Kanske drottningen visste, att hon kunde vara själfull och söt ensam med henne och endast af blyghet blef stel och tyst i herrsällskap — och att styfdottern inte hade en enda framstående egenskap mer än den obestämbara att slå an på herrar. Var det mer än mänskligt, att hon höll den lilla koketten en smula ur vägen och lät sin egen dotter få en chance? » Hon smålog. » Och sagan om prinsen, som gifte sig med gåsvakterskan? » » Den är vacker nog, » sade jag, » ehuru jag inte tror, att äktenskapet blef lyckligt. Låt vara att skillnaden i kunskapsgrad den tiden inte var stor; det måste dock hafva funnits tusen småsaker i sätt att vara, att tala, att äta — fast de båda åto med fingrarna — som dag för dag skilde dem mera åt; skämt, som för gåsvakterskan utgjorde höjden af kvickhet och som prinsen våndades under — någon verklig välsignelse kommer sällan af mesalliancer. » Hon fortfor: » Och så ha vi sagan om prinsessan Törnrosa. » » Sagornas pärla! Jag har icke hjärta att kritisera den. Låtom oss hoppas, att prinsen hade tålamod att förklara och åter förklara alla dessa nya tankar, nya uttryckssätt, nya sedvänjor, som växt upp i världen på de hundra år, hon slumrat under rosorna. Låtom oss hoppas, att hennes okunnighet i allt detta för honom var och förblef en ljuf och skär oberördhet, icke en irriterande enfald. » » Se där, se där, » sade den gamla. » Reflexionen är alltid med. Huru enkla kunde icke sagans hjälpmedel vara, just därför att hon aldrig behöfde frukta kritik. Hon duger icke för er tid. Ja, om jag skulle föra dig in i sagans värld lifslefvande, du skulle dock icke kunna hämta något där. » » Jo, gör det! » utbrast jag ifrigt. » Jag skulle förtälja hvad jag ser på det sätt, som lämpar sig för min tid. » Hon svarade icke, hon endast såg på mig med sina underliga ögon, och det blef tyst i rummet. Dammet dansade i solstrimman, katten spann i spiseln, ugglan drömde uppe under taket. » Se nu ut, » sade den gamla.