Om Konung Björn († 935) heter det, att Sveriges rike stod väl, så länge han lefde. Blef kallad Björn den Gamle. Hans son var Erik Segersäll, som regerade samfäldt med sin broder Olof till dennes död. (Se Geijers S. F. H. 1: 134, 339.) Nedanstående korta upplysningar, ehuru för flertalet af läsare välbekanta, torde dock för fullständighetens skull här häfda sin plats. Förf. har med afsigt låtit de handlande personerna ignorera Christendomen (med undantag af Olofs aning derom sid. 145). Christi lära hade visserligen redan länge varit predikad i landet, men ingalunda kringspridd eller antagen. Som bekant är, lofvade, ännu vid slutet af 10:de århundradet (983), Erik Segersäll sig åt Odin efter 10 års förlopp, såvida seger förunnades honom i striden på Fyrisvall. Närvarande försök utgör egentligen början af ett tillämnadt större stycke, med Erik Segersäll till föremål. Huruvida det någonsin kommer att fortsättas, beror af mer än en omständighet, som Förf. sjelf ej kan bestämma. Till Btr. Vid dess andra utrikes resa. Far du från oss än, Har du vänner qvar; Vänner ock igen Du till mötes har: Men din bäste Vän Följer hvar du far. J. O. Wallin. Den Fattiges Visa. (Ord till Musikbilagan.) Mitt spår är blod på lifvets stig, Min lön är hunger och möda. Men, trötta själ, bemanna dig: Sin hjord skall herden väl föda. Fast nöden lägger år till år, Bekymret städs för dörren står, Gud låter solen väl skina. Min barm är is, min hjessa snö, Men rosor knoppas derunder, Som, när jag lagt mig ned att dö, Slå ut i himmelens lunder. På natten följer dagen nog, Ty sjunger fågelen i skog: Gud låter solen väl skina. När höstens vind på fjärden går, Små vågor jaga hvarandra. När nöden jagar men’skospår, Små själar kifvas och klandra. Men vågen skyndar till sin strand, Och själen hastar till det land, Der Gud satt solen att skina. Min kojas dörr är låg och trång, För trång för rikemans håfvor: