(Annandagsjulkalas på Sätra. Scenen generalens arbetsrum, som förut synts i fonden. Möblerna enkla, solida, gammaldags. En lång liggsoffa, en stor byrå med konstsaker, ett modernt skrifbord, en toalettspegel på byrån. Jaktattiraljer på väggen. Dörrarna på gafvel till salen i fonden, där folk röres af och an. När ridån går upp slutar Generalen sitt tal vid ändan af supébordet, hvilket synes till en del. Senare tages det bort för dansen. Baron står i dörren till scenen, och på den Pastorn, Kronofogden, Länsmannen, en possessionat och Karlsson. På bordet tallrikar och glas). GENERALEN. (talar) således önskar jag doktor Segerstedt bättre framgång på annat håll. Och nu själfva skålen, mitt herrskap! En skål för den blifvande fideikommissarien till Sätra, baron Fredrik von Brinck! (Alla skåla med baron). KARLSSON. (kommer ned på scenen) Det säger jag bara att generalen är en styf nöt att knäcka för häradshöfdingen och doktor Segerstedt –! KRONOFOGDEN. Nå, nå, Karlsson! Segerstedt håller nog generalen stången, får du se. KARLSSON. Pytt–san! Det gör han aldrig, ska jag säga. POSSESSIONATEN. (litet påstruken) Å-jo! Segerstedt kommer att ge ifrån sig alldeles förbannadt. Men så tvålade också generalen illa om honom, – fy tusan! LÄNSMANNEN. Jag ville vid Gud inte vara i doktorns byxor nu. KARLSSON. Inte jag häller, det ska jag säga. PASTORN. Månne det var bara för den här affären med fideikommisset, som generalen kom hit? KRONOFOGDEN. Naturligtvis! Men inte hade jag trott han var en sådan inpiskad svekoman. Han borde vistas längre här i landet, så kom han nog ifrån det. KARLSSON. Aldrig i lefvande lifvet! POSSESSIONATEN. Äh, Karlsson gör sig också till svekoman! KARLSSON. Det är jag, ska jag säga. KRONOFOGDEN.