Han sade det med blicken ut mot stjärnorna och liksom i förbigående, som om han inte fäste någon vikt vid det. Och ingen mer än Arvid hörde det. Och vid tiotiden slumrade han åter in och sof med långa, djupa andetag. Erik vakade hos honom, och de andra gingo till sängs. Men Erik hade redan vakat åtskilliga nätter, och det är möjligt att han nickade till i sin länstol. Och när huset vaknade nästa morgon var den gamle död. Det blef en kall och våt höst. En dag i oktober, i middagsskymningen, gick Arvid Stjärnblom Drottninggatan uppåt på väg hem. Han gick och grubblade öfver Lydia. Han hade efter sin fars död fått ett litet bref från henne, helt kort och så tämligen konventionellt – man kunde läsa det så, att hennes tanke var långt borta ifrån honom; men det var inte sådant att man måste läsa det så ... Han hade inte gjort henne något besök; hon höll ju så strängt på att han inte skulle komma till henne annat än när hon väntade honom. Men han hade sändt henne en liten rad om att han var återkommen till staden. Det hade nu redan gått ett par veckor sedan dess. Ett par gånger hade han i mörkningen gått öfver Johannes kyrkogård och sett upp mot hennes fönster. Första gången var det mörkt däruppe, andra gången lyste svagt ljus. Han gick och undrade och grubblade öfver henne. Var hon kanske i verkligheten redan trött på sitt fria och ensamma lif? Ty för det mesta lefde hon ju ensam – utom med honom umgicks hon ju knappt med någon annan än fröken Ester Roslin ... Längtade hon kanske ibland tillbaka till sitt gamla hem, till sin lilla flicka och sin gamle man, som var så lärd och vis? Hade hon kanske varit på besök där nu i höst, men inte velat säga det till honom ? Han hade kommit till hörnet af Tunnelgatan. Den föreföll honom alltid som den hemskaste gata i Stockholm. Icke desto mindre vek han om hörnet in i den trånga, mörka, smutsiga och stinkande gatan, stinkande af lukten från bryggerier och snusmalerier och allt möjligt, gick den fram till Brunkebergstunnelns mynning, uppför trapporna och in på Malmskillnadsgatan, vek af åt vänster och gick mellan gamla grafvar och glesnande träd öfver den stilla kyrkogården. Nej, det var intet ljus i fönstret.