– Min son! utbrast Ingrid med qväfd röst, tog några steg framåt, som om hon velat skynda efter honom, sträckte armarne efter den flyende gestalten ... och sjönk ned på snön. – Arnold, Arnold! ropade Ellen utom sig och ilade ned mot grinden. Men hofslagen bortdogo i fjerran, och flickans röst hann ej ryttarens öra. Han var borta. Ellen stod ett ögonblick, tvekande om hon borde skynda efter den obekante, hvilken hon i sitt exalterade tillstånd på god tro antog vara sin broder. Men modrens belägenhet afhöll henne från ett sådant fruktlöst försök. Hon skyndade tillbaka till Ingrid, som låg medvetslös utsträckt på marken, gned hennes tinningar med snö och kallade henne vid alla de smeknamn, som hennes barnsliga kärlek förmådde uppfinna. Slutligen öppnade Ingrid ögonen, satte sig upp, såg sig omkring och sade med matt röst: – Hvad har skett? Huru har jag kommit hit? Men i stället för att besvara denna fråga, upplyfte henne Ellen, omfamnade henne och ropade: – Vi hafva sett Arnold ... han lefver ... låt oss genast uppsöka honom! – Arnold? Yrar du, flicka? Hvarifrån har du fått dessa tankar – Nej, du såg honom, jag vet icke huru, då du satt derinne med tillslutna ögon ... du hörde hofslagen af hans häst ... du ropade till mig att föra dig hitut ... då vi kommo hit, såg jag en ryttare på vägen, och du sträckte dina armar mot honom och kallade honom din son ... Minnes du icke detta? – Jag minnes intet af hvad du säger ... Allsmäktige! Bevara mitt förstånd Ellen, det var endast en dröm. Du har märkt, att jag på sednare tider börjat gå och tala i sömnen ... Bry dig icke derom! Tala icke derom för någon menniska, ty det kunde hårdt misstydas! Det kommer sig af min själs elände. Det har gått mig såsom David: mitt hjerta bäfvar, min kraft hafver mig förlåtit, och min ögons ljus äro icke när mig ... Stöd mig, mitt barn! Jag känner mig matt, och mina knän svigta.