» Herr officer », sade srgeanten och gjorde honnör, » jag hade för en månad sedan ett äfventyr med en ryttare, som sade sig heta Karl och bo här. Han tänkte på ingenting annat än att rädda den som genom att oegennyttigt utsätta sig för faran gifvit honom försvarsmedel i handen. Detta trots skall den lömske bernhardinern dyrt få umgälla », röt Wittenberg, sparkade till dörren med sina sporrklädda hälar, så att den flög upp på vid gafvel, och ilade med snabba steg ned på gatan. » Den polska kronan, den försvann ur min åsyn! » Far är nu i den sinnestämningen att han nog skall göra allvar af sin hotelse. » » Ser ni, VesterslätaJakob är en styf karl och en herreman, och han skall aldrig ge sin dotter åt Per, hur duktig han än må vara. Per ryckte hastigt fram sin pistol och rigtade den mot Svens hufvud. Obehagligt störd af konungens inträdande, röt fogden: Sedan är jag eder man! » » Han skall dö! » utropade den gamle stridsbussen. När detta var gjordt, gick konungen sjelf in i kyrkan, som var alldeles full af bönder, och från hvars predikstol gamle mäster Per talade med en värdig själaherdes allvar och känsla. Dessa fördes å svenska sidan af öfverste Torgel och statssekreteraren Canthersten. » Evige Gud », skrek Anders till, » då ha de väl mördat dem! » ’ Du störtar både dig och vår gamle fader i förderfvet, om du ställer till något uppror ’, skrifver Johan, ’ ty du kan väl icke begära att konung Gustaf för frändskapens skull skall tillgifva edra oupphörliga stämplingar mot hans krona och religionen. ’ Ha, ha, ha! De hade också detta yttrande på tungan: » Har folket söder om elfven (Göta elf) bidragit så mycket till landets befrielse från juten? » Ingen hade naturligtvis något att invända mot detta yttrande, och ingen fans heller, som kunde gifva Uplandens härdade folk annat än rätt. » Vi få väl se hvem som till slut vinner striden. Plötsligt försvann denne. » Ja, det var sant, vi skulle taga reda på stigmännens tillhåll, men »