Men borta bland fjällen levde Ingefrid i sin koja, och lappen bar troget bränsle och vatten till hennes härd. Ett helt år märkte hon, att han gick modstulen och tystare än förr. Till sist, när hon frågade, varför han var oglad, berättade han om slaget vid Stiklastad. »Min själ flög i fågelhamn omkring där under pilregnet», viskade han sorgset leende. »Det var första gången jag sett Arnljot Gelline blekna och darra. Han trodde inte längre på styrkan i sina egna armar, utan på Olov Haraldsson. Då förstod jag, att hans stund var kommen. När bönderna för andra gången spände bågarna, hade han redan stupat.» Ingefrid satt i dörren med händerna knäppta om knät och blicken långt borta bland de ändlösa fjällkammarna, där aldrig något vallhorn hördes. »Ni män, som bo därnere i byarna eller skogarna», sade hon, »gårdsmän och ödemarksmän! Så länge ni lita till egen kraft, går det er bäst.» GREK-KONUNGENS GÅRDVAR. Det var en gård med stor odal och en hassellund, där de präktigaste nötter kunde plockas. När de äldsta av gårdsfolket inte längre orkade att vara med i arbetet ute på åkern, gingo de ändå omkring därhemma, tysta och kloka, och sysslade träget med olika småting. De sovo inte tungt som de unga, utan lyssnade vaksamt vid minsta buller. Stampade hästarna oroligt i stallet, eller började åskan att mullra, genast stego de gamla upp för att se efter, att ingen fara var på färde. Först när de voro döda och borta, märktes det rätt, till hur stor nytta de varit. Så hade det fortgått från far till son, från släktled till släktled. Och när julmånaden bröt in med sin skymning, samlades gårdsfolket i stugan och offrade till deras minne.