– Jag visste ju, att du vid detta laget måste vara en vuxen man, Folke. Men i mina tankar förblef du ändå alltid ett litet spädt barn, som låg och diade tjurhornet. Jag har aldrig riktigt kunnat lefva mig in i, hur det till sist verkligen skulle bli att möta dig efter så många år. Jag tror, att det varit bättre, om jag hittat dig vid vägen, utfattig och hungrig, och fått lyfta upp dig framför mig på hästen och rida hem med dig och bädda in dig mellan fällar och sköta dig som förr. Sedan när du blef mätt och uthvilad, skulle vi ha öppnat kistan och slamrat med de många bommarna och låsen. Jag skulle ha radat upp halskedjor och silvertackor och för väl hundrade gången räknat hvart mynt i påsarna. Därefter skulle vi gått och räknat trälarna, och jag skulle ha nämnt hvar och en vid hans öknamn. Du skulle ha fått se, hur välfödda och hur varmt klädda de stodo allesamman. Vi skulle ha gått in i spiltorna och synat hästarna, och den ryktade och silkeslena boskapen skulle du då nog också själf blifvit ifrig att få räkna. Till sist skulle vi ha följts åt ut på åkern, så att jag fått taga upp jorden och trycka sönder den mellan fingrarna och visa dig, att det är den luckraste och bästa, som kan finnas. Hvarför fick det inte bli, som jag helst önskade? Han fortsatte på det sättet att ömsom plåga och ömsom trösta sig, ibland tyst, ibland högt, oaktadt att han redan hörde röster och klingande silfversporrar i stallet. Det var ett sorl af ljud och ett larm, som när en vårflod svämmar öfver. Han kände igen sina afkomlingar på deras målföre, och det förundrade honom endast att tre ensamma män kunde åstadkomma så mycket buller. Med en betryckt känsla vände han sig inåt skullen. Jarlen kom först uppför stegen, och litet bakom honom stannade Ingemund och Hallsten i sina glimmande hirdrustningar. – Hvad han har blifvit hvit och gammal! – hviskade genast Hallsten.