Anna-Lisa fann icke ord att uttrycka hur härlig den lukten skulle vara, af stekt fläsk. »Och pärer hela grytfyllor», tillfogade Magnus ifrigt. »Som ha sprucki i skale, och som man får äta i kannevis», sade Per-Erik. »Ja, se’n getterna ha fått. – Ni ska få höra. Dom kom öfver myran och ha äti sej så mätt, att dom är lika rund, som suggan dom slaktade hos Sven Påls i höst.» »Då orka dom int flöje så faligt heller, så en kan rå med att hålla efter dom» sade Anna-Lisa gillande.» »Nääj, dom gå så där som suggan gick, just som så hofverande. Så klif dom opp på fjälle. De lys som från kanken (tuppen) på kyrkan, i kungens störes (fäbodar). Och så kommer getterna där, förstår ni, och de blir precis ljust utaf alla dom tusen hundra horna, som är som månen i nytändning.» »Å hva dom ska mjölke, såna getter», sade Månke med trånad i rösten. »En kunde väl få såavis.» »Å göra ostar så en kunde spricka, så mätt skulle en bli», tyckte Per-Erik. »Ja, men si kungen skulle bli smäckmätt först, förstår ni, och alle hans drängar och piger» ifrade Maglena. »Förresten vet ni barna, så kan kungen få de, som är finare ändå än fläsk och pärer och getost. Han kan få färsk-laxen om han vill», sade Ante öfverlägset. »Int på vintern heller; då laxen kryp efter åbotten ut till storvattne, är han nog int go te ta», anmärkte AnnaLisa. »På vintern ät han hvad fint är ändå», afgjorde Ante utan att låta sig förbluffa. »Då ät han den finaste mat och är som på husförhörskalas hvarenda dag.» »Så han får äta köttbullar å lutfisk å sviskonsoppa?» sporde Maglena. Hennes ögon tindrade af medkänsla i en sådan tillvaro. »Ja, å risgrynsvälling så mycke han orka.»