– Är det öfver nu? frågade hon. Fallen?! fortsatte hon och ryckte på axlarne. Jag trodde, att vi redan förut resonnerat tillräckligt om detta ämne för att ej vidröra det. Du mins, för två år sedan. Då var du den enda på hela Guds gröna jord, som trodde på min oskuld. En enda fattig stackares öfvertygelse mot hela verldens misstankar. Vet du, det vägde allt bra ojemnt. Fallen?! – ja, om man så vill, om det nu är alldeles nödvändigt att man i afundsjukan skall kasta mig något i ansigtet, fast mitt enda fel egentligen är att jag råkar att vara vacker. Vore jag ful, tyckte du så lagom om mig, och verlden skulle svärja på min dygd om jag än vore sämre än den värsta gatslinka. – Fallen?! – Nå ja, jag har förlorat min så kallade dygd. Än sedan? Vet du hur jag uttrycker samma sak? Det kunde vara nyttigt för dig att veta; ty du behöfver verkligen litet polityr på dig till dina snygga kläder. Inte ens jag behöfver höra dina grofheter. Arnold teg. – Jag har funnit min »guldfågel». Jag har nådt mitt mål. Nu är jag lycklig och önskar ingenting mera. Nora var stött, allvarsamt stött och under vredens inflytande märkte hon icke att hon sjelf »duade» sin för detta granne. – Emellertid, fortfor hon, är det bra, att du nu vet allt. Det är bra både för dig sjelf och mig. Du är ännu ung och kan glömma. Om någon tid har du funnit den, som bättre passar dig än jag; ty jag skulle ju aldrig kunnat lära mig älska dig. Jag skulle tvärt om pinat ihjäl dig med min nyckfullhet och mitt slöseri. För mig skall det kännas som en verklig lättnad att blifva befriad från din efterhängsenhet. Ty jag kan ej annat än föreställa mig, att du med din småstadsmoral gerna afbryter all förbindelse med en – hur var det du uttryckte dig nu igen? – en fallen varelse. – Detta var då uppvaknandet från min ljufva dröm! sade Arnold i låg ton.