– Godt, då äro de räddade och tyckas äfven hinna berga sin lösegendom, vinden ligger inte ditåt. Vet ni, om fabriken är assurerad? – Ja, man påstår för tvåhundrafemtiotusen kronor. – Det var en ansenlig summa. Hvem är ingeniör Danielsson, är han född här i staden? – Nej, han kom hit för några år sedan. – Hvarifrån? – Från Stockholm, säger man. – Ja så. Nå, det är en rik man? – Ja, hvem kan veta? Nog ligger han i stora affärer alltid, som de flesta fabrikörerna här. – Och han bor kanske i huset in på gården? – Ja. – Tack för upplysningarna. Förlåt min frågvishet; men, ser ni, jag är främling här på platsen. Frågaren tycktes nöjd med hvad han fått veta. Han armbågade sig ut ur folkträngseln, derunder lyssnande till folkets prat, som varierade i alla vid en eldsolycka brukliga former. Än hörde han råa skämt åtföljda af hesa, korta skratt, än beklaganden, än funderingar om assuransbeloppets storlek och orsaken till eldens uppkomst, hvarvid äfven gissades på att någon anlagt den. Hvem? Naturligtvis någon, som hade fördel deraf och det hade visserligen icke arbetarne, som nu blefvo utan arbete. Det kunde, förstås, också skett af hämnd. Fabrikör Danielsson hade många ovänner bland arbetarne, hvilka han behandlade på allt annat än menniskovänligt sätt. Vår man brydde sig ej om hvad som pratades. Han begaf sig med raska steg till jernvägsstationen, dit han anlände fem minuter före tågets afgångstid.