De följde honom ut i tamburen och herr Olson hjälpte med rocken: — Det är mitt göra det — en sådan pojke! Tänk när mamma vaknar, Maja du! Men att vi inte kunde få bjuda på en bit mat — Ett för de öfriga oförnimbart ljud från den sjukas r u m kom dottern att spritta till. Hon skyndade in och h e r r Pierson såg, h u r hon i salen hastigt ryckte till sig etuiet från bordet och tog det med in i sängkammaren. Han kände liksom en yrsel i hufvudet — det måste vara konjaken, tänkte han. — Men jag skall skrifva genast jag kommer hem, litet pengar kunde också skickas, det blir kanske trovärdigare då. Herr Olson tryckte hans händer och han hörde otydligt en massa tacksägelser, hälsningar — • Göran — lycklig resa — pojken — Amerika — skrifva — för all del — Så stod han ändtligen åter i farstun och började gå ned för trapporna. Genom ett fönster såg han de små smutsiga barnen fortfarande leka på gården och han betraktade dem förvånad — var det fem minuter eller fem timmar han varit där inne? En känsla, oroande och ny, fyllde och tryckte honom. Han var glad, men också beklämd. Hade han ej för länge, länge sedan lagt bort det, skulle han helst hafva velat gråta. Som det nu var fick han nöja sig med att hvissla lågt mellan tänderna. — 30 - EN ÖSTERLÄNDSK LEGEND AF A N N A » • ' EN store förlossaren är kommen, g vi vilja tro det, vi måste tro det, W ty utan denna tro är vår färd, P liksom för öfrigt hela vårt jordelif, utan mening och mål. » Så tänkte för nära två tusen år sedan trenne österländska konungar, hvilka färdades genom öknen för att nå ett efterlängtadt mål. De hette Belthasar, Melchior och Gaspar och voro alla högt begåfvade och upplyste män. Belthasar var redan snöhvit af ålder och hans uppgift var att lära människorna att vårda sina själar. Han talade om den store ljusguden, han, som tände elden, solen och tanken, han talade om utvecklingen såsom jordelifvets enda verkliga mål. En hvar, som sökt närma sig fullkomligheten, skulle, enligt hans åsikt, evigt lefva tillsammans med den store guden i hans ljusrike.