Amalia omtalade att under den tid hon ofta råkade den snillrike talangfulle Gentz, och han var henne tillgifven och hon nära att fästa sitt hjärta vid honom, endast tillbakaskrämd af hans mindre goda rykte som sedeslös och lättsinnig, drömde hon en natt, att hon med honom gick genom långa hvälfda gångar där det var mycket orent; hon var själf helt hvitklädd med långt släp som den tiden brukades. Flera personer sågo på henne med förundran under det hon sålunda gick arm i arm med Gentz i förtroligt samtal – hon märkte, att allas kläder blifvit smutsade, hon såg på sin hvita dräkt – den hade förblifvit lika ren, och obefläckad kom hon genom hvalfven. Amalia beskref ett par sköna kandelabrar af marmor som officerarne af preussiska arméen förärat madame La Rochejacquelin år 1815. Hon var änka efter den berömde chefen i la Vendée, som föll i kriget för Bourbonerna. Dessa kandelabrar voro förfärdigade af Rauch och Tieck, föreställande den ena sorgens attributer, den andra segerns. De skola i alla afseenden vara mästerstycken. Den 9. I kyrkan, hörde Schleiermacher predika väl, men för abstrakt, för litet användbart, tycker jag. Gudomligt väder. Med fru Bardeleben gick jag att bese Helvigs nya boning dit de skola flytta i vår, den är vacker och glad. Åkte sedan i Thiergarten. Bettina kom en stund. Fru Varnhagen kom, uppläste en artikel af Chateaubriand i »le Constitutionnel» och talade med förstånd därom.