Fru Geijer hade opåkalladt, när Malla nu reste från Uppsala, lämnat och anförtrott henne till genomläsning fru Helvigs (Amalia von Imhoffs) bref till Geijer från deras första bekantskap 1816. Förut hade hon omtalat, att dessa bref nyss före hennes bröllop fallit i hennes händer och kostat henne många tårar. Malla medförde dem nu och fann en besynnerlig ödets skickelse, att hon just nu skulle få genomläsa dessa innerliga brinnande bref! Hon måste förlåta sig själf de egna dårskaperna – de voro dock mindre än mången annans – och kanhända frestelserna större! – Ack, hon hade lärt att blifva rädd för sig själf – att misstro sitt förnuft – hela denna tid var hon uti ett ständigt rus af upprörd känsla, af sällhetsbegär, af smickrad egenkärlek – ibland darrande af fruktan för egen svaghet. Minnet och åtanken af den frånvarande Kernell var hennes stöd och hjälp. Gärna hade Malla nu stannat vid Ulriksdal med sina käraste anhöriga, men som riksdagen om ett par dagar skulle på rikssalen börjas, ville de alla gärna bevista denna högtidliga akt. Malla for därför till Stockholm den 22 januari, där hon skulle bo hos sin styfmor, fru Montgomery. Dagboken den 23: »Glädje att se konungen och H. K. H. Oscar! Ack dessa vackra ögon, denna milda röst har ock till mig adresserat sig med välvilja! Högtidligt skiönt!» Den 29 kom bref från E. G. Geijer. Så lycklig hade Malla aldrig känt sig, som genom det vittnesbörd Geijer gifvit henne i detta bref! Från denna stund tyckte hon sig tillhöra dem – vara en medlem af denna familj; det gaf hennes tillvaro en betydelse, ett värde som försonade henne med lifvet och gaf intresse däråt. Malla hade länge bestämt, att detta Geijers bref och några andra skulle en gång följa henne i grafven, men i sin ålderdom tänkte hon, att det vore för skönt att begrafvas med henne, att det borde öfverlefva henne och vara det bästa öfrigtblifna af hennes obetydliga lefnad.