riktning, som på det hela taget inte visste af hörde talas om, där en gammal bepröfvad, stunder, då lidandet tvingar blicken inåt till någon utpräglad odödlighetstro och sålunda strängt kyrklig och bibeltrogen kristen med en en omvärdering af alla värden, som man på liksom krampaktigt måste hänga fast vid slags smeksam strykning sköt ifrån sig sin ett helt annat sätt än i " lifvets feberheta omhvartannat ", tvingas att se hvar den verkliga detta lifvet. Men nu vet jag bättre än så, nu dittills os kiljaktiga följeslagare, bibeln — in­ vet jag, att i afsky för kriget måste kvinnor för vissheten om att hon snart skulle stå in­ gränsen går mellan väsentligt och oväsent­ af alla partier enas; och de krigförande län­ för Guds ansikte slog det henne, att äfven ligt? - Behöfver det för öfrigt nödvändigt vara så, dernas kvinnor, som hvarje dag måste offra bibeln hörde till de kryckor vi endast tillfäl­ sina anhöriga och sin hela jordiska lycka — ligtvis behöfva. Åt samma tanke ger äfven att vi efter sådana stunder tvingas att bränna Är det inte de som dagligen ådagalägga kvinnans för­ Geijer — natu rligtvis efter affallet — ett preg­ allt hvad vi fordom tillbedt? vekligande inflytande på statslifvet genom att nant uttryck i de ofta citerade orden: " Jag fastmera så, att vi sedan återvända till de taga upp männens civila arbetsbörda — de är hvarken en kyrkokristen eller en bibelkrisgamla värdena med en fördjupad kärlek och skulle nog vara de första att bekräfta min fen, jag är en kristen på egen hand. " Och lifsinfensitet — vi hålla sedan af dem, trots uppfattning, att det icke är rädslan för den den man, som ännu för våra blickar står deras relativitet, såsom vi hålla af våra för­ fysiska döden, utan rädslan för den andliga främst bland 1800-talets statsmän, som själf­ äldrar med en särskild kärlek, sedan de blifdöden, döden för moral och kulfur, so m hos va den järnhårdaste statstankes absoluta in­ vit gamla och skröpliga, eller kanske rent af dem är starkast.