Med detta menas att personen står under samhällets tillsyn och har godkänts för yrkesutövning inom sitt område med hänsyn till kunskaper och personliga egenskaper. En nationell standard för legitimering och certifiering av utövare av alternativ och komplementär medicin skulle ytterligare kunna underlätta samarbetet med läkare och annan vårdpersonal och minimera marknaden för okvalificerade behandlare, anser artikelförfattarna. Användningen av alternativ och komplementär medicin väcker principiella frågor om hur hälsooch sjukvården ska organiseras för att tillförsäkra medborgarna en god och säker vård. Denna utveckling överensstämmer med Världshälsoorganisationens (WHO) aktuella uppmaning till sina medlemsländer om att verka för ökad tillgång till säker, effektiv och rationell användning av traditionell, alternativ och komplementär medicin [WHO Policy perspectives, 2002]. I Sverige föreslog Alternativmedicinkommittén år 1989 en registrering av alternativmedicinska yrkesutövare som genomgått godkända prov i medicinska ämnen. Att det inte självklart är företrädare för medicinsk vetenskap som fattar beslut i dessa och härmed relaterade frågor belyses av utvecklingen på det alternativoch komplementärmedicinska området. Eisenberg och medförfattare konstaterar att ett socialt och rättsligt erkännande av vissa behandlingsformer, för att öka medborgarnas tillgång till dem, åsidosätter och föregriper ofta en bedömning av det eventuella medicinska värdet, » det rättsliga erkännandet övertrumfar det medicinska erkännandet «. I stället auktoriserar idag branschorganisationen Kommittén för alternativ medicin (KAM) de medlemmar som uppfyller vissa krav med avseende på framför allt utbildning och ansvarsförsäkring [http://www.kam.se]. Vem ska bestämma vilka yrkesgrupper som ska legitimeras och erkännas som behöriga, och på vilka grunder? Ansvaret för registret skulle läggas på Socialstyrelsen [SOU 1989:60]. I avsaknad av nationell lagstiftning för andra yrkesgrupper än läkare, osteopater och sjuksköterskor fastställer varje delstat egna och varierande krav på bl a utbildning och examen för att en terapeut ska anses behörig. Endast Hawaii ställer samma utbildningskrav på läkare och icke-läkare som vill använda akupunktur. Frågan är om de inomnationella dispyterna kring regleringen av hälsooch sjukvårdens område i framtiden kommer att åsidosättas och föregripas av internationella ratificeringar i riktning mot att ett internationellt erkännande övertrumfar den nationella lagstiftningen.