Men när vi börjar analysera våra olika sätt att beskriva verkligheten finner vi ofta att det mer handlar om olika terminologi än om oförenliga teorier. Lars Werkö skrev för några år sedan i Läkartidningen att » Läkarnas tidigare obestridda ställning som de som leder sjukvårdsarbetet har inskränkts, dels genom att politiker och administratörer har tagit över kommandot, dels genom att andra sjukvårdsarbetare, framförallt sjuksköterskor, har visat sig kunna leda verksamheter såväl när det gällt patientnära förhållanden som i övergripande funktioner «. Att döma av debatten mellan läkare och sjuksköterskor om chefskapet är avståndet stort mellan akademisk medicin och vårdvetenskap. Och vi kan inte förstå annat än att dagens hälsooch sjukvård i första hand handlar om att samverka runt patienten med olika vetenskapsområden som utgångspunkt. Som familjeläkare och distriktssköterska kan vi ibland uppleva att vi har svårt att kommunicera på det teoretiska planet. Våra förtrogenhetskunskaper hjälper oss att på ett smidigt sätt lösa de uppgifter och problem som möter oss i individuella patientfall. Ska samverkan runt patienten få ett meningsfullt innehåll kräver det en öppen dialog och vilja att lära av andra professioner. Om yrkesgrupperna nu lyckas samarbeta och föra en dialog med varandra i det praktiska arbetet borde det väl också gå att föra en dialog på det teoretiska planet? Sjukhusläkarföreningens ordförande Marie Wedin skriver i Vårdfacket att vårdvetenskaplig utbildning inte ger sjuksköterskor den kunskap de behöver, samtidigt som hon oroas över » nyutexaminerade sjuksköterskors bristande medicinska kompetens «. I den aktuella diskussionen mellan sjuksköterskor och läkare om chefsrollen har vi noterat argumentet att hälsooch sjukvårdens viktigaste uppgift är medicinsk diagnostik och behandling, företrädesvis utförda av läkare. Poängen är nu att läkare och sjuksköterskor i det löpande vårdarbetet skapar sig denna praktiska problemlösningsförmåga på ungefär samma sätt och med samma mål: att ge den enskilda patienten god vård. I bästa fall delar professionerna detta mål, och då är det patienten som binder samman professionernas bidrag till en helhet. Den legendariske kanadensiske professorn i Family Medicine, Ian Mc Whinney, talar till exempel om läkar-patientförhållandets värde, om » individen med diabetes « i motsats till abstraktionen » diabetikern «, om människans komplexitet i motsats till det mekanistiska perspektivet, om att arbeta med osäkerhet och om oskiljaktigheten mellan kropp och själ [2]. Och i den mån grundfilosofierna verkligen skiljer sig, borde detta locka till ömsesidigt kunskapsutbyte.