Det var aftonsångsprästen som förrättade altartjänsten och Helge led af denna klagande röst, hvilken tycktes frampinad genom marter, osynligt och automatiskt. Men fadern hade berättat att prästen opererats och hade ett silfverrör i halsen. Det både intresserade och väckte medlidande, och under hela det långa, tråkiga altarceremonielet, tänkte han på detta. Folket steg upp och satte sig, alla fötter skrapade och kjolar frasade, man sjöng en stump och bad något tyst; så upp igen och ned — drottningen och prinsen i första bänken reste sig som de andra. Man bläddrade i psalmbokens bakersta del för att följa med och orgeln spelade då och då, och det mässades och lästes, och orgelnisten sjöng ensam och fick svar och en kör föll in och prästens stämma sjönk till ingenting när han öfverväldigad af eget och alla andras elände snyftade: — Jag fattig, syndig människa, som i synd född, jämväl sedan i alla mina lifsdagar ... Och på nytt reste man sig och satte sig och plötsligt kom en gladare melodi och symboliserade fröjd öfver att det värsta var gånget och hela församlingen sjöng i högan sky: — Allena Gud i himmelrik ... När man så ändtligt för sista gång sjönk ned i bänkarna visste alla hvad som väntade och enhvar satte sig makligare till rätta och hufvudena vändes mot den hvita predikstolen. Där låg redan ett hufvud i bön på pallen — nu restes det och ett par glasögon blixtrade öfver ett mörkbrunt skägg mot de andlöst väntande skarorna. Det var pastorn som kommit in helt hemlighetsfullt under sista versen. Hela hans yttre gaf intrycket af öfvertygelse, tro och ett bergfast lugn. En vackert hvälfd panna där håret glesnat bort, en stor gestalt som dock stod väl i talarstolen, något af frid och ro öfver bilden, och samtidigt ett sken af sanning som tycktes komma inifrån.