När han kommit in i rummet, var en stol ledig bredvid Edith. Han hade redan beräknat, att han skulle slå sig ner där, då Edith förekom honom med ett: »Laura lilla, sätt dig här och hjälp mig, jag har aldrig varit med om det här förut. Och så hade hon dragit ner den lilla tolfåriga kusinen bredvid sig. Ja, det var det vanliga, hon förskansade sig alltid mellan sina väninnor, när han kom, det var blott när de spelade, som hon tillät honom att vara i hennes närhet, men då spelade de, då ville hon icke tala. Hur skulle han kunna låta henne förstå, att han älskade henne, hur skulle han våga säga det! Han borde väl haft tillfälle därtill, som umgicks så intimt i borgmästarens familj och flera gånger i veckan spelade duetter med Edith. Hvad han afundades åtskilliga af sina kamrater för hvilka ett frieri föll sig lika lätt som en dans, ja, han ertappade sig ibland med att önska, att kvinnoemancipationen skulle vara så långt avancerad att flickorna friade själfva — d. v. s., då man ville ge dem »ja». Att behöfva komma fram med ett »nej» skulle allt vara kinkigt nog. Eller om de ej ville fria själfva, om de åtminstone ville ge mannen tillfälle därtill! Ty Edith lämnade honom intet tillfälle och själf kunde han ej bereda sig något och han kände med växande oro, att det snart måste göras slag i saken, hon skulle redan i början af nästa vecka resa till sitt hem i Göteborg. Under soupén talades de vid några ögonblick, men endast om likgiltiga ämnen, om den svårighet han hade att öfvervinna sin rädsla, när han lät höra sig i sällskap. — Ja, sade han, jag har intet spår till själfförtroende, det är en riktig olycka. — Det kommer nog af att häradshöfdingen är fåfäng. — Det menar ni väl inte, vore jag fåfäng eller egenkär, vore jag väl inte rädd.