– Har onkel då inte hört talas om dessa fruntimmer som säga: „jag vill det? “ – Och ändå, din gamle krabat, inföll Oskar, tar du dig litet extra förplägning hos „Bulla-Greta “. Vi begåfvo oss emedlertid hem till prostgården, der jag hoppades få återse den ädla gifverskan; men hon var redan hemrest. – Godt! utropade Nanna. återtog hon och besvarade det hjertliga ögonkastet med ett leende, i det hon fattade Oskars hand. – Ja, återtog Nisse, morsk är jag i dag. fatta tag i min hand! – Men nu skall jag väl fråga, me ’ n jag kommer ihåg ’ et, om det är sanning, att Herr Oskar skall bli riktig doktor? – Tack! Prostinnan Granlund såg bredvid sin man, temmeligen liten ut, ehuru hon var ett fruntimmer af medelmåttig längd. – Och huru mycket, tror mamma? „Der man skall ha sitt bröd, ska ’ man efter ’ t “ säger folket i min hembygd. – Ack! – Magistern! Vänligt nickade Oskar ännu några gånger åt de två vid trappan, innan han och majoren försvunne för deras blickar i den dunkla af linéa doftande skogen. – Deraf kan jag alls icke finna mig smickrad. Men det är han inte. – Jag tror aldrig, att Nisse kan bli kär. – Ja, bror Hillerström, svarade prosten och lade sin hand på majorens axel. tillade Oskar. I den gamla sparrlakanssängen låg en stor svart och hvit katt och sof godt på sitt öra. – Nej, nej, Nils! Nisse smålog. – Det förtjenar inte att tänkas på. – Siså, nu är jag qvitt min börda: mitt samvete är lättadt Helsa! Dock lofva ej, utan att hålla! – Ja, att allt dethär är veritabel verklighet, inföll Nisse, dragande sig tillbaka under alhäcken, det känns, min själ, på regndropparne. – Ni vet således mer, än jag. – adjö “ – „ödmjukatjenare “ – „lycksam resa – „sammaledes “ – „tackar ödmjukast! “ „glöm inte bort oss “ – hördes öfverallt.