Ända bort mot de avlägsnaste blå bärgen låg skogen på de buktande åsarna som ett grönt, svallande hav, och nära honom stodo furor med något strängt, rent och allvarligt över sig. Voro de beskyddande eller förebrående, dessa urgamla träd? De hade väl sett och känt hundra vintrars snöstormar, men hade de någonsin förr haft ett sådant kryp till människa så här inpå sig som nu? En sådan orolig, rädd liten stackare, med ett så vekt och dock så stormande hjärta och en sådan fruktan för att icke kunna alls passa i detta underbara liv, där man skulle vara stark som en fura och ha djupa rötter i jorden för att kunna stå sig i stormarna! Men vinden susade och solen värmde och hela rymden var så vänligt vit av flammande vårljus. Gick det an att vara rädd eller orolig här längre? Och innan han visste ordet av slöto sig ögonen och han föll i en tung, trygg sömn, nästan lutad mot den närmaste furans väldiga, grovbarkade stam. Skogen hade alltid lugnat honom och gjort honom stark och modig, medan han ännu var barn, nu sövde den honom som en gammal kärleksfull mor, och han sov nästan tills solen gick ner. Sent på natten satt han med lampan tänd i sitt ödsliga rum och skrev följande, efter att ha ätit något hårt bröd och smör och druckit vatten. Jag har avskrivit det direkt ur hans papper, utan att utesluta eller ändra ett ord. UR DAVID RAMMS SKRIVBOK. »En ensam människas funderingar. Om syndernas förlåtelse. Detta skriver jag därför att jag ej kan sova, fast jag är trött.