— Åh, det var fäll ett par, tre stråuschlinger ystan i skäret. Int val det na fische i dag. — Int lysste det så i aftes te minstingen. Här och hvar syntes eldsken från spisarna, där kaffepannan var påsatt, och rökarna stodo rätt upp bland stjärnorna. Så började det bullra i bodarna, och en båt kom ur skymningen sör i hamn. Roddarna skymtade. En vindkåra stack upp efter båten, det började dra i luften, som om plötsligt något hade vaknat där, och i ett stod vinden färdig. Ett hvitt segel syntes, ett till rullades ut, och inom ett ögonblick länsade fyra båtar makligt ut mot uddarna och försvunno om landet norrut, som om de hvita seglen tändt eld på luften, ty stjärnorna halades upp och drogos in snabbt och försvunno spårlöst och i stället steg solrodnad i öster. Inom ett tiotal minuter voro alla båtar i väg. Folk började röra sig i stugorna, gummor syntes på broarna, genom fönstren skymtade hufvet af gubbar, som sutto i kalsongerna och gäspade framför spisen. Och rundt i hamn i föngsen galde hamnens 37 1/ rend="small" tuppar, ty den yngste var kyckling än. Och solen började stiga. När båtarna nalkades sättningsplatserna, stego framroddarna upp och lämnade årorna åt kvinnorna, som, hvitögda af sömnighet, knappt orkade ro. Karlarne knöto vaxduksförkläna om lifvet och kommenderade kursen mot första vålan, som flöt på vattnet framför båten och bara tycktes vänta att bli upptagen. När karlen fått den i båten halade han in linan, och kom så till stroppen och grep första taget om skötan. Och se! Denna morgon hördes, just som solen likt en blodig fragga bredde ut sig öfver horisonten och sköt eld på hvar våg, ett rop från det yttersta skäret, så långt ut, att fiskrarne rundt därom liknade stenar mot brandhimlen, och ropet ekade gällt öfver hafvet. Då kom svaret från det sydligaste skäret, som liknade en röd sköldpadda med ett krithorn på ryggen och omgifven af myllrande insekter — det var båtarna.