När några år hade gått, föll modern en dag ned från loftet och bröt sig illa i ryggen. I tolf års tid låg hon till sängs, utan att kunna hjälpa sig själf, under de tio första åren hade hon inte varit ute under bar himmel, men de sista åren kunde hon krafla sig fram till tröskeln, när det var sommar och varmt, och där satt hon då och såg ut öfver backen och potatistäppan och njöt af det ljumma solskenet. Och under alla dessa år fick Karin gå i huset och ensam sköta modern, sedan syskonen flyttat hemifrån, gift sig eller fått plats ute i socknen. Det var ofta smått både med maten och annat, och det var herskapet på herrgården, de hade att tacka för, att de fingo bo kvar på torpet utan att betala arrendet, så länge modern var så sjuk. Karin hade blifvit hvitare i hyn, och klädningen hängde lösare omkring hennes lif och höfter. Men hon klagade aldrig, och det låg ofta ett vänligt och ljust leende på hennes läppar, som det gjorde folk godt att se på. Jan Nils hade blifvit gift under tiden, men det sades, att hans mor, som hade styrt till giftermålet, inte hade någon glädje af det. Ty de två makarna lefde illa, och Jan blef alt mera vek till sinnes och lät hustrun styra och ställa, som hon ville. Och Karin grät många gånger för hans skull. På sista tiden hade han slagit sig på att dricka. Han dog tidigt, och Karin kände sig nästan lätt om hjärtat, när hon fick höra det. En dag – det var i Augusti – var modern sämre än vanligt. Och en afton i kvällningen dog hon, medan Karin satt bredvid sängen och läste högt för henne ur Lukas evangelium. Karin satt den aftonen länge i tankar. Hon tänkte på de goda dagarna, när hon och Jan Nils möttes, hon tänkte på alla hans goda ord, och på hur de hade sjungit och lekt tillsammans. Det gjorde ondt i henne som efter hvassa taggar, när hon mindes de gamla melodierna. Och hon tackade Gud, att han hade fått gå bort i tid, sedan det hade blifvit så sorgmodigt för honom i verlden.