Från stranden väster om Rökneöarna utskjuter en udde, som har form af en hammare med två hästöron på hjässan. Vid det smala näs, som sammanbinder denna udde med fastlandet, anlade Nerikes lagman Ulf Gudmarsson en gård, hvilken efter honom blef kallad Ulfs hammare eller Ulfshammar och norr om boningshuset uppförde hans hustru fru Birgitta Birgersdotter en träkyrka. Under tidernas lopp har kyrkan blifvit ombyggd, och klarbärsträd och syrener trycka nu sina blommor mot rutorna, men utanför ligger än i dag den sten, af hvilken den stränga frun betjänade sig, då hon steg till häst. Hennes namn bor icke lika träget på folkets läppar nu som förr, men ännu i min barndom hörde jag äldre personer i bygden tala om henne nära nog som hade hon ridit sina färde aftonen förut. De berättade, att då hon en gång efter slutad mässa redan hunnit ända till sjöstranden, drog hon sig till minnes, att hon i kyrkan hade hört någon nysa utan att själf tillfoga ett gudhjälp. Genast red hon tillbaka in i kyrkan ända fram till altaret och uttalade sitt gudhjälp med hög röst. De menade nog, att det var ett tecken på hennes stränghet mot sig själf, men nästan beständigt nämnde de henne med bäfvan. Där hon kastade sitt ridspö, uppsköt genast en lind, och till Vadstena red hon tvärs öfver sjön på öppna vattnet. Under höstkvällarna, när ljusterelden gled utefter vassen och fiskaren böjde sig öfver båtkanten med hatten djupt neddragen och det sexuddiga spjutet lyft till hugg, utpekade allmogen i vattnet de brinnande hofspåren efter hennes häst. För mig blef hon en skymningssaga, ett spöke, en naturande, om hvilken jag helst ville höra talas, när jag satt framför brasan, glödhet om pannan men iskall utefter ryggen. Ännu vid ljusan dag tänkte jag sedan på henne, när jag såg sjön sträcka sina skogiga armar mot söder, där solvägen ledde öfver vattnet bort mot det okända och lockande. Den mörka ryttarinnan och den gåtfulla sjön med sina underjordiska hemligheter, sina kringsväfvande syner, sin hastiga vrede, blefvo för mig ett och samma väsen. Vätter betyder troll, sjörå, men för mig betydde det ordet Heliga Birgitta.