Men snart försvinna äfven dessa märken af något annat än den eviga vintern, och man ser endast hvita snöytor eller blåhvita, glänsande ismassor, hvart ögat vändes. Och det är här, som foten ofta nog sjunker djupt för att endast med svårighet åter kunna dragas upp och flyttas till ett nytt steg, kanske med samma besvärliga resultat. Efter ett par tre timmars sträfvan på en våglängd, hvilken under normala förhållanden kunde tillryggaläggas på en half timme, nådde man nyss nämda plats, kallad Stonehouse. Detta rastställe är ett klippigt utsprång, och de första af de sju eller åtta, som man sedan hade att passera, innan man ändtligen når foten af själfva piken, som reser sig till en höjd af närmare ett tusen eng. fot. Här funnos talrika spår af de skaror, som dragit förbi på denna väg och hvilat sig på denna punkt, hvilken i mycket bär utseende af att vara en afskrädeshög. Här lågo afbrutna stafvar, rester af uppgjorda eldar, en mängd tömda konservburkar, stumpar af rep och remmar, trasor och hvarjehanda annat, hvilket icke bidrog till att höja behaget af att få hvila ut en stund efter de besvärligheter, man redan måst utstå för att kunna, så att säga uppnå denna andra förstuga i detta väldiga komplex af sten, is och snö. Vid Stonehouse är den absoluta gränsen för all vegetation, och namnet har platsen fått af en väldig, öfverhängande klippa, som tagit formen af en människoboning. Som det blåste en isande vind redan här, lagade vi, att vi fingo en stunds lä under denna klippa, där vi äfven intogo en förfriskning, bestående af medfördt kokadt te, tillsatt med whisky för den, som så önskade. Äfven fick man till detta en skeppsskorpa att knapra på, medan en af indianerna berättade den föga uppmuntrande historien, att på denna plats hade året förut en man från Boston – hvilken samlat en hel del guld i Klondyke, men varit för girig att kosta på sig resan med flodångaren till Michaelovski och sedan till San Francisco – blifvit mördad och utplundrad, hvarpå man störtat liket utför branten under oss.