Nej, i kväll går det då verkligen för långt. Alice tog en imponerande min på sig. Inga personligheter, om vi får be! – Apropos! Emilie såg inte, hvarken åt Fanny eller Berta, under det hon talade – långsamt och mycket likgiltighet. Vet ni af, att Evert lär vara förlofvad? – Vår Evert? Han i skolan? Hvad säger du! Med hvem? – Vet ni inte det? Kors, det trodde jag var en offentlig hemlighet! Ja, det är då förstås inte eklateradt ännu. – Men kan du då inte säga hvem det är! Jag hoppas det inte är du, som redan sviker dina principer. – Gud, hvad ni är idiotiska! Det är Elise Hall, förstås, – hvem skulle det väl annars vara? – Nå! Signe anade det nog. Halls hade ju villa midt emot dem, och hon hade ju märkt kurtisen hela sommaren. – Hon, som löjtnanterna kallar för “ankungen“ för hennes platta fötters skull? – Att han ville ha henne! – Ja, det kan du ge dig på att han vill, och det med uppräckta händer. Tror du det är någon karl, som tänker på annat än pengar i denna verlden! – Han är bra ung, tyckte Signe. Inte ville jag ha en sådan tuppkyckling till fästman. – Nej, det har Signe alldeles rätt i! Skulle jag gifta mig, så ville jag helst ha en äldre man – åtminstone öfver trettiofem år, ja, han kunde till och med gerna få vara fyrtio. Ju äldre de är, desto bättre äkta män, säger mamma. Då ha de rustat ut. – Men, Fanny – det var Astrids blida ingénueröst. Är det då så nödvändigt? Att rusta, menar jag. – Naturligtvis, annars bli de aldrig stiliga. Der är ingenting, som klär en herre så, som att ha lefvat litet vildt. – Usch, så du talar! Att du inte skäms! – Hvarför skulle jag skämmas? Det säger då alla flickor. – Ja visst, sekunderade Signe. Se bara på häradshöfding Barrfeldt! Är inte alla flickor, som de voro galna efter honom på balerna?