»Ja men aldrig har jag sett så farligt i hela lifve», skrek Maglena. »De är ju en katta, och han kan int gå» –. Maglena tog vidundret, som verkligen befanns vara en katt, opp i famnen, utan att akta på huru den fräste och spottade; själf darrade hon af skrämsel och medlidande. »Han har så underliga fötter» tillfogade hon hemsk till mods. »Kan du Ante förstå hvad de är åt dom?» Ante tittade noga på kisses fötter. »De är – de är –. Nej hur ska’n kunna förstå de. Men de är rent af tomma svinklöfvar, som dom ha stuckit in kattfötterna i. De är därför han int har kunnat reda sej, utan följt med östanvädre utför isen.» Maglenas tårar flödade. Hon slet och ryckte för att få loss pinoredskapen, som klämde om kattens fötter. »Kisse, stackare, stackare kisse! De är folk, som har gjort de, för si hur hårdt dom bundi me hvassa snören.» Det var som om Maglena i dessa snören fann bevis för att folk utfört nidingsdådet, och att i annat fall katten själf skulle ha trädt på sig fyra svinklöfvar, som galoscher. »Ja, ha folk gjort de, så är dom int folk, utan nå’nting som är otäckare än allt styggt», sade Ante. Hans ögon lågade i månljuset och hans händer knötos som om han haft lust att klå upp det folk, som gjort detta. »De var rompa (svansen) där, som stog rätt opp, som jag tänkte var rök», sade Månke, hvilken nu alldeles fristående, på vederbörligt afstånd från kattens befriade klor, tog den i ögonsikte. »Jag höll mest på te bli haj (rädd) jag, och så är de bara en katta», fnyste han föraktfullt. »Bara en katta», röt Maglena full af förtrytelse. »Jag vånne att den som gjort de här, sutte bunden om föttren och rädd, och hungrig, och frusen.»