– Jag får gå ner till ringaren, tror jag. – sporde Lisbet. Och så har du ju din ko, tös! – Du skall ic-ke stjä-la. – Där är inte för två styfvers reda med mig, och koka potatisgröt kan jag inte alls, för jag ger mig aldrig tid att stöta pärorna ordentligt – det är ingenting trefligt, tycker jag. Att hon var en riktig dansdocka, är ju lätt att förstå: hon såg ju kalfvadans från morgon till kväll. Han tyckte rakt inte om det – och det sa han också rent ut. – Fast jag tycker det ser ut som det skulle klarna nere på västerkanten. – Skall det fortsätta på det här viset, muttrade han en dag, så ser det just inte ut till mycken frid och ro för mig! Därför kallade de dig fåne – de dummerjönsarna! – sa hon enkelt. Men med hvarje år blefvo inspektörens miner barskare, och så kunde det inte längre fortgå på det gamla viset, helst barnskaran i skolan började växa alldeles förfärligt, så att de små blefvo rent vanskötta. Och inte gamla klockare heller! Men nu är det som om den gamla Amanda vaknat till lif på nytt; hon ser vänligt på honom och tittar rundt omkring sig i stugan liksom hon beräknade, hvar hon skulle börja för att ställa lite i ordning. En tid efteråt mötte Pehrson en liten byting, som gick i småskolan. Han kunde förtjänt annat svar än ovett. – Joo bevars, men – komma orden sakta och mödosamt och rösten låter så främmande. Jag ska ta butiken vid korsvägen – jag kan få den, när jag vill. Och så börjades deras gemensamma lefnadssaga, så många andras lik i tung enformighet. Men nu har du inte långt kvar, tills du får pension, och se ’ n kan du ligga och dra dig så länge du vill på förmiddagarna. Han har visst för sig, att det är ungefär detsamma att sitta på en » dragonkula » som på ett sybord. Jag har hört, att du ska ha fått din Rasmus – nu är du väl så lagom tokig i honom? Har jag några rättigheter att vara arg? – sa Lisbet häftigt och med blossande kinder. Täckaren hade synbarligen ingen tur med kvinnor eller barn. Till och med tre pojkar, fosterbarn, begrips.