»Giv mig en kyss», bad han smekande, »så får du själv övertyga dig! Det är det allra bästa sättet, vet du.» Sjustjärnan. »Sjustjärnan ska ha fest, mamma. Fest, fest, fest – o, jag är så himmelskt glad! Äntligen ha vi fått ihop nog med pengar! Det ska bli ett sjusjungande kalas, så sant jag heter Magda.» Fru Mejsel såg helt upplivad ut. »Det tror jag nog, om du får råda», sade hon. »Men trumma inte mot bordet och håll fötterna stilla, om det är dig möjligt. Jag har nyss fått lillan att somna.» Hon lyssnade oroligt mot rummet. Inte ett knyst, gudskelov! Suckande av belåtenhet slog hon sig ned vid köksbordet, i det hon uppmanade dottern att berätta. »Nu har jag en liten stund i ro», sade hon. »Låt mig nu höra allt om er tillställning!» Magda behövde icke övertalas, hon slog genast upp språklådan på vid gavel. Hennes tunga klapprade, ögonen lyste, bäst hon berättade flög hon upp och tog några valssteg, skrattande och gnolande en lustig refräng. Hon var sjutton år, hon var fager, dans och sång och älskog fyllde hennes sinne. Modern blev stolt och varm om hjärtat av att se henne, att höra den friska rösten; ett återsken av den ungas glädje spreds över hennes i förtid fårade drag, och hon mindes sin egen ungdom, dess fröjder, stormande förhoppningar, lätt läkta sorger. Magda, som fann henne intresserad, utbredde sig vidlyftigt över sin kära Sjustjärnas alla affärer. Festen vållade åtskilligt bryderi, värst var det att skaffa glas och porslin, folk hade blivit så ogina, ville icke låna ut sina saker, och Sjustjärnan var för fattig att köpa, – trakteringen komme att kosta vackra slantar, och den måste gå framför allt annat. Krångligt var det också med dragspelet, som blivit utlånat av en medlidsam stjärna åt Per Kappe, spelmannen, fast hon borde haft bättre förstånd. En gång förr hade han listat åt sig instrumentet, och vad hände?