Se ' n nyss i Zions gård dess portar blifvit slutna Och suckar till vår Gud i stillhet där utgjutna Vid hjertats fromma qual, Så syns vårt måltidsbord med hvita linnen brutna I denna blomstersal. I hafven hjertats språk af Lärarns läppar njutit; Han säkert er påmint, hvad feladt är och brutit Inom vår Kungaborg, Hvems mer än ädla blod i Mördarns fotspår flutit Till all Europas sorg. Välkommen, Svenske Män af ädel börd och ära, At i er trogna famn hvarandras frid begära Inom en verld så tung, Där mörka händelser förvilla och besvära En Gammal med en Ung. Påminnom oss vår lust i denna blomstersalen Vid foglens lätta flygt ur björken och till alen Med sång i hvar allé! Af Pukarn hvirfvel slogs, af Skalden höllos talen, Och skotten blixtrade. Från denna glada dag ett år nu fullt försvunnit, Då ögat mellertid i strida tårar runnit För Fosterlandets Far. Knappt än ett manligt bröst med sveda öfvervunnit Så bittra sorgedar. Dens blickar mer ej syns, dens hurra mer ej hviftas, För hvilken dessa band vid altarborden skiftas Till minne af hans dag. Ej glädjens sångechor af Snillets Bröder stiftas Med fordna lifsbehag. Dock, vörda den Försyn, som jordens troner skakar, Och vet, at till dess hämd ej krigets fackla sprakar Ur Fosterlandets famn. En Skyddsgud Himlen sändt, som öfver Sverige vakar I Gustaf Adolphs namn. Ej Manheims gamla bygd en dödlig magt förfärar: På hafvet råder Carl, Neptun hans vimpel ärar, Och fruktansvärd är den; Till lands med varma spann i segerlystna härar Prins Carl är Segraren. I Rikets milda värf Prins Carl han är densamma, Så redlig, öm och stolt, som under Hoglands flamma Hans blick till Sverige vändt, Då kring hans kölar sågs Tritonerne anamma Neptuni Medregent. Förenom då vår bön för Fosterlandets lycka, Bekänn en Öfverhet, gån at dess tron besmycka Med hjertan ifrån er!