En dag hade hon, då hon på måfå slog upp en bok, fått tag i en beskrifning om myrornas lefnadssätt och den intresserade henne; hon kunde icke sluta igen. Det var mycket mer spännande än en roman. Och hon satte sig vid skrifbordet med armbågarne på det och fingrarne så vidsträckt som möjligt utbredda öfver hufvudet. Och allt detta om att bladlössen liksom mjölkas af myrorna, och att myrorna ha ordentliga slafvar och allt sådant der, allt hade Börje säkert vetat länge, men aldrig hade hade han nämnt något till henne om det. Börje visste allt en hel del, han. Oh, så lärorikt det var! Sådant ville hon lära i stället för de otäcka romanerna, och när Torsten blifvit så stor att han kunde förstå, då skulle hon berätta för honom ... Och så läste hon igen. Hon var så fördjupad, att hon icke märkte det ringaste förr än dörren gick upp, och hon var så ifrig att hon icke ens blef förlägen. »Börje, du – hvad detta är intressant!» ropade hon emot honom. Han såg icke vidare belåten ut. »Hvad är det du läser?» sade han, gick fram och tittade öfver hennes axel, »ah, Darwin! Hur har du kommit öfver den?» »På din hylla.» »Du kan taga den med in, i fall det roar dig.» »Tack.» Hon reste sig, afkyld och snopen; det var tydligt att han ville bli af med henne. Boken tog hon med, men den hade förlorat det mesta af sitt behag. Hvarje sådan liten ovänlighet gjorde Marianne modfäld för tillfället, men eggade henne sedan till dubbla ansträngningar: hon skulle vinna honom! Skulle hon också använda tjugu år på det, så skulle hon lyckas ändå; han skulle se att hon alldeles icke var sådan som han trodde.