— Jag vill inte se dig i någon mans våld, fortsatte hon. Du är så oberörd, så full av oskuld. Jag älskar just det oberörda och oskuldsfulla hos dig. Det är något underbart med en ung orörd flicka som du. Jag blir god bara av att sitta och se på dig så här på avstånd. Hon drack ur sitt glas och fyllde det på nytt. — Jag hade en svår tid då — när jag var sjuk, sade hon med ett häftigt begär att väcka Angelas medlidande. Jag var på en nervanstalt, ett vårdhem. Det var konstigt folk där. Själv hade jag nog mitt förnuft i behåll. Men det fanns andra som voro åtskilligt till galna. Det var otäckt att leva ihop med dem, må du tro. Jag hatade de där människorna. Men ofta måste jag ändå skratta åt dem. Där fanns en präst, som trodde att han var Jesus från Nasareth. Han hade mörkt skägg, och håret hade han benat i pannan, precis som den riktiga Jesus på tavlorna. Men det var en mycket gnatig och otrevlig Frälsare. Han var så hög och befallande, alla måste tjäna honom, och alltid ville han äta kräftor. Och ändå gick han med Nya testamentet på grekiska under armen, och i det hade han väl kunnat läsa om hurudan Jesus i verkligheten skall ha varit och att han aldrig brukade äta några kräftor. De kallade honom för Kräftjesus. Och så fanns där en ung flicka, som var skön som en dröm. Men ibland jamade hon som en katt eller skällde som en hund. Då måste jag verkligen skratta, fastän jag ändå nästan jämt grät både över henne och mig själv. O, jag led! Angela lyssnade undrande. Något sådant hade hon aldrig hört talas om. Hon kände sig orolig. Hon undvek Bells sugande blickar, så rädd att Bell på nytt skulle få det infallet att kyssa henne. Men Bell var försiktig. Hon böjde sig endast fram över bordet och tog Angelas hand i sin. — Din lilla hand ... mumlade hon och smekte den lätt. Så släppte hon åter handen. Nu tände hon en cigarrett. — Nå, Angela, sade hon muntert, trivs du här i Stockholm? Angela ville gå, men nu började ju Bell på nytt fråga ut henne. — Har du många väninnor? frågade Bell ivrigt. — Jag har Paula, svarade Angela.