Det småningom allt tätare, allt mera förkväfvande hvilar en verklig arbetets mystik öfver denne lägger sig öfver känslorna, tills slutligen knappt naive kämpe af gammal nordmannastam. Han en enda liten värmande låga orkar tränga känner barnaglädje öfver tillvaron, han fröjdas igenom och bära vittne o m att elden, trots åt sitt arbete som åt lifvets glädje, han ser lika allt, dock ännu glöder på djupet. strålande belåten ut vid skrifbordet som mellan MELLINS FOOD af Läkarekåren erkändt Det blir så » gammalt och vant » att dagligen se framför sig det ansikte man en gång ansåg för det ljufvaste i världen och på hvars åskådande man trodde sig aldrig kunna tröttna! Så » gammalt och vant » att se de händer, hvilka den första tiden höljdes med ridderliga kyssar för den minsta lilla smekning eller tjänst, troget och tyst, dag efter dag ständigt syssla omkring en — man tänker inte ens på det längre, » man vet j u så väl ändå hvar man har hvarandra och att man håller lika mycket af hvarandra som förr alla demonstrationer förutan. » Inte har man numera tid eller ens sinne för sådana barnsligheter som att hviska ett enda dåraktigt ömt litet ord i det öra, man en gång för länge sedan fyllde med bedyranden om en kärlek så stor, att intet på jorden skulle kunna förkväfva eller matta den. Andra kunde det hända — oss aldrig! Vår kärlek var den stora, den äkta! Och det är nu förresten den jag talar o m. Den, som aldrig var annat än ett rus, » en eld i blånor », den ligger snart kväfd, icke under hvar dagsdammet, som väl ofta knappt hunnit lägga sig däröfver, utan under sin egen falaska, ohjälpligt slocknad, och inte hela Nordsjön i storm kan längre få den att flamma upp — så på den spiller jag inte ett ord 1 Nej, det är den verkliga kärleken, jag menar, och som j a g är viss på så många gånger skulle kunna räddas undan den skendöd, för hvilken den så ofta blir ett offer, och som j u i sina verkningar kan komma lika mycket ondt åstad som den verkliga förintelsen.