Villaflor försökte att hos dessa hjeltar ingjuta en bättre anda, att införa något tecken till krigstukt och lydnad, samt gifva kriget en annan vändning. Förgäfves: man deserterade, man knorrade, man hotade med allmänt myteri. Fältherrn beslöt då använda förställning och lät fälttåget en tid bortåt fortgå på gamla viset. Slutligen hade han, efter åtskilliga marscher, lyckats att uppleta den fiendtliga armeen, och gaf nu sin egen tillkänna, att Hans Kejserliga Maj:ts tappra troppar skulle uppställa sig och hålla sig färdiga till anfall. Midt på ljusa dagen angripa fienden! – sådant var under de sednaste åren någonting alldeles oerhördt. Manskapet lät väl uppställa sig, men under ett mummel, som tycktes förebåda antingen ett allmänt uppror eller en förestående flykt vid drabbningens början. Generalen hade mellerlertid tagit sina mått och steg: säker på artilleriet, hvilket han vunnit genom skänker och löften, hade han låtit plantera hälften af sina kanoner i fronten mot fienden, men den andra hälften i ryggen på sin egen armee, och kungjorde nu genom en dagordre, att ifall någon ämnade fly, han ofelbart skulle blifva nedskjuten af sina egna landsmän. Brasilianarne, som ögonskenligen sågo sina egna kanoners mynningar gapa emot sig, funno nu ganska välbetänkt, att minsta faran hotade dem från den fiendtliga sidan, och nödgades sålunda att vara tappra mot sin egen vilja. Den republikanska armeen åter försökte, då den förmärkte att fienden gjorde rigtigt allvar, icke långt motstånd, utan tog till flykten, sedan den förlorat ungefär 100 döde och dubbelt så många fångar.