Adèle började syssla med bråtet på bordet. Hon ville att Tord nu skulle gå. Och han gick. Hon hörde honom gå över gården in till Petra. Då smög hon sig fram till skåpet och hämtade fram konjak åt sig. Under Josefs tid hade hon slutat att dricka. Hon hade haft andra upplivande medel. Men nu brann hennes strupe av törst. Hon tömde ett glas och slog i på nytt åt sig. Hennes fingrar började nervöst irra bland de trasiga föremålen på bordet. När hon druckit det andra glaset, steg spriten henne snabbt åt huvudet. Hon var icke van längre. Hennes läppar öppnade och slöto sig. Hon kramade om stålvispen. — Stackars ni, sade hon med grumlig röst. En sådan husbonde ni ha, han lagar er inte, när ni gått sönder! Trasiga och eländiga se ni ut. Ja. Ja. Jag också. Något har stannat i mig. Det är därför att ingen drar upp mig. Så skrek hon till högt. Hon hade stuckit sig på en tagg på stålvispen. Det svarta odjuret var där igen! Hon var åter förföljd av det. Kärlekens lust hade hon äntligen lärt känna, och den hade för en tid haft makt att jaga undan hennes spöken. Nu voro de åter där. Det lurviga odjuret med den röda tungan hängande ur det glupande gapet, karlen som grinade under sängen. Vart hon såg: förvridna ansikten, djurbilder, en yvig svans som svepte över golvet. Det blödde litet ur fingret. Då trodde hon att hon själv skulle gå sönder, en docka som spruckit och som sågspånen rann ur. Hon var en olycklig människa. Konjak brukade göra henne glad. Icke i kväll! Hon hade en bitter smak i munnen. Hon såg också Petra framför sig bara hon slöt ögonen. Men Petra var blodig i pannan och matt i ögonen. En trasig sax hade slitit upp henne. Hennes egen trasiga sax. Det skrattade Adèle åt. Petra hade tagit Tord. — Stackare, lallade Adèle. Vad mycket olycka en liten gyllene sax kan ställa till! Hon vacklade upp, tömde ett par glas till och raglade in i sitt rum. Framför spegeln talade hon till sig själv, fastän hennes ansikte i glaset tycktes upplösas i suddiga dimmor.