Efter denna inledning skildrar Elisabeth Barrett Browning de förhoppningar frihetsrörelserna i Toskana ingåfvo henne, medveten som hon var, att »nationerna varda hvad de vilja», och hon uttrycker hoppet, att regeringarna skulle tyda ordet folk, som nu ljöd från alla håll, i dess rätta betydelse: Majestät. Hon vill ingen omstörtning; vill ej tända lidelser men väcka samveten och påminner om att friheter icke nödvändigt äro frihet, att hopen icke är ett folk, förr än hvarje medlem i densamma är människa och alla hvarandra jämlika – därigenom att de andligt fullvuxna, som själfva kunna plocka sina drufvor, böja vinrankorna till jämnhöjd med barnens läppar! Diktens andra afdelning skrefs tre år senare, under det i Italien rådande djupa missmodet öfver det felslagna befrielsehoppet. Här säger Elisabeth Barrett Browning, att hon böjer sig djupt »i det stoft af tempel och städer, som kallas Italien», för att afbedja, att hon trott några kungliga eller påfliga löften om frihet, att hon glömt »det historiens luft hållits het af furstliga meneder», att hon hoppats, att friheten kunde vinnas af ett folk, som ännu hvarken ägde vishet eller tålamod. Men med oböjd trosvisshet tolkar hon trots folkets fel dess rätt till frihet och säger dess förtryckare, att ett folks lif icke kan trampas till döds under enväldets häl, ty för hvarje afhugget hufvud uppväxa nya!