Farsgubben gick omkring och såg på allt det där, skakade på huvudet och sade ingenting. Han hade överhuvudtaget aldrig för vana att säga som värst mycket; han gjorde sina iakttagelser men behöll resultatet för sig själv. Men det kunde ses på honom, att han icke tyckte vidare om det hela. Han gick omkring på sin egen och sina fäders gård som en främmande, föreföll det honom själv; han kände den snart icke mer igen. Han lät den ena råda och gick ur vägen för den andre, men hur han än bar sig åt, kom han jämt i vägen, jämt på tvären, för allt och alla och icke minst för sig själv. Mors livliga, glada, lättsinniga och något fåfänga lynne rådde alltid på hans blida och försiktiga flegma. Men han begynte grubbla. Det var alltihop rakt inte så som det skulle vara. Något gick på sned, gick på tok, — men det som drev i den riktningen var starkare än han själv, och det var något som han ej kunde få tag i eller se vad det var. Ju mer han grubblade förgäves, dess mer envisades han att grubbla vidare. Allraminst stod det rätt till med pengarna. Det var fördömt stora utgifter nu emot förr i tiden; den ene i lärdomsskolan, den andre på folkhögskolan, den tredje i matlagningsskolan; för alla måste andra arbetskrafter anskaffas för gården, och det kostade omigen pengar; räkningen hos köpmannen var också svindlande hög mot förr. Och ändå kunde han ej begripa ... Gubben öppnade pulpeten och öppnade det innersta facket, tog sedelbunten fram och lade den tillbaka igen, låste och gick med händerna på ryggen ut på marken ... Nej det var icke att begripa, hur alla dessa många stora sedlar, som vandrade dit in i pulpeten, kunde smulas sönder och sjunka samman i ett nu, och att det rakt inte ville räcka till mer som förr, och att bönderna på mycket mindre gårdar än hans och med lika många barn som han och som levde mycket mer i sus än han, som nästan aldrig tog bort från gården, kunde lägga pengar opp och köpa gårdar åt sina söner kontant, medan han sedan länge icke haft pengar på banken, som kunnat bli liggande där och växa till sig ... Han grubblade förgäves vidare, allt mera ensam på sin gård, ensam med sitt grubbel.