Desto mindre kunde han glömma, att behjerta Skaldens timliga lefnadsvillkor. Efter att hafva vid åtskilliga tillfällen hugnat Bellman med enskilda understöd, förhjelpte honom Konungen, vid Jultiden 1775, till ett varaktigt: till plats och lön såsom Sekreterare vid Nummer-Lotteriet. Det skedde i följd af en på vers ingifven ansökan 23, hvari författarn, sedan han bedyrat sig skola ”dö innan Jul” om Konungen samtyckte till ”Lyckans hårda lagar”, hade yttrat sitt hopp om Majestätets tillåtelse, ”Att dess ringaste Poet, Dödens pilar till förtret, Ur sin säng skall uppstå åter Till ett glas champagne-vin, Och att Skaldens matta tunga Än en gång får lof att sjunga Med en Gyll’nborg och Dalin”. Väl var han nu alltså blifven till och med ”ordinarie” tjensteman; men med en syssla, hvars skötande lätt kunde örverlåtas åt annan person; en utväg, hvilken han ock genast vidtog. Årslönen – tretusen daler kopparmynt – bör beräknas efter förhållandet mellan dåvarande och nuvarande myntvärden 24. Vår förundran måste det likafullt väcka, att han kunde afstå hälften deraf åt tjenstförrättaren, och lefva, med den återstående hälften, blott för sin lyra. Men då man vet, att med den fullmakt såsom Hof-Sekreterare, hvilken han året derefter (1776) erhöll, äfven något penninge-tillskott var förenadt: så får man visserligen antaga, att detta sedermera fortfor såsom en ur Konungens handkassa gifven pension. Dessutom beviljades honom 1780, i följd af en då ingifven skämtsam böneskrift om understöd antingen från Kronobrännerieller Nummerlotterifonden, en gratifikation af 333 Riksdaler Specie 25; och otvifvelaktigt är, att denna ej förblef den sista; åtminstone hugnade honom Konungen, tid efter annan, med enskilda.