Fotstegen och sporrarnas tunga kringlor slogo ekon under den häll, där Göran Perssons hemska blod blifvit grafsatt med hans sons. Hur hacka ej galgbackens kråkor prästsonens hand, som stött de båda kungabröderna från hvarandra – och ändock sitta de ej i fägnad samman! Grå i håret, grå i de hängande trasorna står dåren vid fängelsegallret, men fram och åter genom kapellet i Stockholms borg går Johan med bläck på naglarna och en handskrift i bältet. Ensam är han, och natt är det, men på läktaren sitter musikmästaren, och orgeln spelar och spelar! Vaxljusens hvita sken lyste öfver de mörknade, de nästan svarta krigaransiktena, och ofvan i hvalfvet varslades i det brustna murbruket röda streck som af gisselslag på människohud. Det var den gamla munkskriften, själfhotelsen, domen, inärrad på de svenskes panna: Sex hafva orsakerna varit, äro och blifva till Sveriges olyckor: egennytta, lömskt hat, förakt för lagarna, liknöjdhet för allmänt väl, kortsynt benägenhet för främlingar, envis afund mot landsmän. – De sista orden lyste blodröda, endast orden om föraktet för lagarna hade bleknat och voro nära nog utplånade. Hvad, skulle månne en dag alla orden stå utslätade? Mellan de svarta sorgtapeterna banade sig ljusskenet in till de uppsatta fanorna och släktvapnen, till Oxenstjernska sköldens eldröda horn och Lewenhauptarnas blå lejon. Då lyddes de döda till flöjterna och pukslagen. Torstensson mindes, när han med fältkartan satt på sin bår, och Banér när han red utefter fronten med sin brud, ett barn, som inför så många mäns blickar skrämdt såg ned på sadelknappen ... och höljd i det svepe af drap d’or, som kvinnohänder, våta af otröstliga tårar, sista gången lagt till rätta, låg deras konung med slutna ögon, och i psalmerna hörde han milda sommarvindars sus öfver lagerskogar. Alla förstodo de, att i natt nedsteg åter en svensk förste till deras boningar.