Insekternas pipande och surrande, göken, fågelsången och blommorna – allt fängslade hans tankar. Otaliga öar simmade på den lilla sjön Möckeln, som glimtade fram mellan skogsdungarna. Mest älskade han dock den trädgård, som hans fader hade anlagt för sina små besparingar, och där han själv hade en egen täppa att vårda. »Ja, son min», sade fadern, där han, långskäggig och med kalott på nacken, arbetade vid sin spade, »blommorna äro ljuvliga väsen, och mycket ha de att lära oss, men inte kan den kunskapen föda sin man.» Den svåra stunden var nu kommen, då den unga Linnæus måste tala ut om allt, som låg och tyngde på hjärtat. Att studera naturen kallades på den tiden att läsa till läkare, och han ville bli medikus och botanikus och intet annat. »Så give Gud dig lycka, son min!» sade slutligen efter många rådslag fadern, som alltid var glättig, »men din mor gör du en stor sorg.» Vemodig i hågen och med klappande hjärta, gick Linnæus in till modern. Länge satt hon tyst och vände på nyckelknippan, som hängde vid bältet. Den vita duken var hårt åtstramad om pannan, men en liten gråsprängd hårtest hade ändå letat sig fram vid tinningen, och hon såg god ut. Bredvid i köket sjöngo pigorna en psalm vid sina surrande spinnrockar. »Betänk ändå», sade hon med en lång suck, »att både min far och farfar ha varit prästmän och bott här på Stenbrohult liksom nu min kära och vördade husbonde. Skall du, min egen son, bli den, som först sviker? Hur skall det då gå dig? Var skall du då hitta ett så säkert levebröd? Vet du någon vrå på jorden, som du håller så mycket av som marken här? Här kan du få bo och leva hela ditt liv. Och det vill du försaka?» Ynglingen förmådde ingenting svara. Hon räckte honom då händerna och drog honom till sig, så att han fick falla på knä framför henne. »Du brukar säga», fortsatte hon, »att du vill leva för att utforska blommor, fiskar, insekter och stenar och allt i Guds härliga natur, som du kan se och tänka över. Din