Fröken Signe ryckte till sig plånboken för att lägga fotografin tillbaka, men hon gjorde det så ovarsamt att ett par visitkort föllo ut. Gustaf von Eytzing stod där i stora, feta bokstäfver. Hennes goda humör vände åter, hon skrattade sig halft fördärfvad. — Säg, Dutti lilla, när har du blifvit adlad? — Asch, låt bli korten! Det är bara för hotellen därute, man blir ju så mycket bättre betjänad. — Ja, det förstås. Och så är det visst bra för dina — affärer i Berlin och Paris, eller hur? Förgäfves väntade hon på svar. — Vill du således att jag går? frågade hon om en stund. — Gör som du tycker. I våningen intill slog klockan åtta; det var en stor matsalsklockas långsamma, djupa slag, och när det sista dallrat ut var tystnaden mera tryckande än förr. Fröken Signe satt orörlig, hopsjunken. Hon lät blickarna fara öfver mattor och väggar, följde tapetmönstrets slingrande rankor, de tröstlöst regelbundna. Öfver skrifbordet hängde Edelfelts Landshöfdingen och på de andra väggarna några af Rezniceks dansande par, hvirflande om i glad kättja. Så måste fröken Signe tänka på den morgon, då hon första gången vaknade i detta rum, en morgon efter en vild maskeradnatt, och hon mindes hur hennes sömntyngda ögon förvånade stirrat på dessa samma bilder, tills hon fått klart för sig hvad som händt. Aldrig, aldrig i hela sitt lif hade hon gråtit som den gången, och hon hade ändå fått pröfva på många sorger; men då hade han varit så snäll och rar, talat så vackert och lofvat henne allting hon önskade, kysst henne och kallat henne en liten dumbom, allt under det han plockat confettin ur hennes hår. Till slut hade han lyckats trösta henne, och medan tårarna ännu runno nedför kinderna, hade hon fått lof att skratta åt hans galna historier. Hur många glada stunder och hur många goda dagar hade de icke haft sedan dess! I synnerhet den första tiden, då hon gick omkring hos honom och stökade som en liten husmor, sydde i knappar och märkte näsdukar och knäckte nötter åt honom framför brasan.