”Fru syster tar också allt efter bokstafven! Jag är viss att gossen bättre fattat meningen af mina råd. Hvem kan högre än jag önska honom lycka och Guds välsignelse till sitt förehafvande; och skulle jag på samma gång vilja inplanta frön till onda frukter? Nej, kära fru syster! Nu, liksom mången gång förut, kunna vi i ordens vändningar skilja oss ifrån hvarandra; men i grunden vilja vi dock ett och detsamma: gossens bästa, hans förkofran i dygd och visdom. Låt oss derföre icke tvista sista aftonen han är hemma. Hans framtida uppförande kommer nog att visa, det han gömt både fru systers och mina lärdomar.” ”Ja, så är det,” inföll Arve med rörd och hjertlig ton; ”jag bär dem på hvardera sidan om hjertat, liksom jag på hvar sin sida af plånboken förvarat begge sparkassorna, min goda mors och min käre farbrors. Men låt oss nu icke vara ängsliga,” tillade han med gladare mod, ”det går nog bra! Jag vill ärligt skrifva om allt som möter mig; och mor skall se att vår Herre styr till det bästa. Hade jag bara än en gång fått se min vackra ros – hon följer mig öfverallt, hvar jag går och står.” ”Du kommer just bort i behaglig tid,” sade fru Kathrina och kastade en blick på löjtnanten. ”Jag vet ej hvad jag har för en afsky för de der Haraldsons; men jag kan alls icke lida dem. Hade ej det packet, Gud förlåte mig, jag skulle inte så illa säga, varit, så lefde kanske salig Arnman ännu. Det var för det tilltänkta beslaget på ...” Gumman Arnmans slutmening bortdog, under bemödandet att qväfva en frambrytande tår. Hon ville ej bedröfva sin kära Arve; derföre bröt hon af och gick som vanligt, då hon behöfde lugna sig, bort till fönstret att pyssla om balsaminerna, sina gamla förtrogna. ”Vi skola slå ett slag nedåt stranden,” sade löjtnant Pehr, ”så smakar gröten bättre!” Arve log öfver gubbens finhet; men förslaget var klokt, ty när de återkommo, var åter allt godt. Ingen tvist mera den aftonen: allt var frid, enighet och kärlek.