Det hände då en morgon fram mot gryningen, att en av gossarna kom en hel timme för sent, och andfådd stannade han vid dörren. Allt var sig likt i den lilla kyrkan. Färglagda kartor hängde på väggarna, och under vitkalkningen i valvet framtittade som genom ett vitt dis ålderdomligt och stelt målade helgon. Deras skäggiga huvud förblevo ständigt lika bistra utan att kunna draga på munnen, fast det annars var lätt nog för den, som råkade att se mot den ena bänken vid sidan om koret. Den kallades åsnebänken. På den sutto, skamsna och långa i ansiktet, de piltar, som hade slarvat med läxorna, och var och en av dem bar en pappersmössa med en målad åsna. »Du har försovit dig!» ropade mäster Efraim till gossen nere vid dörren. Mäster Efraim var en ung, smalaxlad lärare med slätkammat hår, och genom att gå ned och hårt gripa gossen i armen och leda honom in i sakristian avklippte han hastigt hans betraktelser. Därinne förvarades skolans åtta hundra böcker, men det var nu inte fråga om bokryggar. Genom en liten tittglugg i den järnbeslagna dörren kunde de andra förväntansfullt se allt, som tilldrog sig. Det kunde inte bli någon avbasning nu genast, det visste de. Den sparades alltid till veckans sista dag och gavs då med stor högtidlighet, alltmedan kamraterna stodo omkring och återigen uppstämde en dyster botpsalm. Men till en påminnelse om vad som väntade, tog mäster Efraim ned ett av risen, som hängde under lyktan, och fast det var gråkulet och kallt, kände den försumliga skolgossen, att det fanns ett ställe under hans bockskinnsbyxor, där det redan i förväg började hetta som en hel eldbrasa.