»Och sådan skändlighet får passera opåtalad?» »Åhjo, det händer väl, att världslige armen får fatt i någon svår syndabock och slaktar honom. Men det är som att nypa ut en fluga på en flugurik sommardag.» »Hvad gör predikoämbetet, som får bevittna all denna skändlighet?» frågade magister Georg med flammande blick. Doktor Göran suckade, där han satt med knäppta händer, och svarade i jämmerton: »Predikoämbetet? Jag kan, för Gudi klagadt, icke fritaga mitt eget stånd för mycken skuld i denna gudlöshet. De mål, som remitteras hit till kapitlet i klagomål öfver präster, få ingalunda här den behandling, som vederbör. Men hvad kan jag göra? Här sitter jag som gammal man i min babyloniska fångenskap. Nya äro dessa förhållanden för mig på gamla dagar. Jag måste låta gå och bero. Förutom spögubben här vid Norafjärden har jag minst en i hvarje prosteri.» »Det måste blifva ett slut på detta!» »Men huru, min son?» »Det bästa är att påkalla världsliga maktens utomordentliga åtgärder, innan de snart nog komma utan kallelse!» »Allting annat, men icke detta!» »Men hvad utväg skulle sedan återstå?» »Nej, det är sådana åtgärder, som vi med all makt måste undvika, för de blefve säkerligen till långt större skada än gagn.» »Förklara mig detta!» »Här i dessa afsideslandskaper ha kyrkan och ämbetet kunnat bevara mycket af sin ursprungliga och rätta själfständighet oförkränkt af världslighetens ovisliga godtfinnande. Riksens uppmärksamhet har varit mest riktad bortom Österhafvet och minst hitåt. Detta kan väl ha varit oss till mycken skada, men dock till vida mer gagn. Norrlänningen älskar framför allt sin frihet, och måhända ligger just här det rätta fröet till kyrkans befrielse från världsligt slafveri, ser du!» »Detta vill ju säga, att man här i stiftet icke vill underkasta sig gällande kyrkolag?» »Det kan så vara, men Guds ordning går framför världens. Här ha vi ock ganska invecklade ting för handen. Man måste först pröfva dem, innan man dömer.»