Det går en stund, under hvilken han ligger i ett slags besynnerlig dvala, och så känner han de första dödsryckningarna begynna. Samtidigt blir han så svag i armarna, att han icke kan lyfta dem längre. Han är törstig, förfärligt törstig, men har icke kraft nog att nå ringklockan och kalla på tjänstflickan. Han försöker upprepade gånger komma åt den med handen, men armen vägrar envist att göra tjänst, han inser att det är dödsstelheten som begynt eller att han fått slag och blifvit lam. Allting tycks honom så långt borta, väggarna försvinna i dimma, och nattduksbordet med ringklockan har dragit sig så långt undan, att äfven armar som icke äro lama omöjligt kunna nå det numera. Han fattar att också hans sinnesförmögenheter börja svika honom, betages en kort stund af en brännande längtan att få trycka en medmänniskas hand till ett sista afsked från lifvet, men när det visar sig ogörligt, vill hans ångest komma öfver honom ånyo. Då sluter han ögonen och kämpar modigt emot den, skamsen inför sig själf för att han icke är i stånd att möta sin oändligt gode och store vän med mera förtroende. Det har gått en lång tid, möjligen flera veckor, då han hör ett ljud likasom af en ringklocka, och strax därpå står någon vid hans bädd. Han tror först att det är döden i egen person, öppnar ej ögonen för att icke bli förskräckt, utan räcker med en beslutsam rörelse ut sin hand emot honom, men i detsamma handen lyder hans vilja, inser han att det sista ögonblicket icke ännu kan vara inne samt att döden knappast skulle ringa på tamburklockan som en vanlig gäst. Hans utsträckta hand fattas af en annan som är varm och lefvande, och han hör en röst säga: »Huru är det med dig? Är du sjuk igen?» När Klercken öppnar ögonen, ser han sin svåger stå bredvid bädden och hålla honom i handen. Han nickar jakande på svågerns fråga och ser på honom undrande. »Skall jag gå efter läkare?» Klercken protesterar matt, men betraktar svågern så ihärdigt spörjande, att denne förklarar själfmant: »Jag har kommit hit för att ställa till rätta förhållandet mellan din hustru och dig ... det går inte an, att du låter henne lämna hemmet med barnen ...»