knappt kunnat igenkänna den fordom så reslige Rudolph, och likväl var det han. Elisabeths häpna blick undgick honom ej, den framkallade en svag rodnad och ett bittert leende hos honom. ”Du känner mig kanske ej,” sade han med häftig ton, ”och det skulle ej förundra mig; fyra långa års helvetiska plågor till kropp och själ kunna förvandla äfven en engels utseende, hvad hafva de ej då verkat på mig! Och ändå är jag densamma ännu och evigt i mitt hjerta. Men det var ej derom jag ville tala,” fortfor han efter en kort paus och strök med den magra handen öfver sin bleka panna. ”Jag ville blott se dig, ännu en gång höra från dina läppar min dom, och sedan fly, fly för evigt.” Elisabeth teg. ”Svara då,” sade han nästan otåligt, ”upprepa ännu en gång förbannelsen öfver mitt hufvud, och jag vill lemna dig.” Elisabeth teg ännu. ”O, du hatar mig då så gränslöst, att du ej engång vill tilltala mig, vore det än med en förbannelse,” klagade Rudolph, och en tår simmade i hans af sorgen fördunklade ögon. ”Nej, jag hatar dig ej,” sade Elisabeth klart, men sagta. ”Huru?” utbrast Rudolph och en stråle af hopp bröt fram i hans blick. ”Skulle du väl kunna förlåta mig?” ”Hvad har jag att förlåta?” sade Elisabeth sorgligt; ”sjelf har jag varit den brottsligaste af oss båda.” ”Nej, det har du ej. Var det ej jag, som, lik en orm, inträngde i ditt hem och spred der olycka och tvedrägt mellan hjertan, skapade att vara förenade och värdiga hvarandra? Var det ej jag, som förrådde alla pligter af vänskap, tacksamhet och ära, som röfvade sällheten från mitt lifs räddare, dref honom i landsflykt, som förvillade hans maka, och blef hans barns mördare? Är det ej på mig all denna förfärliga skuld hvilar, jemte din rättvisa, ehuru grufliga förbannelse?” ”Har jag förbannat dig? O, då har det skett i en mörk och olycklig stund,” sade Elisabeth snyftande. ”Skulle du ej nu upprepa den?”