Och allt som deras dödsdagar nalkades, rann stunderna saktare för henne, försenade af minnenas vånda. Ett år! Hon förundrade sig öfver, att hon gått igenom det, att hon inte en kväll tagit tio för ett af de söfvande pulfver hon fått af sin doktor. Hon frågade sigbäfvande: skall jag möta dem igen, Karl och min lilla gosse, ifall jag gör det? Hon visste blott: då får jag hvila, då tar våndan ände, då blir jag borta som de. Och bäst vore det. Han gick vidare framåt skogsstigen, hon följde efter. Det var den dagen, då bokarnas knoppar slog ut. Dröjande sänkte sig kvällssolen ned emot backarna i väster. Som när en drottning går från fest, drog den sina gyllene slöjor från skogarnas kronor, släpande öfver slättens gröna gräs upp för kullarnas sidor till topparna. Så var den borta. Som en skinande rubinvägg stod himlen bakom höjdernas svarta vall. Och den pärlemorvita skymningen sväfvade öfver nejden. Anemonerna tindrade hvita i det skuggade mörka löfvet från i fjol, som sofvit under snön. En vipa flög skrikande genom de vita molnen på ängen, i sänkan hördes knarren ge sitt läte. Sakta nynnade Verner för sig själf, som om ingenting händt: — Vi går och ser på inullen. Han upprepade orden gång på gång. — Nå fortsätt! Jag är idel öra. Sådan borde han vara, då tyckte hon om honom, fylld af stämning, med tanke på annat än dem själfva. Äntligen kom det: Vi går och där vi lagt Vi vandrar, och säger: ser på mullen våra frön. till björken på kullen snart blir den grön. — Var det inte mera? Försök skall ni se det går — sökte hon lifva upp honom. — Inte nu. Kanske om en stund. » De vandrade tysta sida vid sida. Han tänkte: om jag inte räddar henne nu, så blir det aldrig af. — Märta, hör mig — hur länge vill ni att jag skall lyda? — Alltid. Låt oss tala om annat. — Det kan jag inte. Jag är väl människa jag som ni. Mina känslor går högt, de också. — De också? Mina är döda — hviskade hon bittert. — J a.