Och plötsligt upptänd af den utsvultnes vrede och vid minnet af Fagans skamliga trolöshet mot en kamrat, sprang Stenstrom upp med en ed, ryckte upp dörren och grep en stor karl, som stod nedhukad i gången, i strupen. Han drog honom våldsamt in och skrek: — Yes, kom bara in, din irländska filur — hvar har du Tom Fagan, hva? Kommer du också för att snoka efter mina sparpengar, hva? — Tror du Den öfverrumplade besökaren återvann hastigt fotfästet. Det var en lång och groft byggd man, en typ mellan boxare och brottare. Han rätade upp sig, under det han ruskade Pete af sig som en valp, och med vänster knytnäfve sände han honom genom en stöt i bröstet tvärs öfver rummet. Den högra handen hade blixtsnabbt dykt ned i byxornas bakficka. Men med ens började han godmodigt skratta. — Nej, sade han — nej, det är inget bakhåll. Jag trodde först — nå, det är detsamma ... — Hvad trodde ni? sade Pete vresigt. — Att jag är polisspion — hva? Ser så ut? Och hvem är ni? Stenstrom hade fallit ned på en af tomlådorna. Han gned handen mot bröstet, inom sig beundrande den andras kraft och snabbhet, ty han var själf, trots de senaste dagarnas umbäranden, ingen klen karl. — Ja, ni får ursäkta, sade främlingen lugnt — men då man kommer för att besöka en gammal god vän och i stället tas i strupen och öfverhalas med skällsord — så vet man inte riktigt hvad man skall tro. Men det var väl inte så illa ment — inte från min sida åtminstone. — Gammal, god vän, upprepade svensken buttert — ja, tack så mycket! Er gamla, goda vän har gett sig af till Buffalo med sextio dollars som tillhörde mig — det var kamratligt — eh? — Det beror på hur man tar det, sade irländaren. — Tommy var aldrig kinkig. Han behöfde väl slantarna?