och jag har förstått, att du gjorde det, och ibland har jag nog tänkt, att den här stunden skulle komma – och den är svår, svårare än du tror – men jag kan inte, Karl, jag kan inte öfverge honom där inne. Husliga göromål, hvardagsbestyr, upptogo henne från morgon till kväll, ett ständigt sysslande med småting, som ofta gjordes långt viktigare, än de bort vara. – Och så, upprepade hennes bror frågande. Minns du den där gossen, Viola, som fick blommorna åt sin mor? – Skicka dem till mig, svarade Kvist, jag kan väl lära dem på samma gång som mina egna, och Greta tar hand om dem dess emellan. Jag förstår ej, hur det kommer till. – Min bror var inne på hans kontor i går i ett ärende, upplyste en annan. Det var så, som man sagt. Och snart lät man syskonen vara i fred. Barnen och äfven de äldre funno det så trefligt hos Kvists, att de ej kunde annat än i någon mån åtminstone taga efter ordningen och snyggheten där och äfven den enkla prydligheten. I allting ville de anses bättre och förmer än andra, och ändå voro de ej annat än fattigt handtverksfolk. Det var ingenting annat än en liten tafla sydd med silke på kartonage, föreställande ett hus med ett träd på hvardera sidan samt några figurer som sannolikt skulle afbilda två människobarn och en hund, i förgrunden – alltsammans ytterligt stelt och smaklöst. Agda hade godt om tid, men för den sjuka grannen fann hon ingen. – Hur är det fatt – har det kommit något emellan dig och Granfelt? Och då skulle jag ha känt mig som den öfverlägsna parten. En af Guds undangömda. Blommorna måste ju falla bort, för att frukten skall kunna mogna. – I den hvita byggningen på backen där borta vid de höga träden. Hon kände sig helt olycklig vid denna tanke, ty hon ville gärna stå högt i sin brors omdöme. Ester var medlet – men därom hade hon icke en aning; hvem vet, om hon ej varit till samma välsignelse för flera? – Ack nej, de ha ju rest bort. – Bett och Aina äro här, men Hjalmar är med pappa ute på sjön. Förhållandena i hemmet hade ingalunda blifvit bättre däraf.