Elsa kunde naturligtvis inte undgå att lägga märke till både detta och annat mer; hon intogs af en häftig motvilja för Anna. Men samtidigt kände hon sig så förtvifladt ensam, hon hade ju inga andra väninnor. Stundom grep hon sig midt uppe i tanken på hur det hade varit, om hon inte förgäfves väntat på initiativ från Birger, utan gifvit någon af de andra en liten uppmuntran. Åke Holm till exempel var ju en söt pojke och hade nog inte sagt nej. Fram i juli önskade hon hemligt att få dö; det varade någon tid och den tanken fyllde henne med ett underligt välbehag. Men sedan sjönk hon ner i fullkomlig liknöjdhet och lät dagarna gå som de ville. Hemma grälade alla på henne, ibland satt fru Lundberg om aftnarna och grät och beklagade sig öfver Elsas håglöshet och otacksamhet; hur många flickor hade det så bra som hon? Gamla mormor suckade och bad till Gud att Han, som böjer människors hjärtan som vattubäckar, måtte förbarma sig öfver Elsas förhärdade sinne. Det var ett elände utan like. Tankspridd började Elsa gå ner för backen till ångbåtsbryggan. Vattnet glimtade fram genom springorna i brolocket och lekte med de ärevördiga pålarnas gröna skägg. Af gammal vana kastade Elsa en likgiltig blick i breflådan. Bland gamla tidningar, som legat där i veckor och surnat, fann hon ett uppochnervändt bref. Kuvertet var skärt och luktade patschuli. Ett pigbref, tänkte Elsa och vände likgiltigt om det. Hon ville knappt tro sina ögon; det var adresseradt till henne. Men här var ingen synvilla möjlig, det var utan fråga Annas handstil; dessa stora, gallskrikande bokstäfver kunde nog ingen göra efter. „Snälla Elsa! Mikael W. och Holm äro i stan, jag träffa dem i går afse på Espen händelsevis vi var på Apollo, det var så välldit lifvat. De vill så rysligt gärna träffa dig kan du int komma in till stan i afton så far vi till Klippan. Vi väntar på dig till klockan tie hos M. kom nu om du kan för de reser i morron i gen. Jag vet nog att du ha vari lessen på mig sen i våras men det ska du inte vara. Anna“