Ofta hör man om sommaren i de arktiska trakterna ett genomträngande skri i luften. När man söker efter orsaken härtill, finner man, att det utgår från en kryckja, mindre ofta från en stormås, som häftigt förföljes af en fogel, stor som en kråka, mörkbrun, med hvitt bröst och långa stjertfjädrar. Det är labben (Lestris parasitica L.), af de norska fångstmännen känd under namnet tjufjo, härledt af fogelns läte i-o i-o och dess oförskämda tjufnatur. Då tjufjon ser en kryckja eller stormås flyga bort med en räka, en fisk eller en späckbit, anfaller han genast. Han flyger dervid ytterligt snabbt af och an omkring sitt offer och hugger det med näbben, ända tills den angripna fogeln antingen släpper sin fångst, som då genast uppsnappas af tjufjon, eller ock slår sig ned på vattenytan, der han är skyddad mot anfall. Dessutom förtär tjufjon ägg af andra foglar, i synnerhet ejdrar och gäss. Om äggen blott några ögonblick lemnas utan skydd i boet, är han genast framme och visar sig härvid så glupsk, att han icke skyr att anfalla bon, hvarur de häckande foglarne blifvit bortskrämda af menniskor, sysselsatta med äggplockning endast några alnar derifrån. Med otrolig färdighet hugger han hål i äggen och uppsuger deras innehåll. Om brådska är på färde, sker detta så hastigt och ur så många ägg efter hvarandra, att han under stundom blir stående orörlig, oförmögen att flyga vidare, innan han åter uppkastat hvad han slukat. Vid hvarje plundring af en ejderholme tager tjufjon sålunda sin andel. Fångstmännen äro, med anledning af detta intrång i deras näring, mycket förbittrade på fogeln och döda den när de kunna. Hvalfångarne kallade den »struntjager», emedan de trodde, att han jagade måsarne för att tvinga dem att afge sina exkrementer, hvilka »struntjägaren» sades spisa som en läckerhet.