Tills den fria utsigten och bilden af hafvet bröts af något och hela hans drömsyn försvann i ett blink. Det var ett föremål, som rest sig framför honom och klöf sceneriet; först efteråt gjorde han sig reda för att det var en kvinna, som uppenbarligen hela tiden sutit på den bänk, hvilken stod framme vid sjelfva branten, utan att han lagt märke till henne, och som nu stält sig upprätt midt framför honom. Hon stod liksom han, orörlig, och såg ut öfver hafvet. Truls var just i begrepp att fortsätta sin väg utföre, men höll med ett ryck inne: något hos gestalten der framför honom hade slagit honom, han kunde icke säga hvad, men i alla fall en eller annan af de lönliga småsaker, medels hvilka man känner igen menniskor, som man om också bara helt flygtigt sammanträffat med. Han tog ett par steg framåt, utan att hon tycktes höra eller bry sig om, att någon nalkades; så gjorde hon en egendomlig rörelse med armarne, i det hon lade händerna öfver hvarandra, och då kände han genast igen henne. Han gick fram mot branten, stannade tätt bakom henne och sade sakta: «God kväll, fröken Schrader!» Hon vände sig hastigt om, som om hon skrämts upp ur tankar, och såg på menniskan framför sig med alldeles bortkommen min. «Nej,» ropade hon, ännu innan hon hunnit samla sig, «ni här – ja, det visste jag redan då, när vi träffades, att vi skulle ses igen; – en gång.» Han hade derunder fattat hennes hand och bugade sig stillatigande; men då hon tycktes brydd öfver sitt eget utrop, sökte han hjelpa under. «Ödet har sina infall, fröken,» sade han. De satte sig ned på bänken samman. Stranden inunder dem låg tom och öde; endast ytterst ute på badhustrappan satt en ensam gestalt sammanhukad. Det mörknade allt mer och mer i luften, och ljusen från Sassnitz-Crampas skeno allt klarare öfver från andra sidan viken. Någonstädes ute å sjön, från en båt, som de ej kunde urskilja, ljöd dämpad sång upp till dem.