»Ja», svarade Besman. »I går kväll kom han direkt från Hornsbergs hage, och då visslade knoddarna åt honom.» »Fy fan!» utbrast Balcke och spottade. De andra sjönko djupare i glaset, men Ståhlhand, som anade, att främlingen var en betydande man, frågade, vem notarien hälsat på. Balcke höjde på ögonbrynen, liksom förvånad. »Så, känner du inte honom?» sade han. »Nej.» »Den mest uppmärksammade för närvarande», inföll Besman. »Palme?» »Ja.» Broms hade blivit modigare efter sista groggen. »Nu behöver jag kräkas», sade han. Ståhlhand pekade försiktigt med tummen åt notariens bord och utlät sig på följande sätt. »Och han ska bli minister?» »Brrr ––!» brummade Raoul och stampade med fötterna. Därpå tillade han så kraftigt, som det var möjligt på detta stadium: »Det här begriper jag inte.» »Du, som är officer, borde fatta åtskilligt», inföll Besman med spydighet. »Hur så?» »Det brukas ju bland er att göra honnör även för en fiende?» De tre sågo förnärmade ut. Broms gjorde en rörelse med handen, som skulle tydliggöra hans förakt. »Han är inte att räkna med», sade han och nickade ditåt Palme försvunnit. »Han är en dålig fiende. – Han bär inget vapen.» »Han har ett farligt vapen», svarade Balcke med djupt allvar. Raoul hade för avsikt att utveckla sina åsikter närmare, då han fick se Wedel stå mitt i salen tillsammans med Ministern, som talade livligt, under belysande gester och växlande minspel. Notariens kallbleka ansikte hade ett överlägset uttryck, och, mot det vanliga, lyssnade han med ett spefullt löje på läpparna. Raoul reste sig mödosamt. Han stödde sig tungt mot bordet. Men när han ville tala, nekade tungan. »Nu går jag, för –– för det här begriper jag ingenting av», sluddrade han fram. »Det är heller inte meningen», sade Besman lågt.