Också i de allvarligaste sammanhang kan humorn glimma till. Haren, som kommer med budet om Ainos död i havet, yr in på gårdstunet. De skvattrande pigorna undrar om han kommer för att kokas eller kanske stekas, men han gnyr och gormar tillbaka: ”Här må själva Hin ha hamnat, Fan skall fräsa i er panna! Jag skall bringa er ett budskap, jag är sänd med sorglig hälsning.” Men humorn kan också behärska hela sånger, såsom den om Väinämöinens björnjakt. Under striden med vilddjuret är den gamle sångaren och skogsgängaren upphetsad, men när han väl lyckats ta bestens liv och fått lunsen vält på stolpkälken och drar i väg med den till hemknuten, är han alldeles yr av lycka. Han överöser den med smeknamn, kallar den för ”skogens äpple”, ”trinda truls med honungstassen”, ”ljuvligt bruna pöspäls”, ”ludna nosen” osv. — ord som har paralleller i den folkliga magien och sålunda till en del kan uppfattas som noaord, vilket visar huru det som är tabu kan bidraga till åstadkommande av en estetisk effekt. Hela skogen är full av ropen från den lallande och sjungande gubben: Flickorna skall du ej frukta, räds ej för de långhårfagra, var ej blyg för våra hustrur, vilkas vida strumpor hasa! Och när han till sist skall dra skinnet av björnen, talar han inställsamt till den: du skall inte vara ledsen, fällen skall inte förfaras, skinnet inte skiftas, inte ges till bjäfs åt slynglar! Men mer än av munterhet och humor präglas ”Kalevala” av svårmod och ensamhetskänsla. I all folkdikt — kanske i all poesi överhuvud — är sorgens ton mer förnimbar än glädjens. Lusten eller glädjen uppfattas lätt av oss på något vis som hörande till våra frioch rättigheter. Lusten eller välbefinnandet kommer till vårt medvetande bara de korta ögonblick då de, från att ha varit suspenderade, återintar sin plats. Smärtan däremot är alltid en främmande kropp i vår tillvaro. Smärtan kan aldrig assimileras.