så dolde hon det omsorgsskolbok i mytologi var den första i sitt fuIIt. Vad mig beträffar, ingav hon mig slag jag höll i giriga händer. Hon gav samma vördnad och beundran som de mig undervisning i skalor och övningar upptäcktsfarare skulle göra. vilka ha förpå den lilla kammarorgeln, som hennes Wagner-Matinén. DIKTER av av ARNOLD LJUNGDAL ARBETARE. När ar sirenernas ljut om morgonen sliter sönder nattens svarta förhänge och människoströmmen lik en grumlig flod väller in över fabriksgården — då klingar mina steg bland tusen kamraters: proletärer som jag som med krökta ryggar träder sin hopplösa fångpromenad till dagens arbete. I vår själ ligger glädjen en mördad dröm längtan bor kuvad i våra hjärtan, otåligt hamrande, packande att bli f r i att få springa som ett rop över våra läppar i jubel över livets fullhet, över skapandet, skönheten, lyckan. som - Men Iågan tynar. Aldrig vår dröm blir dåd. Dag läggs till dag och år till år som uttjänta trasor i lidens smutsiga byk. Bakom oss flockar i mörka grupper ett nytt släktled färdigt att rycka i n, och vandra vidare i fotspår dem vi själva trätt. Våra glesnade skuror hälsar de friska krafterna, och med trötta, skälvande händer räcker vi åt unga kamrater att bära allt längre framåt genom seklen vår bästa klenod, vår levnads dyraste arv: revoltens sammanrullade fana, - UTOPI. D rom om skapandets lycka, om dag som skall dröm slumrande innerst inne i våra hjärtan glimmande mol vardagens grå enahanda som en diamant bland kisel, Dröm om morgon i dunkel framtid, när livet är otvunget stolt och rent och arbetets sång är en hög visa sjungen i frigjort jubel av glada kvinnor och män, Gryning: därute väntar oss dagen med utbredda armar. Kväll sjunker mjukt, och med trötta lemmar vänder vi leende hem från vårt arbete. Natt. Stillhet. Fabrikerna sover. Mätt av sitt verkandes larm har staden slumrat in vid mörkrets bröst, hämtande ny kraft ur lugna jämna andetag. - Längtan, dröm, utopi morgon i dunkel framtid.