Berättelsen om hur han för de sina demonstrerar sitt ståtliga mausoleum på Nya Kyrkogården, påpassligt inköpt vid en kollegas konkurs, och kapitlet om hans värdiga firande av sin fattighusfaders begravning äro gjorda med träffsäker karakteristik och munter satir. Det är ett slags svensk Babbitt, som håller på att bliva till. Men författaren släpper taget. Han tycks mista intresset och övergår plötsligt till en skildring av kvarteret Friden Större. Romanen sprängs sönder i en samling sociala noveller av tämligen löst samband. Ett av kapitlen, Gamle Sam, en apoteos över svensk laglydnad, rättsuppfattning och pliktkänsla, har förut publicerats som novell. Som sådan hör den också till författarens bästa, men den har mindre att göra i den lycklige mannens roman. Författarens många goda egenskaper komma visserligen till sin rätt även i skildringen av kvarterets fattiga och förkrympta människor, icke minst hans realism, särskilt skildringen av deras sätt att möta och förmåga att övervinna livets bitterhet och mödor, men som helhet har romanen tyvärr blivit mindre lyckad. Den lycklige mannens roman blir en berättelsesamling om många olyckliga människor. Man beklagar, att Ragnar Holmström låtit så många goda uppslag gå förlorade och blott lämnat ut ett hastverk, helst som han låter oss märka, att han dock skulle förmått åstadkomma en verkligt värdefull roman. Vardageris enkla människor bruka ofta vara föremål även för Gurli Hertzman-Ericsons intresse. Hennes sista roman, Den tysta gatan, jävar icke det påståendet. Det är en småstadsskildring, koncentrerad kring Tysta gatan och särskilt till den folkrika gård vid nämnda gata, där stadens tidningstryckeri är beläget. Där bor sättaren Södergren med sin barnrika familj och idylliska fattigdom, där dväljes den lika goda som feta fru Poppius från Norrland och där sitter kåsören och rabulisten Bromander i fönstret och ropar på pilsner — en figur, som direkt härstammar från de förkomna murvlarna i Ludvig Nordströms Landsortsbo-heme. Liksom ofta förut visar sig författarinnan också i denna roman som en klok och fin barnpsykolog. Det är värmande humor och levande realism i hennes barnskildringar. Ett av Tysta gatans barn, korvhandlarens Ester, blir så småningom bokens huvudperson.