­ 28 ­ E r i k (inpå henne. Tal ar mellan tänderna): Fy! Du är liderlig! M a r i a (lugnt. Ef ter en paus): Hur mång a män tro r du inte h ar velat äga mig, se'n jag blef di n hustru? Tro r du jag låtit dem komma mig ett enda steg för nära? Jag har hållit dem ifrån mig, kämpat mig fri f rån dem, utan att du märkt det anat det E r i k : Hvarför kom du inte till mig? J ag skulle ha hjälpt dig ! M a r i a (lugnt): J ag behöfde inte din hjälp. J ag redde mig ens am! Jag är van att vara ensam! E r i k (mellan tänderna): Och ändå, till sist, föll du! Du!! M a r i a (med högre röst): Föll! Nej, jag "f öll" inte! Jag handlade vak et och ville det själf ! J ag visste klart hvad det betydde. Min stund var kommen! Jag tog emot hvad lifvet och kärlek en räck te mig ! Och j ag var ödmjukt tacksam, att en enda gång få känna lyck an att få ta' emo t och att få ge tillbaka! E r i k (utom sig ): Du h ar ingen skam i dig! Du är ju som förvandl ad! M a r i a (ser rätt på honom): Ja. Jag är förvandlad! Och hvarf ör skulle j ag skämmas? För det störs ta och allvarligas te som fyllt mig; det dj upaste j ag lefvat! E r i k (ser förvi rrad och svarslös på henne. Stryker sig öfver ansiktet. Suckar). M a r i a (sakta. Ser f ramför sig i tankar): Den dag vår lilla flicka dog , upphörde min plikt h är. Då var jag ensam, a b s o l u t e n s a m ! Ett ögonblick trodde j ag, att vi båda kanske ändå till sist sk ulle finna hvarandra, men Du hade aldrig tid att höra på mig, aldrig lust att lyssna! Du märkte hvarken mitt ansikte eller min själ . Men äfven om man inte är någon märkvärdig mänsk a, bara en vanlig kvinna, kommer det en stund, då man u ppreser sig! Man v i l l känna att det är någon mening med ens tillvaro; att