Så sammankallades urtima riksdag hösten 1919, och inför denna framlades på nytt arbetstidslagen, som nu, med den ernådda » vänster » - majoritenten i båda kamrarna, gick igenom. Icke med glans och glädje. Ty visserligen hade den Edénska blockregeringens parlamentariska fälttågsplan, sådan den uppgjorts i november 1918, icke hakat sig på någon punkt. Men nummerkarlarna i det liberala partiet begynte tycka, att ledningen, särskilt ifråga om 8-timmarsdagen, gjort så stora eftergifter åt socialdemokraterna, att nästa möte med valmännen kunde gestalta sig mindre angenämt för de titulärfrisinnade. Det var också med mycket sura miner, som de liberala riksdagsmännen vid urtiman svalde den beska drycken, vilken hr Schotte, den » fruktbärande samverkans » mest typiske företrädare inom svensk politik, till på köpet sedan våren ytterligare saftat till med stränga bestämmelser, socialisterna till behag och den genstörtiga högern till straff. Naturligtvis försvarades icke arbetstidslagen från officiellt liberalt håll med en hänvisning till det paktum, som på revolutionshösten hade avslutits med de socialdemokratiska regeringskollegerna. Naturligtvis framfördes, som i all partipolemik, endast » avgörande objektiva hänsyn », de » tungt vägande sakskälen » icke att förglömma. Dessa argument voro i huvudsak av tvenne slag. För det första hänvisades till det obestridliga faktum, att i kap. XIII av Versaillesfreden, den s. k. » arbetets Magna Charta », som innehöll statuterna för deri socialpolitiska sektionen av Nationernas förbund, hade de höga fördragsslutande makterna bekant sig till 8-timmarsdagen, som det nu skulle ankomma på Arbetsbyrån inom Nationernas förbund att genom en internationell konvention föra ut i livet; för detta syfte hade presidenten Wilson inbjudit de presumtiva medlemmarna av Nationernas förbund till en socialkonferens i Washington hösten 1919. För det andra utmålades arbetstidslagen som ett villkor för facklig arbetsfred och som en vågbrytare mot bolsjevismen, som skulle övertyga de svenska arbetarna om vilken fördel den reformistiskt-parlamentariska vägen erbjöd framför den revolutionärt syndikalistiska; i motsatt fall skulle det genast utbryta stora strider på arbetsmarknaden, och svenska arbetarklassen skulle vända hr Branting ryggen och bliva kommunister hos hr Z. Höglund.