För hennes skull igen, at hålla ähran kiär; Wår saligt döda har emellan deße twå, Sin kiärlek så fördelt, at dygden sielf bekänner, Sig ha’ förlorat den af sina Hiälte-Wänner, Hwars tapperhet och wett hon kunnat lita på, Och ähran, hwilken lell tedt Honom mycken hyllest, Beklagar, at hon ei har hunnit giöra fyllest. Nu sen Hans strid och tid så öfwerstånden är, At Han där oppe fått sin Segerkrona bära, Har Han i werlden ock mer intet til begära, Än at få hwila sig sin Far och Farfar nähr, Sin Farfar, hwilkens glantz Han speglat sig uti, Des Äreminne sig för största prydning skattat, En lika lefnads-art utkårat och omfattat, På det Han honom lik, som närmast finge bli, Hwars Grifte-dör Han ock, sen Torstensöner brista, Med Heder och beröm får stänga som den sidsta. Berömwerdig Jhugkommelse Efter then i Lifstiden, Högährewyrdige och Höglärde HERR Mag. LAURENTIUS FORSSELIUS, Fordom Probst och Kyrkioherde i Alingzåhs, Tå Han Efter en mycket stilla och sachtmodig död, samt Gudelig Bethenredelse och en Christelig och berömmelig uti 75. Åhr och 2. Månader förd wandel then 2. Januarii 1729. befalte sin Siäl i Återlösarens JESU Heliga händer/ och thes andelösa Lekamen uti Högförnäm och Folkrik Församling med wälförtient och tilbörlig Heder sorg-prydeligen 5. Febr. til sitt Hwilorum i Alingzåhs Lands Kyrckio beledsagades. OM en, som hädan dör, bli’r saknad mer än andra, För thet hans gåfwors och förtiensters wärdighet, Sig widare hän streckt än andras färdighet; Ther på har ingen stort, som rättsint är, at klandra. Men the, som närmast finn’s af samma saknad rörde,