LARSSON. Nå, fram med schaberna nu, Stark! dela pengarne med er, era försupna uslingar, det är ju min ärfda egendom, min egen förstår ni. FREDRIKSSON. Hvad för slag? LARSSON. Din egendom? STARK. Jaså, ni tror då verkligen att jag skulle kan han bryta nacken af sig, det duger inte att huttera med oss, inte. STARK. Jaså, ni vågar hota mig, men akta er, RYQVIST. Vackert i backarne, Starken, annars jag kan låta kasta er på dörren allesammans, för här är jag inte ensam, ska' ni veta. LARSSON. Jaså, det var derföre du flyttade hit! alltid höll så vackra tal för oss om lika arfsrätten. FREDRIKSSON. Hör nu Stark, det var ju han som RYQVIST. Vänta du, Stark, om du hade än så många som vaktade dig, så ska' vi nog ändå komma åt att bulta dig både gul och blå! andan sitter i kroppen på dig. LARSSON. Vi ska inte ge dig någon ro så länge 44 STARK (för sig), Jag måste lura dem, laga att jag blir af med dem, på hvad sätt som helst! (högt) Ha, ha, ha! så'na narrar ni är! ni förstår väl go' vänner att jag bara drifver med er, visst ska' vi dela pengarne det förstås. RYQVIST. Jaså, din skalhake, du ville narra oss. FREDRIKSSON. Usch Starken riktigt skräm de mig nog gick det an för min skull, men jag riktigt småskämdes för kamraterna. LARSSON (till Stark). Din krokodil. inte bär så mycket pengar på sig, man kunde ju då i hvart ögonblick bli bestulen. FREDRIKSSON. Ja, det är sant. STARK. Men nog kan ni förstå, gossar, att man snart jag fick ut den, in på ett handelskontor, men riktigt lagligt ändå. STARK. Derföre lemnade jag hela summan, så om några dagar ska' vi företa oss delningen, och det RYQVIST. Se det tycker jag om!