springflickan på kontoret för att bevaka henne. Dock, knappt hade jag slagit mig ned i kyrkan, förrän jag greps av en oförklarlig oro. Jag vred mig och sökte förgäves lugna mig och till slut sa jag till mina systrar: Det sker en olycka därhemma, låt oss skynda! Och ehuru det väckte en pinsam uppmärksamhet i kyrkan, reste vi oss och banade oss väg och skyndade hem. Det första jag upptäckte var att springflickan gick på gatan och åt karameller. Jag smög mig raskt in på kontoret och reglade ljudlöst upp dörren. Vad jag nu såg, ville jag helst förtiga, men man har uppmanat mig att icke visa någon hänsyn. I vår egen fars säng och under hans porträtt låg Lisbeth, avklädd ehuru med täcket draget upp under hakan. På sängkanten satt den unge mannen. Gårdsfönstret stod öppet, visande vilken väg han tagit in, och samma väg tog han ut. Lisbeth, som senare än han varsnade min ankomst, ropade efter honom: Vart tar du vägen så brått? Jag har ju inte sagt dig vad det kostar! När jag senare frågade henne, vad hon menat med dessa ord, sa hon att hon mitt upp i sin förblindelse haft mina tillsägelser i tankarna och att hon därför med sin förförare endast resonerat om de olika artiklarna i vår lilla affär och deras pris. Man skall kanske icke tro det, men detta tröstade mig något, ty det visade att den stackars flickan i grund och botten hade en ädel karaktär och att skulden mindre var hennes än vår, i det vi flyttat henne från de oskyldiga nejder, där hon uppväxt. Och det är skönt att spåra något gott i varje mänskligt bröst. Men att just vårt hem, som vi strävat att hålla rent och obesmittat och som fylldes av minnet av vår käre och stränge far, att just det skulle utöva ett så olyckligt inflytande, det har smärtat oss mer än någon av er förstår. Nu beslöto vi, att flickan skulle återvända till de sina; men hon bad så bevekande, att hon måtte få stanna till tjänsteårets slut, då det annars skulle heta, att hon blivit bortkörd. Vi gåvo vika; och under den tid, som återstod, visade hon oss så mycken sann ömhet och enfaldig tillgivenhet, att våra ögon ofta tårades. Men det bittraste skulle ej