Toute réflexion faite vet jag likvisst icke om jag med fullt skäl kan säga att Maria vantrifs på Svenslund, då ungefär en half mil derifrån Adolf M. bor, den enda af Kammarherren af L–s gäster på samma gång som vi, hvilken, (utom oss naturligtvis) förtjenar att nämnas, och det på riktigt alvare. Han talade mycket med mig, jag gerna med honom utan att låtsa märka hvarföre han så uppenbart sökte mitt sällskap, hvilket var emedan jag sökte Marias. Jag säg genast hur det var fatt med dem. Der voro ömma blickar, rodningar, leenden, bugningar, suckar, stamningar, betydelsefulla ord, närmningar, och på köpet vördnad å Ynglingens sida. Å Marias, nedslagna ögon, färgskiften, blyghet och framför allt, ren och medvetslös tillgifvenhet. Jag försäkrar detta var ett interessant skådespel, så interessant att det kunde locka till efterhärmande, om det annars lönade mödan. – Men Adolfs Fader är ej rik och har många barn, så det egentligen torde vara en dårskap af sonen att ha sett Maria, och hvem vet hur länge han för sig behållit denna dårskap, om icke en afton inträffat, som jag för roskull vill försöka att efter naturen afteckna. Föreställ dig således, att vi sitta, några och tjugu personer, värd och värdinna inberäknade, och supera i Kammarherren af L–s stora matsal, då en betjent beställsamt träder fram till Kammarherren, som har anspråk på att underrättas om allt som passerar, och tillhviskar honom något. Friherrinnan af L. Hvad säger Haglund för godt? Kammarherren af L. Ingenting min söta Vän. Han säger bara att den der näktergalen i qväll också sjunger i Södra Lunden. Friherrinnan af L. En näktergal i Södra Lunden! Det må jag säga! Det har jag alls inte hört ett ord om!! Några gäster: Kors en näktergal! Några andra: Jaså en näktergal. Ett par röster: Hva’ä’de? Hva’ä’de?