Emellertid vet han sig vara kallad till något högre än att förnöta sitt lif i en afsides landsortsstad, medan andra, långt mindre högborna än han, trängas i hofgemaken, kommendera armén och förvalta statens högsta ämbeten. Han tviflar icke på, att det förr eller senare måste komma en förändring, och medan han väntar, söker han göra sig lifvet så behagligt som möjligt. Det finns i Altona några få människor, med hvilka han finner nöje i att umgås, och till dem hör framför allt stadsläkaren Struensee. I hans lilla hus vid Palmaille är Rantzau trägen gäst. – Jag hoppas, ni stannar i afton, min käre grefve? Jag skall styra om, att vi få eld i kakelugnen – värme brukar hjälpa. – Jag tackar. Jag har vant mig vid er gästfrihet, min käre vän, och skulle verkligen ha svårt att undvara ert angenäma sällskap. En tjänare kommer in med famnen full af stora vedträn, som han placerar i den öppna spiseln, hvarefter han slår eld, tänder bålet och flyttar en bekväm stol fram till elden. – Tack, tack, min gubbe! säger Rantzau och slår sig ner. Hvad är det du heter nu igen? – Wolff, ers högvälborenhet. – Javisst, ja. Så hette också en af mina förfäder, men ser du, han blef kung af Danmark Nå, för ditt vackra namns skull får du stoppa den här pipan åt mig Redan gjordt? Godt, då är allt i den skönaste ordning, och du kan försvinna, frände! Struensee står borta vid fönstret och låter sin blick tankfullt stryka öfver trädgårdens aflöfvade buskar och träd, som huttra i den frusna snön. Djupt nere bakom krönet af den branta sluttningen flyter Elbens svarta strömfåra mellan de hvita, iskantade stränderna, under en grå himmel med lågt flygande moln, som jagas fram af en hvinande östanvind. Det skymmer redan.