag har talat med honom just nyss.» »Har Per varit här?» Den gamle patronen steg upp, öfverraskad. Han hade icke glömt Per, och det gjorde honom ondt, att dennes framtid var tillspillogiven, Per, som han haft så stora förhoppningar på. »Ja, han hade nog hård panna till att komma hit och uppsöka mig – mig!» Hon lade stolt tonvikt på detta ord, betecknande hennes person. »Jag medger, att det var besynnerligt af honom. Han ville naturligtvis bedja om hjälp?» »Naturligtvis, men då han hörde, att jag ej var hågad därför, så slog han om och sade, att det inte var hans ärende. Han hade blott kommit hit för att taga afsked af mig. Så fräckt!» »Men det var väl ingenting ondt däri, min flicka. Att Per var fästad vid oss, det må du inte förtänka honom. Taga afsked, sade du, hvarthän ämnade han sig?» »Till Amerika, alla förolyckades tillflyktsort.» »Då hade du väl kunnat ge honom en liten skärf ...» »Åt hvilken annan som helst, men inte åt Per, som så otacksamt lönat oss, och som kunde haft en lycklig framtid för sig, men förspillde den på ett så brottsligt sätt. Nej, pappa, då hade jag handlat emot mina principer.» »Kära barn, så sträng får man ändå inte vara. Du skulle ha visat Per till mig ...» »Inte efter hans uppförande, nej, du skulle säkert ha visat honom på dörren. Vet du, hvad han slungade mig i ansiktet?» »Nej, jag kan ej gissa det.»