— Här brukar jag leka, när det regnar. —] a, jag minns, j ag minns, mumlar sol­ dafen. — Titta! förklarar gossen viktigt: Här från fönstret kan man se byn, och om de våra komma hit, k an man bevaka fienden härifrån, och skjuta på honom också, det har mor s agt! Soldaten 1er litet. På fönstrets träram stå ett par bokstäfver inristade. De ha stått där så länge gossen minns, och synas inte vidare tydligt mer. Men soldaten pekar på dem. — Ser du? frågar han. — Ja. — Vet du hvad det är? Det betyder nanw net på en liten gosse, som bodde här före din far och mor. — F örskräckligt längesen då, säger gos­ sen. Är han död nu? — Nej ... men långt, långt borta. — Hvar då? — I främmande land. — Ha de krig där också? — Ja, de ha också krig. — Hålla de med oss då? Det svarar soldaten infe på. — Berätta mer, ber gossen. Hvarför for han sin väg? Vore han här, kunde jag leka med honom. — Hans pappa och mamma reste och togo honom med sig. Han var så gammal den gången, som du är nu. Han mindes när ro­ senbuskarna på gården planterades och de­ ras första blom. Ha n mindes salsdörren, som knarrar, därför att den är så tung. Han min­ des vinden, där man lekte när det regnade. Han grät när han reste, och han längtade så mycket hit i gen. — Kom han aldrig tillbaka? — Nej. När han blef litet större tänkte han: jag skall arbeta och förtjäna pengar och köpa tillbaka gården, och hvad jag då skall sköta den väl, ack, alla fruktträden, som min far planterade, och uthusen han byggde upp! Och rosenbuskarna — måtte de stå kvar! Men när han blef ännu litet äldre och inte lyckats spara ihop så mycket, tänkte han bara: måtte där bo godt folk och måtte de vara lyckliga därborta! En dag får jag väl ändå så stor slant öfver, att jag åtminstone kan göra resan och hälsa på dem.