“Nå väl, mina herrar“, sade Lärdal, “förunnen mig nu en fjerdedels timma till mina förberedelser.“ “Knappt var denna förfluten, förrän vår värd åter inträdde, bärande i handen en panna med torra örter. “Mina herrar“, återtog han, “jag vill antända dessa örter och derpå inandas deras doft. Inom några minuter skall då min ande afvika från min kropp och alla dödstecknen blifva hos mig synbara. Vakten er, mina herrar“ – fortfor han och höjde rösten högtidligt – “att under detta tillstånd göra några försök att få lif i mig, eller att ens vidröra mig; följden deraf skulle för mig vara en säker död. Inom en timmas förlopp skall min kropp af sig sjelf få lif igen och bringa er underrättelser från hemmet.“ “Efter en hemsk paus, under hvilken ingen af oss kunde finna ett ord till svar, påtände trollmannen de torra örterna och höll sitt hufvud öfver den illaluktande narkotiska ångan. Efter några få minuter blef hans ansigte likblekt, kroppen föll efter några korta ryckningar ned i den ländstol, framför hvilken ceremonien egt rum, och låg der orörlig, i allt liknande en död man. “För Guds skull“, utropade läkaren förskräckt, “menniskan tycks ha förgiftat sig sjelf, han dör verkligen, så framt man icke bringar honom snar hjelp.“ “Jag måste hålla honom tillbaka med våld, att han icke skulle utföra sin föresats och störta fram till den medvetslöse. “Har ni då glömt, att den olycklige besvor oss, att i det fall som nu verkligen inträdt, icke vidröra hans kropp, så framt vi icke ville döda honom? Ha vi nu en gång, väl i strid med vårt samvete, gifvit vårt tillstånd till det ohyggliga experimentet, så måste vi ock afvakta utgången.“ “Efter en ändlös timma, tillbragt i stark själsspänning, återkom lifsfärgen långsamt, men synbart på den själberöfvades kinder, bröstet häfde sig under häftig hjertklappning, som efter hand öfvergick till en regelmessig andedrägt. Kort derpå vände han sig till mig med följande ord: “Er fru befinner sig i detta ögonblick i sitt kök.“