och det är sång och hurrande kring stånkorna af en. Hur friskt att njuta bland viol den sura vårsallat och lyfta mot en pingstblank sol det pura distillat! Här hoppar adelsmannen af sitt trefliga föl. “Håll“, ropar sjöman, “släpp min tös, din grefliga knöl! För jag har gått på Hamborg med det mastiga skepp, och jag kan många fina kast och hastiga grepp. Och hissar jag eller halar jag, så gör jag det grannt, och rucklar jag eller brucklar jag, så ger jag kontant.“ Här sitta många ämbetsmän af skild profession; här gräla mästare och sven om lön och kondition. O skräddare, du skolkar nu och skalkas med makt, du fröjdas på de holkar nyss du krögarflickan bragt. Skomakare, hvi denna ro? Finns ingen obött klack, och ingen vanskött stöfvelsko hvars ofvanläder sprack? En glad gesäll vid grinden får ett matskott och en klunk, och hvisslande han återgår till dammig landsvägslunk. Men öfver trädan vid vår häck står torfeldens rök, och lugnt från brädan på sin vält styr bonden sitt ök. Det går ett spel med klang så späd på sädgröna fält, det svänger in bland gårdens träd, ty så är det beställdt. Det hurrar till, det surrar till med svajande gnäll. Nu dansa vi vår dalkadrill till majande kväll. Hvem lufsar där med oknäppt väst? O fasa och skam! Här dansar ju vår nådårspräst med krögarmadam. Se krögarns dotter, snörd och fin! Af dansen yr och matt, hon tar ett glas konvaljevin, med anisfrö besatt. Hon makar på sin blåa stubb. “Låt mig beveka dig“, en yngling hviskar, “gack i skrubb, att jag må smeka dig.“ Mot aftonen vid väderspel och kjolvindens fläng, då yrar som ett tjäderspel, o spelman, din sträng. Säg, främling, hvarför häfver du det ljudande böl? “Det sker af stor tacknämlighet för sjudande öl.“ Men akta dig för krögare, de vakta på din pung.