Sedermera skildrar den obekante satirikern, hur hofdamen efter långt val ändtligen råkar på ett medgörligt och rikt mähä till man, och så får guld och gods och husfruvälde – och litet synd i hemlighet till på köpet. Det var nu dessa Lovisa Ulrikas och den unga prinsessan Sophia Albertinas hoffröknar, som Claës Julius gjorde till sina uppfostrarinnor, och åtminstone hälften af hans vidlyftiga årskrönikor äro ägnade dessa anspråksfulla unga damer, hvilkas kvinnliga otillförlitlighet han aldrig tröttnar att begrunda. Ett helt förtjusande ungt garde af spotska och förnäma skönheter tecknar sig för ögat i dessa oförbehållsamma skildringar. Det är den älskvärda Ulrika Fredrika Sperling, Claës Julius’ kusin och enligt honom den enda lojala af hela bandet, den skrattsjuka och koketta fröken von Bohlen, som skulle blifva divan i hans första egentliga ungdomsroman, och den stela Brita Horn, som skulle blifva hans verkliga lifs hjältinna och hans maka. Det är den stolta och fjäsade Fredrika Mörner med sin bleka hy och sina passionerade ögon, oemotståndlig när hon tog emot i herrkostym (riddräkt), oförvägen i sitt koketteri spelande hasard med sina ynnestbevis i afsikt att vinna ett godt gifte och just därför förutbestämd till att komma på glasberget, först lika mycket afskydd, som sedermera älskad af den ombytlige Claës Julius. Det är vidare Fredrika Stenbock med en världsdams drifnaste förmåga att smickra sig in i ett karlhjärta, med ett termometerlynne växlande från ena dagen till den andra, på måndagen »gracieuse» nog att taga emot i negligée, opasslig i sin bädd, och på tisdag knappast svarande med en ryckning af de höga hvita skuldrorna på adorateurens artigheter. Det är den indolenta fröken von Dyben, som vill åstadkomma förödande eldsvåda blott med sina oeillader utan att gitta tala, på sin höjd »gnolande något tendert», och fröken Kurck, som spelar »la dame invisible» men i all tysthet drifver en kärlekshandel med en löjtnant vid drabanterna och så vidare. Till hoffröknarnas krets hörde deras systrar – fröknarna Ulla och Lotta Mörner, den förra intagande lika mycket genom ansikte som karakter, den senare societetens étourdie, ej synnerligen väl bokförd och vitsordad i tidens skandalkrönika, den ståtliga Magdalena Stenbock med flera.