Eskil Svan och Sverker Wetting hade samma väg från skolan; deras hem lågo österut, och gossarna brukade göra sällskap, när Sverker var i de »goda tagen» nämligen och ordentligt infann sig i skolan. Eskil försummade sig aldrig; han var en »kärngosse», en liten stödjepelare, som alla omedvetet beundrade och sågo upp till och – icke så sällan afundades. Ty det var en känd sak att Eskil Svan var »lärarinnans» högra hand, som så snart hon behöfde någon hjälp, alltid var färdig att stå henne bi, och att ingen af gossarna så åtnjöt hennes förtroende som han. Han tillhörde för öfrigt en af de rikaste och mest ansedda bondsläkter i socknen; hans far, hemmansägare Svan, af gammal soldatfamilj, var en styf och tvärsäker man, kyrkvärd och medlem af skolrådet. Det var icke önskvärdt att på något sätt komma i delo med denne man; till och med då han var vid sitt bästa lynne kände man sig imponerad af hans djupa grå ögon och hans långa, smala, hårdt slutna läppar. Svan var en vidtberest man; han hade förtjänt pengar på skogsköp, hade besökt hufvudstaden, sett kungen och lejonen på lejonbacken, hade köpt sig en gård och på alla sätt väl skött sitt och de sina. Hans hustru, Karolina, var en stillsam, tyst kvinna med ett uttryck af envis undergifvenhet och segt motstånd i sina regelbundna drag. Dessutom var hon högkyrklig, suckade mycket och talade mycket om tidens ondska.