Blodflödet registreras sedan vid olika tidpunkter, dels för att se om någon ökning skett, dels för att kunna följa förloppet. LDF, colormetri, TEWL och ultraljud är de oftast använda metoderna i hittills publicerade studier. Sedan dess har en mycket snabb utveckling ägt rum; det finns idag ett femtontal metoder beskrivna [2]. Området är kompetitivt, och ökade krav på bevis producerade med vetenskapligt accepterad metodik för påstådda effekter hos läkemedel och hudvårdsprodukter kommer att driva utvecklingen ytterligare framåt. Användningsområden av noninvasiva tekniker inom dermatologin * Kvantifiering av irritativa hudreaktioner, experimentellt inducerade av t ex rengöringsoch lösningsmedel. Användningsområden * Objektiv utvärdering av hudvårdspreparat, barriärkrämer, kosmetikas m fl påstådda effekter. * Kvantifiering av lapptestreaktioner, diagnostik vid kontaktallergi. För såväl klinisk som experimentell dermatologi kommer de sofistikerade analysmetoderna att få stor betydelse. » måttlig » eller » uttalad », och om observationerna görs med en veckas mellanrum blir det subjektiva momentet än mer uttalat. Många icke-dermatologer, som tycker att alla » prickar » ser likadana ut, imponeras av möjligheten att diagnostisera och differentialdiagnostisera med enbart inspektion. Med användande av noninvasiva tekniker kan man på ett objektivt sätt ranka irritanterna: vilka är de mest hudirriterande ämnena, som därmed bör uteslutas ur ett rengöringsmedel? För utvärdering av hudläkemedel torde man få välja patienter som disponerar sin tid, och därmed kan genomföra och fullfölja registreringsprogrammet. De olika komponenterna i en hudreaktion (erytem, ödem, fjällning etc), liksom funktionen (bl a talgoch svettproduktion, mekaniska egenskaper, fuktighetsgrad, temperaturreglering, barriärfunktion) kan numera studeras och utvärderas med separata metoder (Faktaruta 1). En förhoppning är emellertid att de noninvasiva teknikerna skall kunna hjälpa oss att särskilja irritativa testreaktioner från allergiska; här har hittills använda metoder såsom histologi, elektronmikroskopi och cytokinanalys fallerat. Den tid som krävs för att registrera från de ca 30 testytor som en standardtest innebär gör dock att metoderna sannolikt är oanvändbara i kliniskt rutinbruk.