Maglena släppte grenen. Hennes ögon brunno svarta af harm. "Ja-a han sa de." Antes uppsyn var tungsam och sorgsen. "De stack just som så ondt i mej, må du tro." "Ja, då skäms jag te gå ut i bygden hos folk. 'Stuli', just som Jan Ers Kalle, som hade stuli åf en handelsman och sitt i häkte ner i stan." Maglenas läppar började skälfva, tårarna kommo flödande. "Stinta, du må väl veta att jag int är god för te göra sånt!" "Men de är farligt att nån bara ha sagt sånt. Mor skulle väl ha dött om hon hört de." "Mor lär väl si hvad som rätt är hon, där hon är, så int ängslas jag för de. Jag ängslas mer för farfar i elakgården." "Hvad då?" "Jo, du vet de Maglena, att finndrängen sa, de Brita hade kommit in te farfar på måron och skulle lägga på elden där, och då hade han fått slag." "Så han inte kunde tala om att han gett dej klockan och fällen." "Han hade fått slag stackarn, och kunde int röra sig ur sängen", vidhöll Ante saktmodigt. "Far och mor i gården och småpojkarna hade kommit nerfarande till farfar. Dom hade sett att klockan och fällen va borta. Farfar hade förmått säga att jag fått begge delan af 'en. Karlarna härma hur han sagt. Dom stamma som farfar. G-g-g-ossen h-h-h-a f-å-tt k-k-k-klockan och f-ä-ä-llen, G-g-g-rels s-s-sska int få de. " "Han var behändig farfar, och godaktig. Men dom vardt väl sint pån?" "Dom vardt de. Sonhustrun, hon hade skakat en och sagt att han skulle ta fram klockan, och Grels hade vari så sint att han hade gråti och sagt allt hva ledt var te farfar." "Å där låg han ensammen, ingen te ty sej till", sade Maglena med ömmaste medlidande i rösten. "Jo, han fick den han kunde ty sej till, för si du han dödde igår