Bortemot klockan ett kom generalen hem. Han såg litet generad ut, när hans hustru strax, som den naturligaste sak i verlden, började utfråga honom om Madame Fourès, i Edmées närvaro, och sneglade bort till henne, innan han bestämde sig för att svara. Hon satt der emellertid helt lugn med nedslagna ögon och lekte med fransarne på duken. — Nå, min vän Ah, du har betänkligheter, för det här är en ung flicka tillstädes! Min Gud, en helt vanlig intrig — en sådan historia har då Edmée hört förr! Hvarken hon eller jag begär ju, att du skall gå i detaljer — Gud bevare oss väl! Och hon slog muntert, kokett ut med begge händer. —Ja, hvad vill du, jag skall säga? Jag har ju berättat dig allt, hvad jag vet. Det ser ut, som om hon haft det svårt, stackars lilla «Bellilote», och en hel hop vedervärdigheter, innan hon ändtligen hamnade här. Duroc har berättat mig, att hon lyckats få fram ett bref till Förste Konsuln, och nu hoppas jag, han sörjer väl för henne på ett eller annat sätt.