Grisen i fråga åts sedan upp af " juntan " på en julfest på chateau ' t — den kom helstekt per spårvagn från källaren Vega. Af de tre inbyggarna på chateau ' t äro de två längesedan döda, och af den intimaste vänkretsen äro de flesta borta, Axel Malmgren är död, likaså Johan Åkerlund — Vickes närmaste vän från akademitiden — och Karl Åkerlund, amatörskulptör på lediga stunder, eljes förvaltare vid gasverket och en praktpojke liksom brodern Johan. I skulpturen kom Vicke så långt, så att han täflade om kungliga medaljen 1881. Prisämnet var Loke täljande mistelten. Den Loke, som växte fram ur lerklumpen på ateliern vid Mästersamuelsgatan, hade Mefistofelesdraget utprägladt i hållning och i den lurande blicken åt sidan. De segrande i täflingen blefvo den gången Teodor Lundberg och Ernst Ljungh, som sedan blef silhuettklippare — de fingo båda kungliga medaljen, Vicke lick ingenting och uppgaf skulpturen. Tiden gick och lifvet bjöd ej på uteslutande solskensdagar. Uppe i Riddargatsbacken träffades Vicke nu — när han träffades — i en treflig atelier, där det fanns divaner och böcker, gitarr och annan musik — bland annat ett originellt slags speleverk på en dörr, men äfven detta tillhör frimurarehemligheterna. Där fanns också något, som man ej varit van att se hos Vicke förr, nämligen färgskisser och stora studier till dekorativa målningar med flygande genier, gudinnor och putti. Han var redan då en skicklig och eftersökt illustratör. Han efterträdde Carl Larsson som tecknare i tidningen Kasper — på måndagseftermiddagen var det inte värdt att komma och knacka på hans dörr, ty då tecknades gubbarna till veckans nummer — men han hade dessutom göra hvarje dag med att teckna till Ny illustrerad tidning och till kalendrar och böcker. Redaktörer och förläggare voro lika efterhängsna mot honom som förut mot Calle Larsson, och de hade den obehagliga åsikt att teckningarna borde vara färdiga på bestämd dag — en åsikt, som det påstås att Vicke inte alltid delade.