Tiazolidindionerna, som introducerades i Europa under hösten år 2000, representerar en ny princip för behandling av typ II-diabetes i det att den aktiva substansen verkar selektivt för att minska den perifera insulinresistensen och visar bättre effekt än biguanider (metformin). De två preparat i gruppen som nu introduceras skall förskrivas i kombination med antingen sulfonylurea eller biguanider, men inte med insulin. Patienten svarar på ett dramatiskt sätt på insatt behandling, med en halvering av Ery-HbA1c från hennes habituella värden (Figur 1), men utvecklar också biverkningar i form av försämrad hjärtsvikt, som slutligen leder till att läkemedlet måste seponeras. Innan resultat från de längre kontrollerade studier som pågår inom området har presenterats bör emellertid preparaten förskrivas med försiktighet, och icke alls vid samtidig hjärtsvikt. µg / min. I februari 2000 söktes licens för att få behandla en 66-årig kvinna med rosiglitazon (Avandia). I oktober 1999 erhöll hon tre dagars insulindropp för att bryta insulinresistensen och skrevs ut med insulin i fyrdosregim (170 E / dag). Laborativt uppvisar hon nu: P-kreatinin 142 µmol / l (stigande), Ery-HbA1c 5,4 procent (- 36 procent på tre månader, en halvering jämfört med » habituell dysreglering « med Ery-HbA1c kring 10 procent) och tU-mikroalbumin 150 µg / min (sjunkande). Teoretiskt sett är den grupp av patienter som skulle ha störst nytta av behandlingen således de med bevarad betacellsfunktion som tidigt uppvisar uttalad insulinresistens, där man kan förvänta sig att behandlingen skulle skjuta fram den tidpunkt då man tvingas övergå från peroral behandling till injektionsbehandling med insulin. Lungauskultationen inger ingen misstanke om hjärtinkompensation. I oktober 1998 (inför revaskulariseringsoperationen) sattes hon på fyrdos insulin (156 E / dag), och metformin sattes ut. Hjärtat auskulteras som normofrekvent, med regelbunden rytm och utan biljud.