Inte fingo de mycken hjälp av Titti med uppackning och dukning. Hon och Ville lutade sina huvud samman över en ritning – jo, de hade verkligen en ritning framför sig – utbredd på däcket i hans båt (men de vände ryggen till det övriga sällskapet ...?). Blev Titti kallad att hjälpa till, så kom hon visserligen, men var ögonblicket efter åter vid ritningen hos Ville, och så letade de andra efter smörasken eller den inlagda sillen, tills de upptäckte, att hon i bådskan ej tagit saken med sig. Däremot var Torsten Sele en god hjälp för Dina. Han var så ivrig att bådas händer oupphörligt kommo att snudda vid varandra, och märkligt var det, att Dina, fastän utan skuld till det skedda, dock rodnade lätt och höll ögonens mörka fransar sänkta. Efter att ha avtäckt ett fat rykande varm potatis förklarade Dina allt klart till angrepp, och man ropade på Ville och hans flicka. Men de hade naturligtvis annat göra än att lyssna. Då tog Knut en varm potatis, smög sig bakom familjen caput och lade den behändigt i hans nackgrop. Nu höll det på att bli batalj, men fadern avvändes, och sällskapet slog sig ned i största sämja, där det lämpade sig bäst, och började kalasa. Många ögonblick hade heller icke förgått, innan Knut gjorde sig till talesman för den allmänna meningen: Styvare själ att lägga in sill än morsan finns inte i den här världen, sade han med övertygande tonfall. Hur var väl stämningen för övrigt? Ack, ack – språket är så fattigt! Emellertid hände detta: Fader Sol satt uppe i den blåa oändligheten och var vid det ljuvligaste söndagslynne. Sedan tidig morgon hade han haft sin uppmärksamhet riktad på båtskjulet och intet annat hört än hammarslag, hyvlars väsande och enstaviga repliker, men nu ... Ha, ha, ha! Gamle far kunde icke låta bli att skratta med i konserten och strök en skylock från örat för att bättre höra.