Göra rättvisa! är gudomligt: det är egenskap af en hög menniska; det är ock första lockande villkoret för hvarje uppstigande Snille och Förtjenst. Afunden är låga själars förträfflighet; är vanmaktens styrka. Krukmakarn kan hata krukmakarn; den lilla själen den lilla. Men det äkta Snillet, som ser Naturens skönhet strömma till alla varelser, hvad skulle det missunna? Hvilken uselhet, om en Skald ej kunde hedra en Skald, af godt hjerta! om den, som föddes med lifligaste känslan af skönhet, skulle ha lättast att förneka den! Snillet kan ej äga någon ljusare kännare än Snillet, och ej heller någon större beundrare. Välsignelse öfver den, hvars själ Naturen ej tillslöt för någon skönhet! Som, hög och rättrådig, kan hedra, som, upp till Gud lycksalig, kan njuta – allt! I hans ädla hand är ock Granskningen ingenting annat, än Sanningens fackla, förd öfver vigtiga föremål; för att uppdaga skönhet och fel, värde och slätthet. – Minst hälften af läsare inbilla sig, vid ordet ”Granskning” eller ”Kritik”, att dermed ej annat betecknas, än konsten att tadla; helst med bitterhet och qvickhet. Någre små-män, utan snillets upplyftning, utan hjertats och karakterens värde, hafva med sina gäckande och låga exempel kommit dem att så tro. Dessa trånga och kalla själar, oförmögna till enthusiasm för det Sköna och kärlek för Förtjensten, hafva aldrig dervid kännt annat, än tillfället att roa sin lilla arghet och producera sitt vetts små harlequinader. Af dem hafva födts hundrade andra små härmande bytingar; och packsnillet blef snart ett mode. Men detta land, detta Manhem, hvarom Rudbeck säger att det fordom kallades ”de Heliges och Rättfärdiges land”, skall åter blifva Förtjensternas, och då heta ”de Upplystes och Ädles”: om Sanningen kan der göra sig gällande såsom en Granskning, som rent uttrycker all sann gransknings högsta mening: Rättvisa skipad i Snillets verld; skipad med all den ”urskiljande” kraft, hvilken det från Grekiskan lånta (och föröfrigt liktydiga) namnet Kritik betecknar.