”Ni har sagt något, som gjort mig så ondt; ni har sagt att jag skulle komma att hata er.” ”Åh – det har ju varit på skämt. – Och så tror jag icke ni skulle vara så rå.” Jag strök min kind mot hans ärm. ”Låt mig få omfamna er; nu skall jag gå.” Jag reste mig och han slöt mig intill sig. ”Tänk på mig med vänskap.” Jag måste vända mig om och trycka näsduken mot mina ögon. Vi beklagade att jag icke fått se hans mor. Han visade mig ett porträtt af henne, som han bar i en medaljong. Åh skiljas, skiljas! Vi stodo åter vid byrån med toilettspegeln på, der han första gången hviskat ”du” i mitt öra. Han kramade mig intill sig så hårdt som om jag för alltid skulle bli fast, och jag gömde åter mitt ansigte mot denna axel, kände åter min kind hvila mot hans. Vi drogo oss åter ifrån hvarandra, hårdt hållande hvarandras händer. – Om han kunde göra någonting för mig! sade han. Ja, ännu vore han dock icke så maktlös att han ingenting förmådde. Han kunde alltid skrifva en artikel om mig. – Jag svarade att jag nog visste hvad detta vore värdt, men att det vore mig jemförelsevis likgiltigt. Min tillgifvenhet var af rent personlig art. Det var som om sjelfva förkänningen af skilsmessan drifvit mig att uttala något af mitt verkliga inre. Jag sade honom att han icke lärt känna mig, derför att jag varit så skygg. Jag hade altid så starkt känt hans öfverlägsenhet. – Han tyckte att han aldrig visat sig öfverlägsen, tvärtom hade han visat mig alla sina menskligaste och mest svaga sidor. – Just detta hade gjort att jag blott dess tydligare känt hvad han är. Jag beklagade att jag endast kunnat visa honom mina fulaste och mest frånstötande sidor. Han log; ”jeg er saa klog, saa klog,” sade han. Och jag kände med en viss trygghet att han hade rätt. Och så skulle han gå. ”Lad mig nu se, at De er en brav Pige og slaar Dem igennem.” Åh, att skiljas, skiljas!