Då den lilla var färdig, hade fått på sig rent linne och bäddades ner i en stor korg, frågade jag dem, om de visste en bättre färdväg, än den jag kommit. Alla hade de vörd nadsfullt vikit åt sidan, men nu framträdde ett par af de yngre männen, de sade sig än&lt; ha ärende ner i bygden, och kastade sig upp på ett par ystra hästar. Min gamle bekante, den unge tattaren, satte sig upp i mitt åkdon jämte mig, tog tyglarne samt tillsade min kusk att sitta upp bakpå. Med säker hand styrde min nye körsven mina små lifliga hästar och det bar i väg öfver stock och sten, neråt gick det hela vägen, och farten var ibland svindlande — alltjämt voro vi eskorterade af de ridande männen. Det var tidig vår — skogarne började anlägga vårskruden — en och annan vårblomma tittade upp och ormbunkarne reste sig ur mossan med sina små bruna hättor. Allt var så stilla — det var påskafton. V i hade nu kommit ner till stora landsvägen och mina underliga följesvenner skulle åter fara till hemmet. Solen kastade sina sista strålar öfver höjd och dal, och så började kyrkklockorna ringa in helgen. Tysta hörde vi på klockornas klang — så plötsligt grep min tattare tag i min hand, kramade den hårdt samt utbröt, vänd till kamraterna: » Hören I pojkar, nu säger jag henne här mycken tack, och det löftet ger jag henne, så tattare jag är, att skulle hon komma i fara och behöfva någon hjälp, då är jag och ni med, pojkar, färdiga att ge henne en duktig handräckning — eller hur? » » Ja, det lofva vi henne, hon, som ej hållit sig för g o d att gå till oss. » Var det en sol stråle, som nu lyste till? Nej, det var ett par blanka knifblad, som de höllo app i luften — troligen deras sed att bekräfta ett löfte. Med hjärtligt tack för deras goda vilja, men i förhoppning att så farliga vapen ej skulle behöfva användas för min skull — skildes vi åt.