Träkåk vid träkåk. Fallfärdiga trappor, dinglande fönsterluckor, rutor af lump! I smutsvattnet på den urgröpta tegeltrottoaren vältra ullhufvade ungar i lysande paltor, och från rökande män och snattrande kvinnor på trapporna står utefter gatan en evigt rinnande ström af intima meddelanden och husliga tvister. Här kommer en sprätt i gula pantalonger och fotsid grönsvart rock direkt från judeståndet, och genast omringas han af kurtiserande negerdamer med armarna i kors öfver oskylda bröst. De tunna kjolarna framhäfva magen, hoppande af vällustigt skratt, hårets otaliga småflätor, virade med röda trasband, sticka upp som kaktustaggar. Urgamla turbanklädda matronor vagga fram med bleckmåttet bräddadt af skummande öl och ösa glåpord öfver bröder och systrar, som hänga kring krogdörren för att insupa ångorna från den färgade whiskyn. Här och där mellan husen skjuta upp återvändsgränder, spärrade af baksidan på ett palats eller af ett staket om en trädplanterad bakgård. Det är någon infödings förtviflade försök att hålla stånd mot lilla Afrikas stank och orgier. Ack, snart skola träden förkväfvas af giftiga ångor, blommorna dö och en morgon palatsets fönster befinnas förspikade med bräder. Invånarna fly för att väster om floden bilda ett nytt Amerika. Då släppes Barrabam lös på allvar. Gränden genljuder af hesa, triumferande skratt, spjälluckor smälla hårdt mot väggarna, gula utsvultna hundar gläfsa fritt, och i de utbredda pölarna simma lustigt melonbitar, majsblad och papper, glödande i djupaste karmosin. Men de hvita planken, som stå så läckert i solljuset, öfverdragas med prof på gryende negerartisters sensuela fantasi.