Uppe i en skogsbacke gjorde de halt bland hassel och småbjörk. Framför dem låg en liten öppen plan, der gräset var jemnt och friskt, endast här och der fans en mossig sten eller frodig ormbunke. »Stå nu stilla här», sade Andreas till Tage. Och så gingo jägarne till sina platser. Det hade kommit ett helt annat uttryck i den tjockes ansigte. Han var icke flegmatisk längre, endast lugn och säker på sin sak. Tage såg bort åt Andreas. Han stod der färdig, beslutsam, med sammanknipna läppar och vaksamma ögon. Det var vackert att se på honom, tyckte Tage: han beundrade allt som var manligt och stort och starkt. Hundens skall vred sig fram och tillbaka der ute, gält och ihärdigt, – i vida kretsar, i bågar, i zig-zag; långt bort och närmare igen. Jägarne lade sina gevär till kinden, samtidigt liksom på befallning; stodo sedan stilla igen. Tage såg efter haren. Nej, det fans ingen hare. Men de stodo der stela som bildstoder, högtidliga som om det gält lif eller död för en långt vigtigare person än lille Jösse. Tage såg än på den ene, än på den andre. Han var i spänning, han hade riktig feber. Han visste icke på hvilket ben han skulle stå, så intresserad var han, och han började speja omkring sig med en ifver, som hade det varit hans skyldighet att bruka ögon för de andra också. »Der ä’ haren, der ä’ haren;» skrek han i vild hänryckning, då han med ens fick se Jösse hoppa upp på en förfallen gammal gärdesgård, behändigt sätta sig på bakbenen och med förnumstig min lyssna efter hundens skall. Men ropet hann icke förklinga förr än Jösse redan försvann i fjerran, med ett slags godmodigt hån visande sin lilla hvita svanstofs och de långa öronen, som – sträckta efter ryggen – guppade upp och ned mellan tufvorna. Nu förstod Tage hvad han gjort, och det gick honom till sinnes som om han dräpt en menniska. Men här var icke tid till reflektioner: Andreas stod redan öfver honom som en retad tjur.