Men författaren har valt en framställningsform som bitvis har den episka strukturen berättelsehistoria, en tillbakablickande, tolkande, epistemiskt motiverad berättelse om någonting som existerar oberoende av denna berättelse. The distinction between abstract and concrete content is analysed along similiar lines. Så är även fallet med denna avhandling. Jane E. Lewin (Ithaca: Cornell University Press 1980), s. These ’ deictic indicators ’ – marks of person, tense, relative position in time and place, modality, and so on – mark each narrative statement as proceding from a distinct perspective / ... / .532 Det finns emellertid också en tradition, med intermediala inslag, som velat göra gällande att den litterära fiktionsberättelsen och den filmiska fiktionsberättelsen förenas av ett särskilt slags indexikalitet, representationen av ett (fiktivt) ” här och nu ” som inte är en auktors eller berättares utan den fiktiva karaktärens och / eller situationens ” här och nu ”. I den äldre filmatiseringen av ” Att döda ett barn ” representeras själva olyckan, då mannen i bilen kör ihjäl barnet, genom att ljudet från denna olycka implicerar och representerar det inträffade: på ljudspåret hörs bromsande däck och en kvinnas skrik, samtidigt som bilderna visar den eka som barnet och hennes far har till sina fisketurer. Men behållarmetaforen tycks på samma mycket allmänna vis vara verksam också i vår litterära reception. Det är alltså varken verkeller spelfiktionellt att en karaktär eller författarpersona berättar historien, men narrationen antar formen av en episk diskurs och genererar på så vis episka spelföreställningar. Dessa språkliga, litterära grepp inbegriper alltså två fullödiga konventionella tecken med uttryck och innehåll involverade i en substitutionsrelation: tecknet ” Vita huset ” står istället för tecknen för presidenten och hans medarbetare, ” nytt blod ” står istället för ” människor ”. Fiktionsberättelsens perspektiv, det som brukar behandlas under rubrikerna berättare och synvinkel, har jag benämnt spelfiktioner, som kan vara episka eller perceptuella, och som inbegriper föreställningar av två slag, ” att låtsas ” - föreställningar och fantasiprojektioner (se IV.3.1., och IV.3.2.).