Bita ihjäl? upprepade Dom Miguel skrattande. Detta djur, som min kongliga moder och det öfriga sällskapet behagat upphöja till namn, heder och värdighet af en tiger, är dock egentligen till sin natur helt simpelt en Jagguar, till sin charakter en pultron, och till sin profession för närvarande en betjent, ty han har nedlåtit sig, att tills vidare tjena mig såsom hund. Jag har sjelf fångat honom som unge, tamt och dresserat honom. Han har föga mera mod än en slagtarhund, angriper sällan någon, som ej retar honom, och han var sjelf dessutom så litet angelägen om den äran att blifva presenterad vid hofvet, att jag förut måste reta honom och med våld kasta fram honom i salen. Till ytterligare nästan öfverflödig säkerhet äro klorna och framtänderna på honom afsågade. Herrskapet behagar alltså benäget inse, att här omöjligen kunde komma i fråga den minsta fara, på sin höjd några lindriga, alldeles oskadliga klösningar. Det fägnar mig, min son, att du icke menat något illa med detta besynnerliga upptåg. Men finner du då icke det obetänksama, det opassande deruti? Må vara, senhora, men jag skulle för allt i verlden icke velat mista detta nöje. Ni borde sjelf ha varit närvarande, moder, ni borde hafva sett, huru hundrade cavalierer med dragna värjor rusade på dörren, och höllo i trängseln på att ränna dem igenom ryggen på damerna, i stället för att vända dem mot jagguaren, som sjelf skalf af räddsla. Ha! ha! hvilket oförlikneligt spektakel! – Men dig, gosse, måste jag undantaga: du är den ende, som har mod i bröstet. Var nu icke längre ond! Du är för god, att längre vistas i dessa kretsar: du skall få blifva page hos mig: jag skall uppfostra dig, jag skall bilda dig till en förträfflig jägare och sedan till krigsman. Kom, låt oss vara vänner! Villaflor, ehuru mindre uppretad än förut, svarade: jag tjenar ingen annan än Konungen och fäderneslandet, alldra minst er, Infant, – och vände sig föraktligt bort från honom.