”Jag vet allt!” ropade hon häftigt. ”Det är Werén – jag känner nu att det är han brefvet ... brefvet” Och hon sjönk sanslös till golfvet. Samma morgon, omkring en timma förut, hade kapten Bildt – utan att han ännu meddelat sig med någon – från min far erhållit det bref, som tillkännagaf dödsposten. Den arma enkan vaknade åter till lifvet. Det förekom henne då så tomt och kallt och ödsligt att hon icke ansåg det blifva möjligt att lefva. Men qvinnans krafter kunna ej på förhand mätas – och den fordna ”miss Lotten” hade ännu en så stor mängd öden och sorger att genomgå, att denna första blef endast liksom en ingång till de kommande. En dag randades likväl äfven för henne fridens solsken – och nu ser hon tillbaka öfver de flydda tiderna, liksom öckenvandraren, hvilken hunnit oasen, ser på den tillryggalagda vägen med tacksamhet mot den hjelpare, som gått bredvid och alltid visat på målet. Kärleken vid 90 år. Då jag om söndagsmorgnarne, nyskapad efter lördagens vilda lekar på stranden, utgick ur mamsells händer, fick jag alltid om somrarne före kyrkdags göra en efterlängtad visit hos ett gammalt äkta par, som bodde i ett litet gult hus vid torget, ett helt hus, bestående af endast två rum. Men nedanför huset åt gårdssidan ledde en liten trappa ned till en liten hage med tvänne land, bestående af fyra sängar hvartdera; och rundtomkring landen gingo breda rabatter, på hvilka en otrolig mängd de mest varierande nejlikor, förutom ”jungfrun i det gröna”, ”prinsessans vagn”, m. fl., florerade. Nejlikorna voro dock hufvudsaken: deras egarinna och vårdarinna förstod i grund hemligheten af deras skötsel, och hon var lika stolt öfver hvarje ny varietet, hon skaffat sig från grannrikets berömda trädgårdar och äfven ifrån längre aflägsna land, som någonsin en tulpanälskare, då han med kostnad och möda skaffat sig en ny löksort.