Hvad vår dispyt i brefvet beträffar, vill jag bara säga, att om något sådant som i boken står framstäldt hände mig personligen, så skulle jag känna mig som om jag fått ett slag i ansigtet nära nog; det bekänner jag, men det beror på, att jag är idealist. Ty mitt förstånd säger mig, att en qvinna med hufvud måste kunna vara så förnuftig, att hon kan draga följande slutsats: ”jag har i nutidens sanna skildringar ur lifvet sett, hur de mest framstående män både på hjertats och förståndets vägnar, just de med eldig fantasi och stark handlingsoch viljekraft utrustade ofta dukat under för denna i mannens natur inneboende starka drift. Nu är min man (blifvande) visserligen hänförande, men har jag något skäl att tro honom vara i moraliskt hänseende öfver medelmåttan? Nej!” säger hennes hufvud. Ja, jag går så långt, att jag säger att den flicka är dum, som har läst nutidsliteraturen litet grundligare och haft tillfälle till tankeutbyte, som icke på förhand inser, att hennes blifvande skall göra en bekännelse. Ser du, verklighetssansen är för nutidens uppväxande ungdom en helt annat än den var för oss. Du kan icke tänka dig hvilken skilnad det derutinnan är mellan Malle och oss. Jag menar derför: det är svårt att afgifva ett så kategoriskt omdöme som du gör, ”den qvinna, som säger så, kan icke hafva ett utvecklande inflytande” etc. Felet i boken ligger [i] att frågan icke upptages en annan gång dem emellan och då några allvarliga ord vexlas. Det skulle tydligt uttryckt Gustafs mening. Han menar att hon så väl tänkt sig det der förut, att hon gripes af det humoristiska i hans Hörby Ellen Key år 1896 ömkliga min och vill afvända en scen. Men då sägs gerna något efteråt. Dessutom är det stor skilnad emellan Lissis och flickans i Erik Grane ord etc.22