Jag väver dig lakan, sparlakan, med förlov, att du längtar från vakan till din gröna alkov. Och vill du mig glömma eller vill du om mig drömma, så har du mitt lov. Det sjunger på ängen: Du gamla fiolin. Den låter, refrängen, som »du gamla Fridolin». Jag väver dig dukar som om halsen man brukar, att kläda dig fin. Och själv står du på gården, just lik som du var. Det skimrar av bården, där skyttelen far. Det lyser kring din panna. Kom, ungdom, och stanna! Kom, sommar, och bliv kvar! Kyrkosångarne. När prosten såg upp från det sista blad av predikan, såg han tre män i rad som stodo under gångens båge av björk, just där solen sken in, medan kyrkan var mörk. De stodo med förklarat ljus över hyn, och kyrkfolket trodde sig skåda en syn: »Förvisso är detta de vise män från österlandet som gå igen.» »Nej», hviskade klockarn, »de blicka så slött, det är djävulen, världen och vårt eget kött. Med Herodias dotter, som Johannem besvek, ha de dansat i natt sin midsommarlek.» Men amen vardt sagt, och psalmen tog vid, och orgorna spelte Den blomstertid. De tre stämde in med iver och fart och sjöngo både fagert och underbart. Den förste såg ut som en midsommarstång, förty han var smäcker och rak och lång. Han sjöng som från ovan med furstligt dån, och sannfärdeligen var han en konungason. Hans sång gick lugnt som med vana fjät genom förgården upp till ljusets majestät och sänkte sig ödmjukt med dämpad ton som ett palmsus vid konungarnes konungs tron. Den andre var diger och röd och het och såg sannerligen ut som en större profet, eller ville man finna en pfalzgreves plym på hans hatt som ett krön åt hans ampla volym. Men hans sång flög lätt och ljus som en fjäril kring altarets heliga tyg och käril, den steg efter pelarn till korets hvalv och låg som en lärka bredvid duvan och skalv, den for som en smekning, förstående, len, över gammalt guld och liljor i sten.