Hustru Åbygge stannade på bron, ty hon hade fått se aftonstjärnan lysa öfver lotsberget, och nu i den röda och kalla julmiddan lyste den som ett vänligt öga ur himlen. Hustru Åbygge satte ner mjölkstäfvan och knäppte händerna och läste, sjungande, med hög röst som hon lärt af sin mor en gång: »Den täcka Venus snälla är aftonstjärnan vår, påminner bordsgesälla att hålla bön och chor, Gud, han bevare oss från de argkarlar grymma samt ifrån abron hors ...» Härefter neg hon under åskådan af den lysande och orörliga stjärnan, tog mjölkstäfvan och gick in i stugan för att koka julgröten. Strandfiskaren Erik Åbygge kom ur föngset med en tvåkannshämtare i hvar hand, och han följdes af den något äldre Simon Locknéus. Nu kunde det vara af den röda skymningen, men de sågo ut i ansiktet som öfversköljda af blod. De lämnade en hämtare på Åbyggens bro och fortsatte sedan in genom hamnen. Det var så kallt, att snön skrek under pjäxorna, och stugorna, i hvilkas fönster spiselelden dansade, steg, sjönk och dallrade, syntes ödsligt öfvergifna och tillspillogifna, svartgrå som stannade urtida rullstensklipp, där tomtar kunde äga sitt bo uti, och stående snöhöljda bland några mariga granar och enar i en bergig solbacke, nu omgifna af blålysande snö. Röken, som steg ur de fallfärdiga skorstenarna, var späd och frusen och blef genast förtärd af luften. Skogen stod svart rundtom, och vattnet nere på det smala sundet var fruset till is, som var ömse röd, svart och grön. Men utom uddarna dånade hafvet. Och därute stod himlen rätt upp som en mörk rök full af köld. I köket hos Simon Locknéus sutto Erik Hardin och August Ågren. De sutto på hvar sin låga stol framför spiseln, där kaffepannan var påsatt och puttrade. Hustru Locknéus vaggade sin unge i ett hörn, där det var skumt, och hon såg genom fönstret samma stjärna, till hvars ära hustru Åbygge läst den gamla sångens ord. Hon tänkte ingenting.