Saken är känd förut, och det var under krigets första år en av den officiella tyska apologetikens kinkigaste uppgifter att i någon mån nöjaktigt förklara, varför anbudet avslogs. Eckardstein låter oss djupare än förut blicka in i såväl engelsk som tysk tankegång. Men varför har han fallit på den olyckliga idén att för hundrade gången upprepa sina stereotypa utfall mot Holsteins » Schrul-lenhaftigkeit » och mot » das Berliner Kleinvieh »? Där kommer in en personlig ovilja, som för vederhäftighetens skull bort vara alldeles bannlyst. För övrigt nödgar han läsaren till spörsmålet: hur skulle dessa memoarer sett ut, om kriget slutat annorlunda? Gång efter annan antecknar han vid de egna telegram och rapporter, som han avtryckt, att de ju icke klart ange hans personliga uppfattning, enärDAGENS FRÅGOR 437 &lt;le, för att ej saken skulle hasarderas, måste avfattas med hänsyn till Holsteins kuriösa mentalitet. Detta må vara en god regel för den underordnade karriäristen men är en mycket dålig för historikern, som gör anspråk på att berätta sanningen utan omsvep. Tydligen skulle åtminstone inga yttre skäl hindrat en annorlunda färgad utläggning, därest tidsomständigheterna så erfordrat. Icke tjänar det till något att tadla ex-diplomaten för att icke på hans lott fallit den upphöjda sinnesro, som tarvades att bli en vår tids Thukydides eller Tacitus. Lika litet gagnar det att för sådana bristfälligheter klandra någon av dessa dagars otaliga memoarskrivare. Men publiken, som läser dem, och forskningen, som skall tillgodogöra sig deras meddelanden, kunna ej frigöra sig från den bittra reflexionen, att dessa digra volymer nästan utan undantag skvallra orn den mänskliga naturens svagaste sidor. Var det förut.för mycket av korrekt tystlåtenhet och prompt lydnad inför de allerhögsta auktoriteterna, är det nu alldeles för överflödande med skarp kritik och hårda angrepp. Man vill gärna fatta även dessa som uttryck för en uppriktig välmening, en bestämd avsikt att bidraga till att sanningen kommer i dagen.