– Låt vara. I så fall ha vi åtminstone kungens eget ord att hålla oss till. Men dessförinnan ämnar jag tala med kabinettsministern. Jag förstår honom icke längre. Han är som en blind häst i striden. Förr hade våra reformer åtminstone ett förnuftigt mål, om också aflägset. Nu utfärdas kabinettsorderna på måfå, eller på trots. Finns det till exempel något förnuft i att utan arfprinsens hörande förpassa hans regemente från hufvudstaden? Och hvarifrån har vår fordom så kloke vän fått den fixa idén, att också lifgardet till fots nödvändigt skall upplösas! Det är ju att beröfva sig själf ett värn, som nog kan behöfvas i dessa oroliga tider. Duktiga soldater, redo att närhelst det skulle behöfvas, våga lif och blod för sin kung. Rent vanvett! Och jag fruktar, att det kan få allvarliga följder. Jag skall göra allt för att hindra det – fast när det gäller en dumhet, som han själf utspekulerat, är kabinettsministern envis som en mulåsna – och quem deus perdere vult, dementat. Där är föredragning i kabinettet den 24 December vid middagstiden, och ministern sitter på sin plats vid ändan af det långa bordet. Hans hållning är slapp, ansiktsfärgen gulblek, ögonen uttryckslösa. Torr och onyanserad ljuder den föredragande kabinettssekreterarens röst, det lägrar sig en dimma öfver Struensees hjärna, hans tankar irra i mörker. Han strider mot sömnen. Han måste arbeta! Under de senaste veckorna har det samlat sig en uppsjö af akter och handlingar, som nu måste expedieras i hast. Ett par gånger har det redan händt, att ministern somnat under förhandlingarna. Detta får icke upprepas. Men det känns, som om han redan hunnit till den punkt af nervös förslappning, då viljan blir paralytisk, som en lem med brustna senor. Han ser ut genom fönstret. Enstaka snöflingor dala öfver de nakna träden i Friedrichsbergs park. Han vill tänka på någonting muntrande Brandt som garderobstormästare. Hur välbehagligt den nye excellensen kråmar sig – Ändtligen tyckes hans oroliga själ nöjd – åtminstone tillsvidare Dörren öppnas häftigt och in flyger Brandt, blek som en koppärrig gast.