Då blefve jorden icke längre någon jämmerdal, såsom den bör vara, och vandringen genom denna världen skulle bli så behaglig, att ingen komme att längta till en annan värld, såsom hvar och en bör göra. De välmenande finna dessa människor liknöjda, de mångvetande kalla dem ointressanta, och så väl de ena som de andra förevita dem, att de icke hysa intresse för sin nästa. När en af dessa liknöjda ser den underlige, som icke är som andra, så låter han honom gå i fred och tänker som så: » Vill han mig något, - så finner han mig nog. Och har han något att säga mig, så säger han det i sinom tid. » Och så händer det, att just till den liknöjde kommer den underlige själfmant, slår följe m e d honom och anförtror honom sina hemligaste tankar. Och den liknöjde, som icke frågar, bara lyssnar, icke ger, bara tar emot, får till skänks och utan all förskyllan — B &amp; — eller värdighet den hemlighet, som borde ha tillfallit de mångvetande för deras ansträngningar, och till på köpet den tacksamhet, som borde ha varit den välmenandes lön för deras välmening. Är icke det underligt? FRIDA NÄR D LANDSORT. SOL GÅR NER. Var dagen än så bitter, dess möda än så lång, milt hjärta fylls af saknad, när skymning faller på, och daggens svala tårar i trötta kalkar Då minnes jag de löften stå. dem mig en morgon gaf, och där jag står i dunklet bland blad som fallit af, jag skådar ljusa vägar likt gyllenhvita band, som sträckas ut i jubel till alla drömmars land. Min längtan går till solen, till vårens unga sol, den sol, som kysser knoppar till lif från pol till pol, som smälter allt det frusna, som väcker saf och sång, som bär i skötet strålar och kastar dem till fång. Jag vet att vårsol växer, blir gammal äfven den, den skiftar om som ödet, den ger och tar igen, den kan bli het och bitter liksom en mänskosjäl och stinga vårens knoppar med hvassa spjut ihjäl. Den kan gå fram som sorgen, för hvilket allt blir dödt. Med heta grymma händer den månget h o p p förödt.