I själva verket stå invändningarna i kö. Det ropas: detta är rena urartningen, rena dekadensen! En poesi, som inskränker sig till en flyktig kondensering i klanger av vaga stämningar, hänger sig redan åt dessa poetiska kineserier, genom vilka en litteratur tillstår sin ålderdom. När det obestämda, det gestaltlösa börjar intressera människorna, är det ett tecken på att en livsform blivit gammal, att en mänsklig epok nått sitt slut. Därför återfinnas musiken och mystiken i sådana tider nära slutna till varandra. Men även oberoende av om det här är fråga om dekadens eller ej, äro orden ljudkomplex, som en gång för alla äro bundna vid en viss mening och som därför inte kunna förknippas bara i förhållande till sina klanger liksom tonerna. T.o.m. om det vore möjligt, vore därmed inte mycket vunnet. En sådan poesi skulle undanträngas, skulle dödas av den verkliga musiken. Som musikaliskt material äro tonerna orden helt överlägsna.