Konungen stod fördjupad i betraktelser. Men Sapetman vände sig om och befriade sig hemligt från ett länge öfvervunnet löje. Redan långt för detta hade jag trott mig igenkänna rösten och dragen af, jag visste icke hvilken. Men vid det lömska löjet och den sneda lurande eldsblicken, blefvo mig anletsdragen på engång odrägligt vidriga och tillika helt och hållet bekanta. Glömmande alla förhållanden, störtade jag fram, grep den förmätne bedragaren hårdt vid bröstet och ropade: Förrädare! hvar har du gjort af Fanny? – Lösslitande sig, kastande han sig för Schahens fötter, och ropade: Nådigste furste! fräls mig från denne vansinnige yngling! – Yrar du, Rustan; hvad vill du denne gamle, vise Mobed? – Nej, konung, det är ingen Mobed, det är ingen afkomling af Zerdusht Sapetman; det är Jussuf, som bortröfvat min älskarinna, det är en bedragare, som stjäl ditt guld och skrattar öfver din lättrogenhet. – Du hör, inföll Jussuf, hur han vågar smäda äfven ditt majestät! – Välan, svarade konungen, jag hör men förlåter den olycklige; ty jag ser att hans sinnen, som ej kunna uthärda åsynen och afhörandet af så många underbara ting, blifvit rubbade. Sapetman, gif honom på stället en dryck, som återkallar förståndet! Konstmakaren skyndade sig att hämta en flaska. Jag mottog den och uttömde den på altaret, ropande: det är gift! Se hur det fräser på glöden! – Gud! utropade Jussuf, han har utsläckt den heliga elden. Hvem skall skydda mig och mitt altar, då icke engång konungen sjelf förmår det? Se, nu nalkas han åter med vilda blickar; nu tänker han kanhända omstöta min hylla och utgjuta alla de helsovatten, som voro bestämda till ditt och således mensklighetens bästa! Vill du ej låta gripa den ursinnige?