O, dessa allvarliga ansikten i den ljusa natten! Brungarvade av sol som Blekingen och Mellin – kopparröda som Sotare-Olle – eller spöklikt gulgrå som Dalman! Hur berättade de inte i sin stumma tystnad, i sitt hat, sin förtvivlan, sin förfäran, sin förgrämda bitterhet om vad livet är och vad det har att giva, även när det är som bäst! Hur rynkorna hade skurits in som med knivar i dessa järnhårda anleten! Svett och arbetets smuts hade bitit in så hårt, att huden var svartprickad som av krutstänk. Deras ögon voro vända utåt sjön, utåt den ljusa rymden – men ändå gingo deras blickar inåt mot det eviga mörkret. Den svarta lappen för Dalmans högra öga bar vittne om en batalj, som aldrig slutar. Endast gubben Loppan föreföll oberörd. Han var då alltid lika uppskrämd i blicken, förstås. Långsamt, långsamt tuggade han oändligt länge varje tugga, så som den gör, som vet vad maten är värd. Nå, Kvisslan tycktes inte heller ta så hårt åt sig. Han satt och hånlog för sig själv. Men vem visste, om hånleendet gällde Lasse? Det kunde gälla Lasses fiender också. Pelle tänkte på, att inte en enda av dessa var från staden. Alla voro från landsbygden, födda i torparehem och statarestugor. Man kunde se det bäst nu. De sågo ut som bondfolk i kyrkan, upprörda, upphetsade av prästens predikan, men ändå orörligt stilla och allvarstunga. Då kände Pelle, att han själv var tom. Det hade förut funnits något inom honom, som ständigt hade låtit sig hetsas upp, nu var det borta, det fanns bara en sotig tomhet kvar i hans själ. Han var som en åskådare på avstånd och kunde knappt ens önska att få vara med. Han visste nu, hur litet det hela var värt.