Jungfru Ahrensbach öppnar och flyr förskräckt vid åsynen af den belägrande armén, ty hon är i blotta linnet och mån om sitt rykte. Hon lämnar dörren öppen efter sig, och fienden intränger. I detsamma ringer drottningen, och kammarjungfrun måste ånyo riskera sin reputation. – Hvad är det för buller och larm? frågar Hennes Majestät ur mörkret. – Grefve Rantzau och några officerare – svarar jungfru Ahrensbach, huttrande af ångest och köld. – Tänd ljus! – Hvad våga de? Dörren är väl låst? Men just i detsamma faller Rantzaus skugga in mellan själfva sängomhängena, och hans knarrande röst säger: – Förlåt att jag på ett mindre galant sätt stör E. M:ts höga hvila, men mina instruktioner ålägga mig skyndsamhet! Fantastiska föreställningar flyga som skuggor genom drottningens yrvakna medvetande. – Hvar är grefven? Har någonting händt kungen? frågar hon häftigt. – Kungen befinner sig i allsköns säkerhet – och har själf undertecknat ordern, i kraft af hvilken jag ser mig nödsakad att arrestera E. M:t. Han räcker ordern och brefvet in mellan sidendraperierna. Hon sliter upp förseglingen och läser: Du vet, hur högt jag har älskat dig, men ditt uppförande har icke motsvarat mina förväntningar, hvarför jag ser mig nödsakad att aflägsna dig från mitt hof. Jag vill att du reser till Kronborg och önskar dig där en lycklig ånger. Christian Rex. Du vet hur högt jag har älskat dig! Hur hon känner hans svaga själ i dessa skrifna ord! Hvem är förrädaren, som aflockat honom detta aktstycke? Men hon skall själf tala med den okynnige pojken – förehålla honom – I kraft af konungens befallning – börjar Rantzau. – Nej – protesterar hon, utom sig af sinnesrörelse – sådana befallningar lyder den regerande drottningen icke! Och hon kastar sig ur bädden, springer i blotta linnet öfver golfvet, öppnar löndörren och hastar utför trapporna. Därnere är löjtnant Bech posterad. – Undan! skriker hon. Men han står kvar. – Hör du icke – tölp? Jag befaller dig att gå! – Detta skall kosta dig ditt hufvud!