Så stod han och funderade litet, medan de andra sågo sig till godo, och trevade enligt gammal vana med båda händerna i västfickorna. Ett bekymrat drag lade sig över pannan. Men så kom den angenäma erinringen, och med ett enda ryck fick han upp portmonnäen ur bakfickan. – Jag har varit uppe hos Bohm på sjukhuset, sade han och slog i sitt glas. Den sjuke hade för någon gång brukat sälla sig till stambordet. Han hade cigarrbod mitt över gatan och, i motsats till de andra, var han oftast i besittning av litet pengar, förtjänta på aftären. Dessutom hade han bondpengar, ärvda efter en farbror, som haft farm ute i västern. – Nå? Sex medkännande stämmor framställde frågan. Det låg i allas intresse att få veta tillståndet. – Nå? – Han kände inte igen mig längre, svarade Örn och drack. Det lär vara stark förkalkning i ådrorna. – Han dör kanske ifrån oss? Karl-Crispin uttalade denna förmodan, visserligen ganska lugnt, men med utstående ögon. – Sannolikt. Det vart paus. Alla tycktes tänka på dödligheten. – Det bleve stor förlust för ... saloonen ... började Zebulon på måfå. Karl-Crispin gav honom ett vasst ögonkast. – Han går utanpå er allesamman, sade han bitande. Han drog några häftiga drag med trasan och stjälpte omkull ett par glas. – Era ... era yrkesbommare! – Va? Örn, som alltid gjort sig hörd hos Brunos för sin lärdom, lät sitt frågande utrop gällt skära genom lokalen som för att visa sin myndighet – och Karl-Crispin, som hade starkt väderkorn för pengar, föll undan. Han tog en pris ur dosan och skrattade undskyllande. – Och du, som ska resa, sade han ännu en gång med en stämma, alltför mjäkig att vara en mans. – Ännu en sup åt oss var, befallde Örn. När de fått det begärda, fortfor han: – Jag ska fara – ja, visst ... – Men sup nu inte upp respengarna, som du gjorde förra gången, inföll Hugo rättframt. Örn tittade förargad på honom. – Var inte rädd, sade han tvärt och vände sig bort.