»Nåväl!» fortsatte Petrowitsch. »På kvällen när jag hemtade fick jag med mig hem hela sällskapet utom konsuln, som redan efter andra akten lämnat teatern; till oss hade han kommit just som vi skulle ge oss af till Judicsföreställningen.» Petrowitsch hade samma egenhet som andra tjänare i bättre hus att de säga vi när det gäller husbondfolkets angelägenhet, inpassade Holm alldeles logiskt i sin berättelse om besöket hos Petrowitsch. »Nå ja! Man kom hem och du må tro att maken till kväll har jag icke varit med om under hela min tid hos envoyén. Hela huset vändes upp och ned; porten stängdes och så tillkallade man detektiver! Ja, hvad säger du om det?» »Besynnerligt!» svarade jag med andlös spänning. »Fortsätt, för tusan!» »Så där ja! Du blir intresserad bara af att höra på. Tänk då på mig, som var midt uppe i soppan ... När man letat som efter de vises sten blefvo vi tjänare en och en inkallade och underkastade ett oförskämdt förhör af en kommissarie. Närvarande vittnen voro Madame, envoyén och grefvinnan von Balten, samt först och främst furstinnan, hvilken egentligen var kärande ... Kort och godt! Ett dyrbart diamanthalsband, tillhörigt furstinnan, hade kommit bort eller blifvit stulet ... Hon sade sig med bestämdhet veta, att hon haft detta diamanthalsband i handen när hon var i Madames boudoir, där hon arrangerade sin toilett framför en trymå. Men först på teatern hade hon märkt sin förlust och därför åkt med hem för att själf hämta det dyrbara smycket. »Hvad kunde det vara värdt?» inpassade jag med lätt förklarlig nyfikenhet. »Femhundra tusen francs!» svarade Petrowitsch. »Jag minns mycket väl hur vi häpnade och kommer särskildt i håg att grefvinnan utbrast: ’Hvilken oerhörd summa för ett halsband!’ »Och i denna hennes mening instämmer jag af hela mitt hjärta. Ty femhundra tusen francs är ju en hel förmögenhet.» »Nå kom man till något resultat?» sporde jag när Petrowitsch syntes försjunka i funderingar vid detta minne.