Ty du är son till en likadan far; godt rykte jag hörde 125 Om Dulichiern Nisos, att ädel han är och förmögen. Hans son säges du vara, och sjelf välmenande synes. Derföre säger jag dig; gif akt du, och hör hvad jag talar: Intet svagare finns, som näres af jorden, än menskan, Bland de varelser alla, som andas på jorden och kräla. 130 Ty ej nånsin hon tror, att hon ondt skall framdeles lida, Medan kraft af gudarna ges, och hon knäna kan röra; Men när qvalen också af saliga gudarna sändas, Äfven dem ovillig hon bär med modiga sinnet. Förty sådan är själn hos de jordbeboende menskor, 135 Sådan dagen dem gifves af gudars fader och menskors. Ty tillförne jag ock bland dödliga tyckte mig lycklig, Och mång brott, för min kraft och mitt mod jag vikande, gjorde; Ty jag förlitade mig på min fader och bröderna mina. Orättrådig derför ej vare en dödelig nånsin, 140 Utan njute i ro af de skänker, som gudarne gifva. Så jag friarne ser mellertid anstämplande nidverk, Ödande egendomen, och skymfligt bemötande makan För en man, som jag tror från vänner och fädernejorden Länge ej dröjer; ty nära han är; dig måtte en gudom 145 Föra till hemmet hän, att ej den mannen du möter, Då han kommer igen till älskade fädernejorden! Ty jag menar minsann, att han ej blodflöde förutan Uppgör saken med friarne, här till sin boning han kommer. Sade; och offergjutande drack af det ljufliga vinet, 150 Och i händerna lade pokaln på männernas höfding. Men han i salen gick, bedröfvad i innersta hjerta, Skakande hufvut; förty ren ofärd anade sinnet. Dock han ej så slapp dö; ock honom snärjde Athene, Af Telemachos' händer och lans att kraftigt besegras. 155 Och han satte sig åter på stoln, från hvilken han uppstått. Men nu lade i själn klarögda gudinnan Athene På Ikarios' dotter, förståndiga Penelopeia,