Det gled nu stora svarta skyar för solen och klockorna begynnte ringa till begrafning. Lydia slöt ofrivilligt ögonlocken som för att slippa se de kalla färgerna eller kanske för att bättre kunna lyssna. Den var så oändligt rörande den tarfliga klangen som aldrig begärde att blifva hörd utom af sina egna. En klagan, men som innerst skalf af stålfast jubel. Berättade den icke om släkten efter släkten, som bundna i skuggan stirrat mot ljuset? Kanske törstande efter att lefva därute, kanske drömmande om att en dag resa sig och bryta banden. Men aldrig en och en, hand i hand måste man vandra ut i lifvets glans, tills dess är det godt att vara många om att lefva i skymmet, kort är ändå lefnaden all, ack flyktig som ett blomster på marken, intet att räkna mot den ovanskliga härligheten, all längtans fullbordan, fattigt folks stora upprättelse. Detta ringde de spruckna klockorna in, och när Lydia reste sig och gick vidare in i skogen, där tallarna stodo täta långt, långt bortåt smög klangen med och blef i det rymliga djupet till ett mjukt fulltonigt strängaspel. Hon såg smärtare och rankare ut nu, dragen hade fått strängare linjer. Sitt tunga hår bar hon benadt midt öfver pannan i en jättefläta, som slogs ett hvarf från nacken om hjässan. Den rena stilen passade förträffligt hennes väsens kyliga tillbakaträngdhet. Hon log spotskt: lögn skulle Måns säga, lata och småsnåla bönder är det, ingenting annat. Måns bara ser, han hör aldrig. Han lägger aldrig örat tätt intill ett yttre lif, tills han förnimmer rytmen af en dikt. Då skulle han förstå att ord och handlingar bara äro opålitliga genljud och vrängda återspeglingar af den dikten – verkligheten närmast spillror som flyta upp på ytan, spillror af tankeskeppen inunder där de slungas mellan djupets klippor – af drömslotten som byggas och grusas. Alldeles som när han ville lära henne se skogen – genom naturkunnighet! Saken är att Måns bara äger ett par ögon, men två får man ha. Det ena öppet – spejande talar om sina upptäckter för det andra slutna. Då börjar det slutna ögonparet också se, och hvad det ser är det hela.