Genomskinlig dallrande luft låg öfver land och haf. Längst inne i det stora rummet vid sängen satt nunnan, en blek, medelålders kvinna med allvarliga, fina drag, upplysta af ett par vackra bruna ögon. Radbandet gled snabbt och oupphörligt mellan fingrarna, under det läpparna sakta rörde sig utan att frambringa något ljud. Äfven under det hon sysslade med den sjuke, lade kudden till rätta eller mätte ut dropparna, rörde hon läpparna. Hon var aldrig så upptagen af bönen, att hon ej tänkte på den sjuke, och aldrig så upptagen af den sjuke, att hon glömde bönen. Ibland sjönk radbandet ned, och från något gömsle i den vida nunnedräkten tog hon fram en andaktsbok, i hvilken hon läste. Allt som oftast flög ett surrande bi eller en mångskiftande fjäril in genom det öppna fönstret. Nunnan lyfte ögonen från boken, när det surrande ljudet närmade sig, och slog med sin smala hand ut i luften för att jaga undan den bevingade fridstöraren. Så sänktes åter blicken. Men i samma ögonblick patienten gjorde den minsta rörelse, fäste hon de bruna ögonen på honom med allvarlig uppmärksamhet; behöfde han hennes hjälp, lades boken undan, i annat fall fortsatte hon läsningen med samma djupa andakt. Den andra af dessa tysta vakterskor var en ung kvinna, som satt framme vid de öppna glasdörrarna, men med stolen vänd inåt rummet, så att ej den minsta rörelse den sjuke gjorde skulle kunna undgå henne. Men medan nunnan vakade med detta stilla, pliktmättade, afslutade lugn, som läres i klostercellen, vakade den unga hustrun med en bäfvande själs ångest, ett älskande hjärtas bultande vånda, med hvarje flygande pulsslag, hvarje skälfvande nerv. Det syntes på de nästan pinsamt uttrycksfulla dragen, på den mörkröda ångestsky, som i en sekund målade kinden för att i nästa sekund strömma tillbaka mot hjärtat och låta hyn återtaga sin vanliga, matta blekhet, och på ögonen, som skiftade färg och uttryck allt efter som tankarna jagade hvarandra.