En narr, en dåre, märk och mins, Måst til en klok och vis förvandlas, Likväl en sak, som hurŽ den handlas, Tycks röja en omöjlighet: Han tingens värde intet vet, Misskänner alt, – sin syn tillsluter; Förståndet intet så sin stilla undran njuter. En dåre prisar högt hvad högst föracktligt är, Så vida han ej känt det goda han begär. På en viss Herres Säteri, Två hundar i hans tjenst sig tedde, Joli med yra språng hvart ögas mine förledde, Till bifall och behag af alt sitt gyckleri. Än under stol och säng en handske at upsöka, Och än at leta fram en bortglömd käpp och hatt, Upväckte hvar minut handklappningar och skratt, Då hunden hukad sågs sig smilande nedkröka, At få sitt byte fatt. Se ropade hvar en så gladt, Se hurŽ hans vida käftar grina! Då lömsk han sågs sin djerfhet pina, Med ögat fullt af lek och spratt. Ehuru rolig han ock var, Han bets och stundom tändren skar, Och åter fromt sitt hufvud fälde; Men fast han jämt i otid skälde, Och öfver hela nägden tjöt, Hans husbonds dumma fromhet njöt, Och gårdens folk sig gladt inställde Hos en Joli som undran vann; Lisette hans qvickhet ej fördölgde: Til bord och säng han henne fölgde, Och båda roade hvaran. I lek och sömn hvart dygn försvan, Men hon mer fåfäng var än han. Fidel den andra hund, af en hel annŽ natur, Var ej till gyckleri på husbonds tröskel lämnad, Blott vaksam om hans hus, til intet annat ämnad, Om ej at stå och lyss vid Jägarns midnatts-lur – I skogen var han spak, behjertad i sin våda, Ej hördes minsta glafs där tystnad skulle råda; Han dör – och därmed väl – Fidel en tår ej värd: Man snöpligt honom straxt i jorden nedergräfver. Joli som också dör – hvart bröst med suckar qväfver Bland husets tjenstefolk, fast mindre saknad värd: I nägden här och där man bättre tårar fäller.