Att härmed ej menas, att barnen skola få öfverlemna sig åt ett själfsvåldigt disputerande med föräldrar och andra, kan hvarje tänkande människa naturligtvis inse. Men i stället att tysta ett barn med det vanliga: » det där förstår du ej », kan man ju ändra det till: » tror du, att du förstår den saken? Låt mig.höra dina skäl ». Naturligtvis måste detta ske med förstånd, så att barnen ej v ä D J a sig att upptaga likt och olikt, både hvad som passar och som icke passar för deras ålder och tankeförmåga. Icke heller kunna alla barn vinnas på samma sätt, men de föräldrar, som allvarligt vilja det, böra väl kunna utgrunda rätta sättet att vinna sina barns förtroende. Första vilkoret för. att barnen i en framtid icke skola alldeles växa ifrån oss, är därför att icke nu, när de ännu höra oss till, afl,ägsna dem ifrån oss. Hafva de en gång kommit bort, få vi dem kanske aldrig åter. Låtom oss därför först och främst se till, att vi behålla dem. Kunna vi gifva barnen en tidsenlig uppfostran, dröjer det icke länge, innan de i kunskaper hinna förbi oss. Dels äro våra egna litet förlegade, dels, af brist på öfning, icke vid behof färdiga till användning, Det sämsta man då kan göra är att försöka dölja detta förhållande. Barn och ungdom äro skarpsynta, och hafva de en gång genomskådat oss, tro de oss aldrig mera. Bättre då att rent ut erkänna, hvad man glömt, hvad man försummat, hvad som är nytt. Man behöfver därför hvarken beundra sina ättlingars djupa visdom eller nedsätta sig själf. Hafva de unga större kunskaper, så hafva de gamle i stället större erfarenhet, och det gäller blott att öfvertyga ungdomen om, att de förra äro till ringa nytta utan den senare. Men det är svårt, nästan omöjligt, invänder man. Det är ju känd sak, att de unga aldrig låta öfvertyga sig — det är just deras fel, att de ej vilja höra eller taga skäl. Kanhända. Alldeles visst är det väl inte ändå, ty äro barnen vana vid att föräldrarne tala ömt och förståndigt med dem, så höra de nog också därpå, och några dispyter behöfva ej förekomma.