Fattigdomen, den tärande, tryckande, frätande, hade med centnertyngd hängt sig vid hans varelse, förlamande hans kraft, qväfvande hans förr så lågande inbillning, utsläckande alla hans förr så lysande förhoppningar och afklippande de vingar, hvarmed den ungdomliga, förr så friska, leende fantasin ofta kringsvärmat i den anade framtidens omätliga fjerran. Dessa späda varelser utgjorde mormors vällust och hennes sällskap under de stunder, då dotter och måg vore ute på nöjen, dit de fåfängt sökte förmå den så länge betryckta, vid tysthet och tarflighet vana fru Friman att följa dem. Den tröttes vederqvickelse, den gamles styrka, den sjukes lindring, den olyckliges vän är det har då kommit därhän med mig! ” – Den olycklige vred sig på sitt läger, liksom det bränt under honom. Drifvan än i hvitt hvar buske klär, På sin svandunsfäll naturen blundar. Men om Emil förut varit foglig och eftergifven mot denne sin vän, hade han nu deremot alldeles ändrat ton. ” Åh nej, åh nej – jo ” svarade gubben förvirrad. Jag trodde likväl, att man omöjligen kunde hinna blifva sjutton år, förrän man lärt kanna den, och ni är mycket derutöfver, herr Richardson. Denne kom hem utan några; men berättade att der fanns på kartan från förra månaden ett till herr Friman. Du verldars Herre! Kapitenen, som ej hade ringaste aning om hvad som föregick inom hans kajutkamrats upprörda hjerna, lade sig och insomnade tungt. Knappt kunde han inom sitt bröst berga sin glädje; men han vågade ej meddela den åt någen. Oändligt välkommen, herr Lincoln; var god och tag en dans med någon af flickorna bär, om det roar er, förstås, och anse er i öfrigt såsom alldeles hemmastadd i vårt ringa hus. ” Jag har en visa, eller hvad det skall vara, som jag fick tag uti hos en af mina bekanta i Stockholm; jag vet ej hvem som skrifvit den, men jag tyckte om den och skref af den, emedan min hustru som är svenska, alltid när jag far till Sverige ligger mig om halsen och ber att jag skall skaffa henne