JAG stod i ett valv och såg mitt över den smala gatan på en grå, slittrig vägg, där vattnet skvalade och höll på att förgöra ett rött plakat. Bit för bit gled detta ned, upplöst, otäckt och försvann utför gatan i den översvällda rännstenen. Rägnet forsade, och himlens dunder rullade som salvor ur femtonpundskanoner från Alpen ned i dalen — jag tyckte, att jag skulle våga vad som hälst för ett verksammare skydd än det här draghålet. I detsamma fick jag över en port se en vinlövsruska, varunder sköt ut en stång med en silverduva — gissar för resten att hon var av ädelt tenn — svävande på utbredda vingar likt den helige Ande från predikstolstaket. Och utan betänkande skyndade jag åstad för att bringa min person under hennes milda hägn. Vägen bar genom en lång portgång och över en gård, allt öde tyst. Mitt fram ledde glasdörrar in till vinstugan, som befanns vara en ofantlig välvd källare med tjocka stenväggar. Även den tom med sin massa bord och stolar. Jag satte mig längst bort i vrån för att slippa se de fräsande blixtarna, som av någon orsak föreföllo mig ännu mindre tilltalande än vanligt. Fortfarande ödslighet — på Silverduvan ej en mänsklig varelse, varken kypare eller värd. Endast rägnets smattrande på gårdens stenläggning, dånet från bergen och viggarnas väsande. Småningom invaggad i övergivenhet föll jag i stilla betraktelser.