Vårt te vi drucko, och hjärtligt jag njöt att ej blifva trugad med skinka och gröt. Snillets drottning njöt, Räddad i ert sköt, Med sitt hof i edra fria Iunder; Ofta hit ur borgen Kom hon, tyngd af sorgen, Blixt i ögat, moln på Junopannan: Då steg skalden fram, Söfde med sitt glam Kvalets orm, och blixten blef en annan. Fest sig knöt vid fest; Helst till fot, till häst, Drog man ut att söka bygdens håfvor. Hagens skälla ljöd, Torpets tomte bjöd, Högsta gäster in på bästa gåfvor; Sommargrönt och gädda, Smultronbär och grädda, Skott och valthorn i den glada skogen; Nicopompi sång Lafaridondon Alltid klarstämd, alltid redobogen. » I dessa Atterboms verser rullas upp för oss en tafla, full af stämning från det glädtiga och vittra lifvet vid detta hof, där Dalin strängade sin lyra, där en kvick och liflig drottning samlade kring sin person, hvad den tiden Sverige ägde ypperst af andlig begåfning, skönhet och älskvärdhet, och där den skämtsamma tonen ändock aldrig blef slipprig eller lättfärdig, just till följd af den höga sedliga ställning, som Lovisa Ulrika själf i motsats till sin stora samtida, Katarina den andra, intog. Genomgår man nu helt nyktert Dalins vitterhetsarbeten, finner man alla dessa smådikter till konungen, till drottningen, till hoffröknar m. fl. skäligen matta, och man påminner sig Franzéns strof i den berömda sången öfver Creutz: grund och botten hjärtligt tillgifven. Han å sin sida var ett mönster af äkta män, och deras trohet till hvarandra var obrottslig. Utan tvifvel kan deras äktenskap räknas till de lyckligaste i den tidens furstehus. Hennes ställning till sina äldre barn var däremot långt ifrån god; synnerligast kom hon i ett spändt förhållande till Gustaf den tredje, hvilken ändock i så mycket liknade sin mor och af henne fått för lifvet bestämmande intryck.