Snarare skulle man i ett så ödesdigert ögonblick kunna vänta ånger och samvetsoro från då kvarlevande anhängare till 1925 års » vänsterlösning » av försvarsfrågan. En dunkel känsla av detta slags eventualiteter har väl legat bakom försöken, särskilt inom det förolyckade liberala partiets försvarsned-rivande flygel, att vidga ringen av ansvariga för nedrustningen. Tydligare framträder den i samtliga våra nedrustares iver att skildra Europas utrikespolitiska läge såsom så utomordentligt gynnsamt, att ingen allvarlig fara kunde tänkas föreligga för att den nya försvarsorganisationen skulle behöva prövas i krig. Det torde vara under åratal bedriven medveten eller omedveten demagogi på detta område som mer än mycket annat vållat riksdagsbeslutet i försvarsfrågan. På försvarsvänligt håll kan man här ej fritaga sig från ett drygt medansvar genom att länge — säkerligen nästan undantagslöst i god tro — ha inriktat hela försvarsagitationen på en enda krigseventualitet, nämligen anfall i erövringssyfte mot Sverige från ryskt håll. Det hjälpte ej, att världskrigets förlopp bevisade tillvaron av helt andra, vida mera närliggande faror för Sveriges fred och oberoende. Inom breda folklager hade redan den uppfattningen inrotats, att — om överhuvud Sveriges fred kunde tänkas hotad — så vore det från en erövrings-DAGENS FRÅGOR 293 lysten grannstat vid vår nordöstra landgräns. Ryska rikets upplösning och tillkomsten av en, om än svag, barriär av vänskapliga stater mellan Sverige och Ryssland kändes därför som en större lättnad än denna gynnsamma förändring av vårt läge faktiskt innebar. Kommo så därtill på sina håll överdrivna föreställningar om vad Nationernas förbund mäktar uträtta för krigs avvärjande samt desslikes en lika överdriven tro på den fredsbevarande inverkan maktuttömningen under världskriget och minnena av dess fasor kunde utöva — och den oklara halvtrygghetskänsla uppstod, som psykologiskt förklarar den svenska försvarsfrågans senaste öden och nu frestat att behandla ärendet enligt vedertagna partipolitiska auktionsoch kompromissmetoder. Ett typiskt uttryck för dessa stämningar är det yttrande i Första kammaren, där herr Carl Gustaf Ekman till besvarande upptog allvarsfrågan, om verkligen den av honom föreslagna och sedan genomdrivna organisationen räckte. Svaret lydde enligt pressreferat: Jag svarar först, att den räcker för varje konflikt, som kan uppstå med stater, med vilka vi ha sammanhängande landgränser.