— Kom ner, så att vi alla få tacka dig — återtog värden och räckte fram handen. Simon tog brukspatronens hand, o ch hop­ pade ned på marken. Där trängde sig alla gästerna nyfikna omkring honom, och hvar och en hade ett loford att säga. Simon stod tyst och med nedslagna ögon, lyss­ nande till ber ömmet. Till sist kände han sin hand fattas af en annan, en liten och mjuk hand, och då han såg upp, möttes hans blic­ kar af ett par himmelsblå ögon, som frimo­ digt blickade in i hans. Det var Gerda, pa­ tronens dofter, som stod framför honom. — Så vackert, som du, kan visst ingen annan spela — sade hon och nickade åt honom med det ljuslockiga hufvudet. Simon rodnade ända upp till hårfästet, och han tyckte inom sig att Gerdas beröm var det bästa, han kunde få för sitt spel. 1 det samma kom patronen och räckte Si­ mon e n specieriksdaler. Efter e n stunds obe­ slutsamhet tog Simon emot den och tackade, hvarefter han gjorde sig redo att gå. En af gästerna, en gammal herre, som gällde för a tt vara musikkännare, b ad Simon återkomma påföljande dag, och sedan Si­ mon lofvat det, skildes han från sällskapet. Simon hade icke sett Gerda sedan flera år tillbaka, fy hon hade lefvat i hufvudstaden för att uppfostras, och det var med möda, han nu k unde vända sig ifrån henne och gå. Från gårdsplanen ställde Simon kosan till bruksbyggningarna. Vid sidan af dem stod ett litet hus af trä, mera likt ett skjul, och där bodde handelsmannen, som tillhanda­ höll varor åt den stora personalen vid bru­ - 707 - ket och folket i tr akten däromkring. Nu var boden stängd, men handelsmannen satt själf utanför och rökte sin pipa. Han var kommen till åren och föredrog denna stilla njutning framför att deltaga i den stojande festen uppe vid gården. Simon gick rakt fram till handelsmannen och framförde silt ärende, som var att få igen mässingsklockan. — Har du pengar då? — frå gade gubben och mätte Simon från topp till tå med sina plirande grå ögon.