Till den varma, soliga Rivieran hade de kommit för att kämpa mot döden, men dödens starka arm hade dragit dem intill sig, och nu lågo de nedbäddade i denna kulle, långt, långt borta från fäderneslandets gränser och från allt, hvad de haft kärast på jorden Nej, han ville icke dö! Orden fastnade löjtnanten i halsen, ty i dörren midt emot fick han syn på Sigrid komma inskyndande vid broderns rop, med högröda rosor på kinderna och leende mun. Greta bar i dag ovanligt nog en hvit dräkt samt hvita handskar och hade stuckit en blomma i bröstet. » Nej, jag låg blott och drömde om de glittrande böljor, under hvilka ni vaggades, och därför var nu min första tanke riktad dit ned mot det blånande djupet. » Ja, det måste vara Sigrid. Jag tror solskenet har slagit er åt hufvudet. Hon sänkte tankfull sitt hufvud. Hans konstlösa verser och anspråkslösa föredrag innehöllo den snillrikaste symbolik af renaste vatten. » Hvad ni har sofvit förskräckligt länge denna morgon. Då skola vi öfvergå att tala litet om krig. » Nu såg Greta upp på honom igen. Men nu var fröken Gretas tålamod slut. Och naturen hade öfverträffat sig själf i sträfvan att åstadkomma harmoni mellan ramen och infattningen. Och sjukdomen föranleder ofta, att man får resa till en badort och roa sig litet på samma gång. – dunk, dunk. Är det du, Sigrid? » Jag ville åter till mitt kära Hallstanäs. Om själfbehärskningen svikit mig och vreden fått makt öfver mig, eller om jag med barsk min hade vändt mig om och sökt tillrättavisa det lilla odjuret, så skulle jublet blifvit oändligt. Det kunde naturligen ej bli fråga om, att hon med den minsta min skulle förråda, att han en gång varit hennes hjälte, och att hon nu kände sig orolig, nästan betryckt under väntan på att återse honom » Åh jo, åtminstone går jag och lägger mig om nätterna ordentligt, utan att hålla någon serenad för vackra karlar. – Afklädning! » Han skulle minsann väta på krutet för motståndarna.