Ej heller talade det om resignationens långsamt tämda smärta; tvärtom, det hade något af samma sol, som lyste öfver hans hemlands berg och haf. Det var en verkligt nöjd och lycklig människas leende; en människa som hade råd att dela med sig af sitt solsken åt andra. Fröken R. sade honom några vänliga o r d; vi kunde tyvärr för språkets skull icke börja något samtal. Vi nickade åt honom, sade farväl och gingo därifrån. Ännu en stund sutto vi i fröken R:s trefna blå och hvita rum, talade om Grekland och norden, om människor och litteratur; så togo vi afsked och lämnade Evangelismös. Dagen efter lämnade vi också Athén och drogo norrut — norrut mot blekare himmel, kallare luft och mattare färger. Nordens korta sommar var till ända, vintern kom med blytung himmel och skymmande dagar, regn och blåst öfver stad och land, öfver blygrått haf och svarta fält. Det var icke en dag, då jag ej tänkte på Hellas; en och annan gång också på Pandeli. Lifvet gick sin vanda gång omkring mig med sorg och glädje — mest sorg; det gör att man reflekterar mera öfver sorgen än öfver glädjen. Sorgen är vårt släktes dagliga gäst; det gäller, h u r man bäst skall möta den. Det får icke vara med fruktan och icke heller med bitterhet och knotande harm; det ena som det andra är oss ovärdigt. Nej, man skall möta den som Pandeli gjorde det, småle och blicka den förtroendefullt i ögonen som en vän, ty den ä r en vän. Den stora lyckan är en alltför sällsynt gäst att räkna med; det är sorgen, som lär oss känna lifvets storhet och pathos, som lyfter oss u p p öfver den dagliga omtankens lilla cirkelgång. Sorgen h a r makt att adla äfven det hvardagligaste och gråaste af människolif. Det förekom ' mig, att Pandelis sjukrum, från hvilket han aldrig skulle gå ut på nytt i lifvet med återvunnen hälsa, hade en dylik lärdom att gifva.