Han fick för mycken tid till grubbel och drömmeri vid pianot, eftersom läxorna togo föga tid och han måste avstå från lek med traktens barn, såvida han ej ville lida smälek; Eva kunde höra den plågade barnasjälen i hans musik. Han kände sin skam mer svidande, sin isolering bittrare nu än innan läroverkstiden, ty han hade åtnjutit en pojkvänskap. Och det är något det. Han hade dessutom blivit uppskattad för sitt pianospel och sitt försynta sätt att vara, saker som bidragit att göra honom till föremål för drift bland arbetarbarnen. En kväll satt Gustav och såg på hur gossen fullgjorde sitt dagliga åliggande att rengöra hans stövlar, som denna gång voro mer än vanligt tunga av fastsmetat bruk från bygget. Han hade själv under arbetet med en takstol samma dag fått en kränkande påminnelse om vem som var Alans far, och förbittringen däröver sjöd ännu. Vad skulle då inte den till självförsvar oförmögna pojken lida! Han fann det med ens outhärdligt att längre tiga. – Är du och Kalle Rising ovänner? frågade han. – Ne-ej, svarade Alan ovilligt. På faderns uppfordrande ögonkast tillade han: Men vi umgås egentligen inte numera. – Varför det då. Ni var ju som halm och bruk förr. – Hans föräldrar har visst förbjudit honom. – Har du uppfört dig illa på något vis då? – Nej – men snälla pappa, fråga mig inte mera. – Jo. Och jag ska gå till botten med det, utbrast Gustav, hethuvad med ens. Vill inte du ut med sanningen, så går jag till rektorn och eventuellt till din skolkamrats föräldrar. Nå? Gossen, som skrapade ena stövelkanten med en kniv, pressade fram: – Jag vet av inget – nej inget ... Det är bara det att pojkarna kallar mig för – för – det där öknamnet. Gustav blev ej överraskad, det var som han och Eva förmodat. – Sätt dig över det, sade han överlägset. Nu brann det till i gossens blod: – Var med på skolgården får pappa se hur gott det är för en ensam att hålla upp näsan. – Vet lärarna, tror du? – Två säkert – så som de har sett på mig. Eva hade nu kommit till och hon inföll avledande: