»Tvi vale! Dä rent kändes bäkst i mun på’n!» Pojkarna påstodo, ’att Lovisa Marks brukade sko kjol-tyget sitt alldeles som artilleristerna skodde byksern, för att inte skära hål på’et när hon satte sej, så skrå mager va’ hon.’ Men det var bara förtal. Nog fans de, som voro fetare, men hon redde sig. Grof var hon däremot nästan som en karl och stark därefter. Man påstod, att hon lyft en tunna salt, men att hon kunde ta en tunna råg på ryggen, det var nu visst och sant. För öfrigt svettades hon ständigt; hade hvitt hår, som hon försökte få svart genom träget begagnande af blanksmörja och svinister; bred mun och små kisande ögon, som hade en god och öppen blick, men till den saken var det ingen som lade märke. Ja, vacker var hon inte, allra minst nu, när tårarna strömmade och svinistret och blanksmörjan kommo och beklagade sorgen. Janne kände sig rent som ’aftrillad’ för en stund. Det var bestämdt ett dåligt ’varschel’ att han just skulle råka ut för den där. Men så strunta han i’et. Han var nog karl att reda sig ändå. Tjo! Så kastade han ånyo mössan på örat, nojsade, slängde käft och gjorde sig så gemen som möjligt – i allmänhet gjorde han sig mycket stram, ’för dä tyckte han hörde te en tocken som han’, men ingen fart kom det i’et ändå. Jäntorna voro skygga som harar i mars. ’Dä va nog ingen som våga’ tro på en tocken heder, och föreksten såg han inte en, som var ’go’lik’ åt sej häller!’