Den gamle Bogren kände sig synbarligen rätt generad öfver att allas blickar – där funnos både män, kvinnor och barn – riktades på honom också, på samma gång de riktades åt Sten, men han kom sig icke för att smyga sig undan, så länge Birger stod där. Han lät henne sofva så ganska länge, för att hon skulle återhämta sina fysiska krafter. » Hur är det med fröken? » – upprepade hon och såg halft medlidsamt, halft bittert främmande upp på sin härskarinnas bleka, nervöst sorgsna ansikte. Fick han en dylik plats och en dylik inkomst, så skulle hans lif förändra sig helt och hållet. Till sist gingo då hustru och barn till sängs, men han själf gick orolig ut och in, ur stugan och ut på backen och så tillbaka igen. – » Vi skola glömma det här nu », – sade han. – Men borta var den nu, borta, borta Kanske för sista gången. » Ja, ja, det är jag. » – Och han uppropade med innerlig öfvertygelse, att det skulle han inte göra. Den senare hade påtagligen rent af sökt anledning att få byta ord med den unge arbetaren, för att få honom att säga ett och annat förfluget ord. » Och du tar min jacka » » Jag skall sköta mitt bruk. » Hade denne vågat sätta sig upp mot disponent von Balken, något som aldrig någon vågat förut? – » Tillbaka! » – Men allt fortsatte som förut, skriket och påträngandet. Men förklaringen kom snart: – Svaga hurrarop hördes här och där, de blefvo kraftigare, allt mera jublande, och snart dånade från den mörka massan af knotiga svarta arbetarefigurer ett enda unisont hurrande: – » Hurrah lefve Birger Sten, arbetarnes riksdagsman! Ja, jag minnes den morgonen efter festen, då du berättade om din dotters bekännelse och bad mig om råd. Så föll ridån, applåderna smattrade öfver rader och parkett, gasen lyste upp men släcktes igen, då primadonnan fick gå fram för att sjunga publikens älsklingskuplett da capo.