– Fråga, hvilka vi äro som komma, och hvad vi vilja här, sade rabbinen med dämpad röst; – märker du ej, att vi äro flera? – Jag igenkänner dig. Du är Jonas, rabbinen. Men hvad söker du här? Hvad föranleder dig att komma på sådant sätt och vid denna timme? – Tala icke ensamt till mig, sade Jonas. – Du borde se, att jag åtföljes af flera. – Du talar som en vansinnig inföll Karmides. – Menniska, hvad vill du? Jag läser i dina ögon ett ondt uppsåt. – Jag såg din brudsäng, sade Jonas; – den lyser skönt af silfver och elfenben. Men du skall aldrig hvila i densamma. Hon är bäddad förgäfves. Ack, det gifves brott, som, när de skola vedergällas, göra den allsmägtige hämnaren till en nödstäld gud. Alla hans vredes vigter äro som ett dun mot tyngden af en enda uslings förbrytelse. Han kan icke tillämpa sin egen lag, som bjuder öga för öga och tand för tand. Hade du ögon så många som himlahvalfvets och jag släckte dem, och tänder som djupets Behemoth och jag utbröte dem, så vore dina qval ett intet mot dem, som du förorsakat oss – mig och henne och dem, som gåfvo henne lifvet. Om jag rycker dig från din bruds omfamning, kan jag likväl icke frånrycka dig hennes hjerta. Nej, jag kommer icke för att vedergälla, ty här är ingen vedergällning möjlig, utan endast för att svalka mina plågor i ditt blod, sedan jag sagt dig, att du i natt skall kyssa döden och icke Hermione. Karmides, som nu hunnit besinna sig och innan rabbinen uttalade sin afsigt, gissat densamma, gjorde en rörelse, för att kasta sig öfver honom och slå honom till golfvet. Rabbinen drog sig tillbaka och blottade i samma ögonblick sin dolk.