När Borgman kom hem för kanske tionde gången denna förfärliga natt, eller rättare fram mot morgonsidan, hade han fortfarande ingen läkare med sig. Men han medförde en liten burk köttextrakt, som han till fabulöst pris kommit öfver på en restaurant, och han bad Mats försöka om inte detta extrakt i mycket små doser skulle kunna skänka den febersjuka de krafter, af hvilka hon nu vore i behof. Äfven hade han med sig en liten flaska vin. Judit hade somnat. Det såg nästan ut som om hon fått sjunka in i den eviga sömnen. Svettperlorna på hennes panna, liksom äfven några svaga ryckningar kring hennes läppar, skvallrade dock om, att lifvet ännu icke flytt. Och man vedervågade försöket. Den svaga buljong, som Mats beredde och pressade in mellan hennes läppar jämte några droppar vin, syntes verkligen, ehuru mycket långsamt, återgifva kraft åt Judits blod. Hennes andhämtning blef jämnare, och det dödsliknande tillståndet följdes af en sömn, som icke längre stördes af de nervösa sprittningar af hvilka man kunde befara ett nytt feberutbrott med skräckjagande yrsel. Först mycket långsamt återhemtade hon sig. Och man hade redan uppehållit sig en hel vecka i Dawson City – Mats som väktare öfver sin sjuka hustru och Borgman som proviantanskaffare – innan det kunde bli en tanke på, att förändra vistelseort. Detta måste emellertid ske med det snaraste, ty af det guld man fört med sig från Juditsclaim, fanns nu icke mycket kvar. För att skaffa sig mer af denna talisman fanns det nu ingen annan råd än att återvända, trots att det proviantförråd, som Borgman lyckats samla under denna vecka, nog icke kunde beräknas vara tillfylles för mer än fjorton dagar, äfven om man däraf beräknade minsta möjliga dagliga ransoner. Samma dag ’hemfärden’ skulle anträdas inträffade emellertid något, som skulle gifva anledning till en hel del äfventyr, hvilka man icke tagit med i räkningen och som vi nu gå att berätta.