– Till en början tör det kanske också vara nog att åstadkomma en brytning mellan Struensee och drottningen. Framför allt behöfva vi en konselj. En ensam man kan icke sköta alla de löpande ärendena på ett tillfredsställande sätt. Om Struensee åtminstone nöjde sig med att omkullkasta allt inom landet! Men han blandar sig också i utrikesangelägenheterna och hotar att kompromettera vårt förhållande till främmande makter! Det där klingar bittert, och Brandt förstår hvar skon klämmer. Det glimtar till i hans ögon, han njuter föreställningen om, att Struensee personligen griper den pudrade räfven i nackskinnet då och då! – Jag har tagit mig friheten utbedja mig detta samtal – Osten småler förbindligt – för att öfverlägga med er, min käre grefve, om hvad som bör göras. Utan ert bistånd, kan ingenting uträttas. Som en ingifvelse kommer det öfver Brandt, att ögonblicket är inne, då han med tillbörlig glans kan uppträda som fäderneslandets räddare. Med en djupsinnig och bedröfvad min framlägger han den plan, som sväfvat i dimmorna öfver hans själ allt sedan han mottog det första anonyma brefvet. Dock säger han intet angående dess ursprung och bifogar till yttermera visso några förbättringar, som han själf utspekulerat i mörka stunder. – Osten lyssnar uppmärksamt och nickar alltsomoftast, gillande – Brandt talar ifrigare och ifrigare: – På Rudersdahl skulle ni vara tillstädes, min käre grefve, jämte öfverstelöjtnant Numsen och andra invigde. Ni skulle då öfvertala kungen att låta föra Struensee till Kronborg och hålla drottningen internerad i sina egna gemak, tills vidare – Hm – invänder Osten – Jag fruktar – mina ämbetsplikter skulle icke tillåta mig att så där aktivt deltaga Ni, käre vän, är däremot i hög grad situationens man. – Nej, för all del – erinrar Brandt, förbindligt bugande – Min närvaro på Hirschholm är en nödvändig förutsättning för planens realiserande. Jag skall draga uppmärksamheten från ert förehafvande och dessutom – han småler tvetydigt – någon måste verkligen försöka trösta drottningen!