Otvifvelaktigt nedskref Kellgren ofvanstående rader i den känsla, att hafva gjort den unge försökarn en både full och lysande rättvisa. Den var det ock, från hans ståndpunkt. Man ser, att stycket, om än bekajadt med den ”vådliga och onödiga nyheten” att vara ”bundet i ett mot den allmänt godkända Smaken (eller ”den erkända Skaldekonsten”) stridande orimmadt daktyliskt versslag” (Hexametern), dock egentligen, i alla andra afseenden, förklarades värdigt det högsta priset; och det oaktadt de åtskilliga fel, som blefvo ganska rigtigt anmärkta. Inför vår ståndpunkt taga sig visserligen både det hindrande skälet och dess motiver (särdeles ”onödigheten”) besynnerligt ut. Mellertid var Kellgren, då han afgaf det anförda omdömet och tilllade, att vid namnsedelns öppnande auctorn befunnits vara ”Herr Thomas Thorén, Juris Studiosus”, långt från att ana, huru han med dessa penndrag afgjorde bemälte Thoréns hela lefnadsöde. Äfven om den andra täflingsskriften hade han yttrat, väl onöjaktigt, men ingalunda ovänligt: ”N:o 6. Jordbrukaren, Ode: Rien n’est beau que le vrai. Boileau. – Detta skaldestycke, äfven författadt i daktylisk blankvers, ägde samma fel och någongång samma skönheter, som det näst förutnämnda.” Näppligen undgick honom, att bägge voro af samme författare. Han blef alltså ej litet förundrad, när den tillämnade pristagaren, som kort efter sin glädjeutgjutelse för Heurlin hade läst Stockholms-Postens N:o 48, insände ”till Sällskapet Utile Dulci” följande skrifvelse, hvilken i samma tidning N:o 53, den 4 Mars, finnes införd.