att orden ej äro stympade, att rimmen äro någorlunda goda och att versmåttet grundar sig på qvantiteten. Sistnämda omständighet var i synnerhet ny och ovanlig. Att Lönnrot skulle grunda versmåttet på qvantiteten var emellertid helt naturligt, ty såväl i runorna som i de klassiska språkens poesi utgjorde ju qvantiteten grunden för versmåttet. Med ännu större stränghet än i dessa versförsök hade Lönnrot redan tidigare tillämpat qvantiteten i de hexametriska stycken ur Homerus, han i finsk öfversättning meddelat uti "Muistelmia". I dem förefans väl till qvantitetens tillämpande kanske större skäl, då denna redan tillhörde originalets versform. Men i ett sångstycke! "När i ett sådant accenten åsidosattes", sade qvantitetens motståndare, "få orden ett alldeles onaturligt uttal och blifva obegripliga." "Men så är det ju äfven i den gamla runan", sade Lönnrots anhängare, som voro många; "accentens åsidosättande är ej ett fel, utan tvärtom en oundviklig fordran, och dessa runors såväl sångare som åhörare har det beredt en stor njutning." Detta var obestridligt, men likaså obestridligt var äfven, att alla moderna folks versmått är baseradt på accenten, ej på qvantiteten, och att äfven det finska örat tycktes, åtminstone i dikter af modern form, begynna fordra accentens, om också icke uteslutande herravälde, så åtminstone fridlysning. Försvaret för qvantiteten tystnade småningom, och accentens åsidosättande försvann från diktningen. I den diktart, Lönnrot ifrigast och på sin ålderdom uteslutande idkade, nemligen i psalmerna, åsidosätter ej heller han accenten, utom i versens början, hvilket liksom genom en tyst öfverenskommelse skalderne emellan blifvit tillåtligt. Till Lönnrots psalmdiktning bestod den yttre anledningen deruti, att styrelsen år 1863 nedsatte en ny komité för uppgörande af ett finskt psalmboksförslag och Lönnrot äfven kallades till medlem deraf. Snart blef han, ehuru redan öfver sextioårig, den verksammaste mannen i