DANIEL HJORT. Tackar, ganska bra, Om blott jag undantar en ryslig dröm I går på aftonqvisten. SIGRID. Tälj den då! Du drömde kanske, att du såg ett altar, Dit tyst en flicka kom och lade ner Ett offer, och det offret det var hjertat. Oroligt var det, ville icke hållas På altaret, men himlens englar kommo Och vaggade det in i sömn till slut Och sade se’n till dig, som stod der när: Väck ej det hjertat upp med dina suckar, Låt det ha frid och ljus. DANIEL HJORT. En vacker dröm! Men nej, jag drömmer ej så vackra drömmar, Jag drömde, att jag såg en blodig stupstock Men det förstår ni ej och det kan vara Det bästa, om det ej det sämsta vore, Att ni en gång dock måste det förstå. SIGRID. Förvirradt talar du. DANIEL HJORT. Förvirring är Ju tidens lösen och förvirring är Den enda lösningen på lifvets gåta. SIGRID. O, nej! försoning, frid. DANIEL HJORT. Det är en gåta, Att fast man vet, hur man skall lösa gåtan, Så vill man hellre den allt mer förvirra. Se det är knuten. Fjerde Scenen. De Förra. JOHAN FLEMING. SIGRID. Johan! JOHAN FLEMING. Du, min Sigrid! Här midt bland storm och död? Gå in i slottet! SIGRID. Så herrlig morgon genom fönstret sken, Så fridfull vågen log, så tyst stod skogen, Att ut jag lockades. DANIEL HJORT(för sig). Det är lockfogeln, Som skall mig narra i sitt nät. Få se, Om ej de sätta gillret ut tillsamman. SIGRID(fortsättande sakta till Johan Fleming). Då såg jag här Den stackars Daniel Hjort. Du känner allt; Gör honom till din vän, var god mot honom, Lär honom glömma DANIEL HJORT(som lyssnat). Sa’ jag inte det? Det här blir bra. Olycklig kärlek så Den stackars Daniel Hjort förvirrat har; Och är han inom eller utom muren Hvem fäster sig dervid; det hör till turen. SIGRID.