Han hade aldrig kunnat behärska kvinnorna. Han fruktade dem, då han anade, att de skulle tillfoga honom stora lidanden, om han närmade sig dem. Han var af en allvarlig natur och han hade haft en sorglig barndom. Och nu voro dessutom hans ner­ ver söndertrasade af Nibelungenringen. Han föresatte sig ofta att hålla sig på sitt rum och ej följa med Stella, då hon kom oc h ville ha honom med ut på roddturerna !. Men när hon så kom och bad honom, i det hon kisade mot honom med sina ljusblå ögon, så var det stört omöjligt för honom att låta bli. Fromell drömde också om att få bikfa sig helt o ch hållet för Stella. Det v ar så mycket mörkt och sårigt i hans naitur. Nog skulle hon vilja lyssna, om han började att tala med henne om det. Ofta då han hade lagt sig till hvila om kvällarna, fantiserade han om ljufheien i detta närmande. Vid nästa roddtur skulle den bikten äga rum. Då han kom till det eller det stället — han såg det så tydligt framför sig i halfslummern — s å skulle han börja att fala om detta. Men han kom aldrig därtill. Stella gaf honom alls inget tillfälle. Just n är de voro vid det ställe, som han hade tänkt sig, skrattade hon åt honom som bäst. Åldrig fick han ge röst åt sitt onda, Fromell. Hvad han ville säga, det var, att han var född på fel sida i lifvef. Hans mor var en fattig sömmerska och far hade han aldrig känt någon. Fattigdom och svält hade varit dagliga gäster från hans barndom. Han mindes bara en gång, aitt hans mor sökt smeka honom. Det var efter en liten upp­ visning, där han hade spelat fiol offentligt för första gången. Han var bara ett barn vid \ den tiden. Publiken hade jublat emot honom och då han kom hem och lämnade modern sitt första honorar, frefvade hon med sina kalla sönderstuckna händer i hans ansikte. Han hade ryst tillbaka för denna smekning och gick sin väg för att i hemlighet tänka geftom, hvad som hade händt honom. Det var en grå passionshistoria hela hans lif. Åldrig hade han vågat drömma om det öfverflöd, som var en kvinnas kärlek.