Ljung Björn hade ännu mycket att säga om Kidron, då hans svåger, Kolås Gunnar, afbröt honom. Gunnar sade, att han ej brydde sig om Kidron, som var borta och uttorkad. Men han hade allt sedan den här svåra tiden började, gått och tänkt på en profetia af Hezekiel, fyrtiosjunde kapitlet, första och följande verserna. Den handlade om en ström, som skulle upprinna vid templets tröskel och flyta ut öfver heden ända till det Döda hafvet. Kolås Gunnar skakade den svarta luggen ur pannan, medan han talade, ögonen lyste på honom, och han berättade så, att alla bönderna sågo för sina ögon vattenledningen, som kom ned från Jerusalem. Vattnet kom glidande, sakta porlande fram i en stenränna. Därifrån utgöt det sig i många små rännilar, som löpte mellan gröna gräsmattor. Pil och poppel växte på stränderna, stora, tjockbladiga vattenväxter hängde ned mot vattenytan. På rännilarnas botten lågo små hvita stenar, och vattnet glittrade och bubblade, då det strömmade öfver dem. »Och detta måste komma att ske,» utbrast Kolås Gunnar. »Det är en Guds profetia, och den har ej ännu gått i fullbordan. Jag går och tänker på, att den väl kan uppfyllas i dag eller i morgon.» Men då Hök Gabriel Mattsson, som också var med i skaran, hörde detta, blef han mycket ifrig, lånade Ljung Björns bibel och läste upp några verser ur krönikeboken. »Lägg nu märke till detta,» sade han, »det är det märkvärdigaste, jag någonsin hört.» Och han läste upp för dem, att i Hiskia konungs tid hade det blifvit kändt, att Sanherib drog upp för att belägra Jerusalem. Då hade Hiskia gått till råds med sina höfdingar och sina tappraste män, och de hade alla sagt: »Det är ej godt, att assyrerna finna så mycket vatten, då de komma och belägra staden.» Därpå hade Hiskia gått ut med en stor härskara och dämt upp vattnen utanför Jerusalem, både den stora floden, som gick midt igenom landet, och alla källorna.