Psykiaterbaserad undervisning av allmänläkare i diagnostik och behandling tycks enligt nyare studier ha liten och kortvarig effekt [13-15]. Dessutom finns särskilda kapitel om diagnostik och behandling av ångestsyndrom inom primärvården och hos barn och unga samt ett kapitel om hälsoekonomiska aspekter. Frågan är ju om behandlingsmanualer, kliniska riktlinjer och offentliga rapporter kan förändra praxis hos dem som behöver det mest? Att den evidensbaserade medicinen värderar den psykodynamiska skolan lågt är väl känt [10]. Det är också vanligt att ångestsyndrom uppkommer vid somatiska sjukdomar som astma [1] och cancer, även lång tid efter det att cancern har botats [2]. När SBUs rapport » Behandling av depressionssjukdomar « kom år 2004 hade den externa granskaren Per Bech [9] en from önskan: » Måtte den bli läst! Min uppfattning är att en handlingskraftig hälsooch sjukvårdsminister snarast och i statlig regi bör göra den här typen av program tillgängliga för alla på Internet och varuhus, i stället för att överlämna det hela åt privata aktörer. De senare har svårt att få gehör för sin terapi, främst därför att det här finns så få studier av ångestsyndrom. « Jag kan naturligtvis säga detsamma om ångestrapporten, men vem är den egentligen skriven för? När det gäller ångestsyndrom är problemet att patienterna inte söker vård [6] och att allmänläkarna, som träffar flest patienter, varken klarar av att diagnostisera ångestsjukdomar [7] eller att ge rätt typ av behandling [8]. Det är en historiens ironi att Seligman [16] samma år kom med sitt skarpa angrepp på » efficacy studies « i psykoterapi (» efficacy « är resultatet av en terapi i en randomiserad, kontrollerad studiedesign, i motsats till » effectiveness « som är resultatet i klinisk rutinpraxis). Projektgruppen hade till uppgift att granska olika behandlingsmetoder, och det är både förståeligt och beklagligt att den inte har gått in mera på egenbehandling via självhjälpsgrupper, dataprogram eller Internet. Dessvärre ingick det inte i projektgruppens uppdrag art ge några rekommendationer för klinisk implementering av fynden i rapporten. Det är alltså ett stort och olöst problem hur den psykiatriska kompetensen bland allmänläkarna skall kunna förbättras, och det är ovisst hur ångestrapportens budskap skall kunna nå fram till dem.