I framtidens skola skall nutidens ängsliga oro »att bli något», vara alldeles försvunnen. Skolans stilla, stora stämning kommer att hos de unga grundlägga vissheten att det yppersta hos en människa icke är verkningarna utan väsendet. Om det också är ett hårdt ord detta, att gemeine Naturen zahlen mit dem was sie thun, edle mit dem was sie sind, så innebär det dock en djup sanning, hvilken i verksamhetens och kvinnans århundrade varit glömd – men som åter torde bli ihågkommen i kontemplationens och barnets århundrade! Då kommer man kanske äfven på det praktiska arbetets område därhän att – medan maskiner och elektricitet förrätta de arbeten, i hvilka ingen skapandets glädje ingår – handtverket åter blir en del af människans lycka. Man skall då upplefva en andra renässans: förnyelsen af den personliga glädje, som äldre tiders människa erfor när det konstfulla beslaget, den färgrika väfven, det vackra snideriet utgick ur hennes hand. Äfven i detta fall leder skolans nuvarande system till dussinfabrikation af onödigheter, icke till en äkta kärlek för och insikt i något visst yrke, den kärlek och insikt ur hvilka, under konstens största tider, konstnärskapet organiskt framväxte.