Ju längre han såg på tornet, dess bättre förstod han, att det var som framväxt ur själfva klippan. Det syntes honom omöjligt, att det på vanligt sätt hade blifvit rest af människor. Det var berget själft, som en gång hade velat växa, såsom jorden växer upp till skog och gräs, och så hade tornet kommit till. Och han förstod hvarför det hade blifvit så tungt och hemskt och betryckande. När han nu tänkte på sin drottning, som vuxit upp där, trodde han, att hon måste likna en grofhuggen stenbild, som han sett stå öfver ingångsdörren till en kyrka. Han tänkte sig henne ej annorlunda än som en grå gestalt med långt, orörligt ansikte och med platt kropp och med händer och fötter, som voro två gånger längre och två gånger bredare än ännu någon människas varit. »Men det är så mitt öde,» tänkte kungen och red vidare. Och han kom färjestaden så nära, att väktaren på andra sidan lyfte hornet till läpparna för att blåsa ut hans ankomst, och vindbron drogs upp, och porten i det fasta tornet gled upp för honom. Men så höjde kungen pannan och höll inne hästen. »Jag är ju ändock en kung,» sade han, »och ingen människa kan tvinga mig att göra hvad jag ej vill. Ingen i hela världen kan förmå mig att fara och möta den där stenbilden. Jag skall väl ha någon glädje af att jag är en kung.» Därmed svängde han om hästen och red tillbaka samma väg, som han kommit. Han red i stormande hast, liksom om han varit rädd för att bli fångad och saktade ej farten, förrän han kommit in bland albuskarna på strandängarna under Fontinsberget. Och drottningen fick sitta kvar i det grå tornet och sörja och längta. Och hon hade lena kinder och blixtrande röda läppar, hon hade böljande, korpsvart hår, genomspunnet med guld, hon hade en röst, klar som sång och ett klingande skratt. Men hvad hjälpte det kungen? Han red bort på den smala vägen mellan alarna. Och var det ej mindre sumpigt och fuktigt än nyss omkring honom, så var det åtminstone ej mer, än sist han for där. LEGENDER GAMLA AGNETA