Kvinnan satt upprätt med händerna knäppta öfver knäna. Men de blickar hon kastade utåt öknen talade om en tröstlöshet utan gränser. Palmen hörde, att det vemodiga suset i dess blad blef allt starkare. Kvinnan måtte också hört det, ty hon vände sina ögon uppåt mot trädkronan. Och i detsamma lyfte hon ovillkorligen sina armar och händer. »O, dadlar, dadlar!» ropade hon. Det låg så stor längtan i rösten, att den gamla palmen skulle önskat, att den ej varit högre än ginsten och att dess dadlar varit så lätt åtkomliga som törnbuskens nypon. Den visste nog, att dess krona hängde full af dadelklasar, men hur skulle väl människor kunna nå upp till en sådan svindlande höjd? Mannen hade redan sett hur oåtkomliga dadelklasarna hängde. Han lyfte ej en gång hufvudet. Han bad hustrun, att hon ej skulle längta efter det omöjliga. Men barnet, som tultat omkring för sig själf och lekt med stickor och strå, hade hört moderns utrop. Den lille kunde väl ej tänka sig, att hans moder ej skulle få allt hon önskade. Så snart man talade om dadlar, började han stirra på trädet. Han funderade och grubblade hur skulle han få ned dadlarna. Hans panna nära nog lade sig i veck under de ljusa lockarna. Ändtligen flög ett småleende öfver hans ansikte. Han hade funnit ut medlet. Han gick fram till palmen och smekte den med sin lilla hand och sade med ljuft barnslig röst: »Palm, böj dig! Palm, böj dig!» Men hvad var nu detta, hvad var detta? Palmbladen susade, som om en orkan farit genom dem, och uppför den långa palmstammen steg rysning på rysning. Och palmen kände, att den lille var den öfvermäktig. Den kunde ej motstå honom. Och den bugade med sin långa stam inför barnet, såsom människor buga inför furstar. I en väldig båge sänkte den sig mot jorden och kom ändtligen så djupt ned, att den stora kronan med de dallrande bladen sopade ökensanden. Barnet syntes hvarken förskräckt eller förvånadt, utan med ett fröjderop kom det och lossade klase efter klase ur den gamla palmens krona.