Sedan de så i den mörka portgången vexlat ett lidelsefullt famntag, försvann Hedvig i trappan, och Kurt stod allena på trottoaren. Men han såg allt annat än öfvergifven ut. Han småsjöng för sig sjelf, gick än sakta, gravitetiskt, än halflunkande, ja snurrade ibland till på stöfvelklackarne. En obekant, som sett honom, kunde haft giltiga skäl att tro, att han fått litet för mycket i hufvudet. Och det hade han nog också, om också ej af den vanliga sortens spirituosa. »Förlofvad karl,» sa’ han och log som ett barn, »förlofvad karl». Och så rätade han upp sig som en gardist vid skyllra gevär, bligade uppåt himlen, som han väntat, att stjernorna skulle lyckönska honom, satte näsan i vädret och sökte se högfärdig ut. Och der han på de mest underliga och ologiska omoch krokvägar vankade hemåt, höll han ett högst osammanhängande tal till rosorna, som han satt i knapphålet och höll i handen. »Det fins rosor,» började han, »vidunderligt doftande rosor och det i novembers regndagar, midt i den grå, filiströsa staden. Hören det, om I viljen eller icke, högvisa kälkborgare till fäder, hören det I kalkylerande, skinntorra mödrar, I pessimister med grå starren, I arma djäflar, som aldrig lärt känna annan kärlek än den köpta skökans. Det fins rosor. Jag har både i knapphål och hand, icke att räkna alla, som blomma i mitt bröst. Du erkefåniga, dumstolliga mensklighet, du som rifver och bråkar, korsar dig och är snusförnuftig, det fins rosor du, om också icke din långa näsa känner deras vällukt, midt i novembers dusk, midt i den filiströsa staden fins det härligt doftande, röda rosor.»