När helst Mellin inträdde i vårt hem, lyste alltid solen fram, äfven om det var mulet i den yttre luften. Han hade alltid ett Johannisutseende med sitt långa, ljusa hår, sina klara, milda blå ögon och sin hjertegoda min. Och alltid kom han med händerna fulla af litterära nyheter, och tankarne och läpparna fulla med stora, stora planer för stora arbeten och små intagande planer för mindre stycken, som han ärnade utgifva, ty han hade allra minst sex à sju idéer och icke blott idéer, utan sex à sju arbeten i gång på samma tid. Han var i egenskap af författare icke blott outtömlig, han var outransaklig, ty hvart räckte han ej till? Med slutet af 1846 fingo vi ett gemensamt intresse i Thomsons senare utgifna bibliotek »Nya Svenska Parnassen», döpt af Mellin; han hade från många år tillbaka (från Nicanderska tiden) stått i relation med Thomson. Och vänskapsrelationerna dem emellan upphörde aldrig. Vi kollationerade nu våra blifvande tillgångar för biblioteket. Jag meddelade planen för »En natt vid Bullarsjön», hvilken han icke blott till dess tendens fullt gillade, utan gaf mig äfven många vinkar och ett trofast handtag vid skildringen af missionärens (hjeltens) vistande i Lappmarken. Å min sida fick jag del af planen för Unga Grefvinnan, som han ärnade kalla en novell, men som skulle bli en verklig roman, huru kinkigt det än var att denna dam skulle komma och inkräkta på Trettioåriga kriget, Gamla tidens historia för ungdom med flera. »Men», sade han, »jag vill aldrig vara oridderlig emot damerna, och derför skall min »Unga grefvinna» nog finna uppröjd väg, åtminstone så pass som en gångstig att sätta sina små fötter på.»