Halfvor föll nu in. — »Det är ju obegripligt viktigt med barnen och hvad de få för uppfostran.» — »Storm har uppfostrat hela socknen och dig med, Halfvor.» — »Men han har då inte lärt oss att föra ett rätt lefverne,» sade Karin. — »Det tänker jag, du Karin alltid försökt.» — »Jag skall säga dig, Ingmar, hur det är att lefva efter den gamla läran. Det är som att gå på en rund stock, ena stunden står man, och andra stunden faller man. Men om jag låter mina medkristna taga mig i händerna och stödja mig, så kan jag gå rättfärdighetens smala väg utan att falla.» »Ja,» sade Ingmar, »men då är det ingen konst heller.» — »Svårt är det ändock, men det är inte längre omöjligt.» »Men hur var det nu med skolmästarns?» frågade Ingmar. — »Jo, de som hörde oss till, togo barnen ur skolan. Vi vilja inte, att barnen skola höra något af den gamla läran.» — »Men hvad sade då skolmästarn?» — »Han sade, att det var lag, att barnen skulle gå i skolan.» — »Jag tänker så med, jag.» — »Så sände han fjärdingsman till Israel Tomassons och till Krister Larssons och hämtade barnen.» — »Och nu äro ni ovänner med Storms.» — »Vi hålla oss bara till hvarandra, vi.» — »Ni äro nog ovänner med alla människor.» — »Vi hålla oss fjärran från dem, som bara vilja locka till synd.» Ju längre de tre talade samman, ju mer sänkte de rösterna. De voro alla mycket ängsliga för hvarje ord, som fälldes. Det syntes dem, att samtalet tog en bedröflig riktning. »Men från Gertrud kan jag hälsa dig,» sade Karin. Hon försökte att slå an en gladare ton. »Hellgum har talat mycket med henne i vinter, han säger, att hon nu i afton vill sluta sig till oss.»