Närheten (till patientens hemmiljö), kontinuitet (i arbetet med patienten) och helhetsperspektiv (patienten som medborgare) var vägledande begrepp för förändringsarbetet mot en mer samhällstillvänd psykiatri. Mentalsjukhusens kliniker och avdelningar bemannades med ett visst antal mentalskötare och sjuksköterskor, som likt väktare med schemalagt arbete dygnet runt skulle vakta de inlagda patienterna så att lag och ordning följdes. Mentalsjukhusen lades ned. En standardlösning som upprepats som ett mantra de senaste tjugo åren. Det var som om man förväntat sig att de nyinrättade psykiatriska mottagningarna skulle räcka till för alla former av öppenvårdsarbete inom en sektor. Dessvärre framförs alltid, som den allena saliggörande lösningen på problemen, en ökning av psykiatrins slutenvårdsplatser. Kommunikationen och överblickbarheten inom ett mindre system samt kontinuiteten i arbetet skulle avsevärt förbättras, med enorma terapeutiska vinster. Patienterna utsätts för fysiska och psykiska kränkningar på ett etiskt oacceptabelt sätt. Det handlar om avdelningarnas storlek. Det var svårt för personalen att utveckla en aktiv terapeutisk roll eller en kontinuitet i sina relationer till de intagna. Innan Psykiatrireformen genomfördes 1995 fick psykiatrin ensam klä skott för alla konstaterade missförhållanden. Filipe Costa, chefsöverläkare / verksamhetschef, Psykiatrin Södra, Stockholms läns södra sjukvårdsområde Ett bemötande som i högsta grad borde gälla även för de personer som behöver inläggning i slutenvården och just därför är i störst behov av ett omhändertagande av högsta kvalitet. De avlöste varandra, vid sina vaktposter inne på avdelningarna, fungerade som läkarens öron och ögon och samlade information om hur patienterna betedde sig. Sektoriseringen blev en billig reform med fokus i huvudsak på inrättande av öppenvårdsmottagningar och med en övertro på att dessa ensamma skulle kunna tillgodose en psykiatrisk organisations hela behov av öppenvårdsinsatser. Vi behöver mindre enheter med fler och mer välutbildade mentalskötare, förändrade arbetsvillkor och ett nytt kompetensutvecklingsprogram för slutenvården. Skulle beställarorganisationen stå för vad den själv anser vara lämpligt, skulle detta innebära i det närmaste en fördubbling av de psykiatriska organisationernas aktuella budget. Det krävdes att även slutenvårdens personal i likhet med mottagningarnas fick ett uppdrag i öppenvården. Men en utökning av antalet slutenvårdsplatser, utan att de nuvarande förutsättningarna för psykiatrisk slutenvård granskas, kommer enbart att vidmakthålla en etiskt redan oförsvarbar situation.