Regnet trummade fruktansvärdt på yttertaket, hvars betäckning säkert var kopparplåt. Blixtarna fingo genom de kulörta glasen reflexer liknande bengaliskt fyrverkeri, och den matta spegelytan återgaf dem som i dimma. Ibland sopade vinden några drypande grenar mot rutorna, och då var det som om händer af drunknande afskedsbedjande knackat på. Jag stod stilla midt på golfvet under den lilla kristallkronan. Den klirrade ibland vid en åskskräll som hade den sakta hviskat en bön. Och det förekom mig på nytt, att jag var i ett tempel. Slutligen satte jag mig i rummets enda stol, rokokomöbeln. Den stod snedt emot det tomma staffliet. Hur länge jag satt där, minnes jag icke mer. Men jag känner ännu den känsla, som sakta, likt ett från synranden långsamt stigande moln, kröp öfver mig. Och jag tyckte att allt vissnade och blef till skrumpet löf — som grafvårdens glömda kransar. Där stod ett staffli. Hvem hade en gång arbetat inför det och sökt att lägga all sin konstnärssjäl på dess altare?