– Norberg skall hälsa grefven, att jag inte kan få tag i syrtuten, och säg honom särskildt, att jag är fullt och fast öfvertygad om att han inte lämnat sin syrtut hos kapten Anckarström, utan annorstädes. Tala om för honom, hvad Norberg hörde vid tullen rörande kapten Anckarström, och säg honom dessutom, att kaptenen erkänt, att det var han, som i natt sköt kungen, och att jag berättat för Norberg, att polismästare Liljensparre nu är uppe i hans kammare och sätter sigill på sakerna. Och tala om för grefven, att Anckarström säger sig inga medbrottslingar ha, utan bedyrar, att han är ensam om mordgärningen och att ingen människa haft minsta kunskap därom. Glöm inte att säga grefven detta, och hälsa honom och grefvinnan oändligt från oss allesammans. Och om de fråga, så säg, att vi äro mycket altererade öfver det som händt och att jag varit och sett till de stackars barnen. Hälsa grefvinnan, att det nog är bäst, att lilla Gustafva skickas hem genast. Jag hinner inte skrifva allt detta, Norberg skall genast skaffa sig häst och rida hem. Glöm bara ingenting, utan framför allt precis som jag sagt det. Och bry sig inte om att tala om för någon, i hvilket ärende Norberg varit inne i staden. Det är ett fullkomligt misstag af grefven, att han kvarlämnat sin syrtut hos kapten Anckarström. Hur skulle den ha kommit dit, och hvarför skulle grefven ej ha lämnat dem nere hos oss, om han haft den på, då han sist var här i huset? – Nej, det har nådig fröken så rätt i. Och jag skall visst inte prata bredvid mun. Hvem vill bli inblandad i det här sattyget? Och inte rår nådig grefven för att han har haft den där karlen ute hos sig på Hufvudsta. Inte kunde grefven eller någon på den bofven Anckarströms uppsyn se, att han skulle bli kungamördare. Den uslingen!