Man ser, att i denna skrifvelses ena hälft uttalas ett missnöje öfver sättet af uppmuntringen; i dess andra åter, en protest mot det gifna omdömets fullgiltighet. Öfver det förra klagade Thorild, att det hade yppat hans namn, då vid detta blott en halft hedrande utmärkelse kunde fästas; öfver det sednare, att det hvilade på svaga grunder just i den del, der belöningens nedsättande till half motiveras. I förra hänsigten höll han sig strängt till bokstafven af Sällskapets år 1780 utfärdade kungörelse (med förbiseende deraf, att Sällskapet hade redan 1781 afvikit derifrån genom det accessit, som då gafs åt Adlersparre); han ansåg sig hafva bort endast granskas, och (om han så förtjenat) uppmuntras, men icke nämnas, såsnart han dermed, genom sjelfva belöningen, i alla fall offentligen stämplades såsom en halfmogen försökare. Den sednare hälften af hans sändebref är den för efterverlden vigtigare: ty den är, om icke det första programmet, dock det första programm-utkastet till både hans ästhetiska opposition, och till de (visserligen på eget vis modificerade) fortsättningar deraf, som sedermera framträdde genom Höijer, och sist genom Aurora-Förbundet. – Man kan förutse, hvad härpå skulle svaras. Att nu Kellgren, å sin sida, blef misslynt, må honom ej förebrås. Men han blef uppbragt; han svarade såsom stött, retad, het: och detta var illa. Den insända förklaringen ådagalade tvifvelsutan en oväntad art af ömtålighet, och ett ganska ovanligt mått af sjelfkänsla; men tillika ett sorgfälligt bemödande, att alltigenom nyttja vördsamma uttryck. Ett svar hade således väl kunnat gifvas, der den unge klagaren, utan att Sällskapet behöft uppoffra det minsta af sin värdighet och sina grundsatser, ändock funnit sig tilltalad med en vänligare ton; och troligt är, att denne, i sin dåvarande stämning och ställning, hade derigenom strax blifvit vunnen. Dertill åter skickade sig ingalunda det genmäle, som kom i Stockholms-Postens N:o 60, den 13 Mars, med öfverskrift: ”Till Auctorn af Pris-skriften Passionerna”. Skepelsen af en opartisk tertius interveniens är der förgäfves antagen; minen och rösten svärja deremot; de likna nog mycket en förolämpad skolmästares. Hvad lättast var att besvara, är också bäst besvaradt: klagomålet öfver uppmuntringssättet. ”Om ock Sällskapet Utile Dulci”, säges der, ”ej uttryckligen i sin annonce förledet år utsatt ett accessit jemte det högsta priset, hade dock ett gammalt och vid alla Akademier antaget bruk, jemte sjelfva sakens natur, bort öfvertyga Er om dess rättighet att tilldela mindre belöningar; ej åt ”Medelmåttan”, hvaröfver man vida upphöjt Er; men åt Snillen, hvilkas bemödande, fast ej i alla delar lyckligt, dock varit det i de flesta. Rättigheten att i sådant fall upptäcka ert namn, var en lika så giltig som nödvändig följd af den förra. Det hade varit orättvist af Sällskapet, att tilldömma högsta priset åt ert arbete, då man funnit det äga så betydliga fel; men ännu mera orättvist, att ej tilldömma det något, sedan man så utmärkt berömt det för skönheter af första rangen; och ingenting annat, än ert eget förutgjorda förbehåll att uteslutas derifrån, hade kunnat urskulda Sällskapet för en sådan orättvisa, i edra och våra ögon.” Deremot yttrar sig i det öfriga redan det missförstånd och det påbördande af sjelfmotsägelser, hvaraf Thorild alltsedan oafbrutet möttes: att han ”ej erkänner några Reglor”; att han ”anser Förnuft och Smak för ord utan betydelse”; att han är en yngling, som emot ”upplysta domare”, hvilka dock i honom utmärkt ”en, som hunnit målet närmast”, uppförer sig med en ”oerhörd, icke förfining, utan förgrofning af högmod”; att han ”förnekar alla lagar”; att han ”vädjar till ett fritt och urskiljande Publicum, som skall dömma honom efter sanna grunder, d. ä. ej efter Smak, Förnuft och Reglor”; att han ber Sällskapet utfästa den åt honom ämnade belöningen såsom ett pris ”för den bästa kritiska afhandling om Reglornas värde i de Sköna Konsterna, – som ej hafva några reglor”; o. s. v. Slutligen heter det, till afsked: ”Det urskiljande Publicum skall kanhända tro, likasom Ni, att edra Domare gjort er orätt; om ej genom sin granskning, dock genom sitt beröm: ty det är i sanning tvifvelsktigt, om så litet förnuft och så mycket högmod nånsin varit förenadt eller kunna förenas med ett verkligt snille”.