»Nej, detta låter mycket möjligare än vad jag från början tänkte mig det! Ni har då odlat er friska, vackra stämma, ni har fortfarande sjungit. Då släpper jag er icke, så som jag under årens lopp önskat att ännu en gång få höra den lilla visan. Så här ljödo slutackorden.» Jägmästaren slog sig ned vid pianot och spelade med tröga fingrar men musikalisk uppfattning fragmentet och slutackordet till en melodi. »Gamla julljusen, minnes ni den ännu? Då, låt mig spela den och sjunga. Jag har icke sjungit den se’n dess, se’n jag var ung!» Hon satte sig ned och började utan förspel och preludier att sjunga: »Än som barn i stilla faderstjäll såg jag stjärnan i den klara kväll tindra för min blick som juleljus, ifrån fönstren av Guds Fadershus. Och jag bad min bön att också en gång få hem till syskonen i Fadershuset gå Bäst jag så min väg i världen gick, himlens julljus slocknat för min blick. Stjärnor ser jag väl, men inga ljus lysa barnet mer till Fadrens hus. Ack, jag sitter ännu mången kväll igen, vill så gärna se min barndoms julljus än» »Var det den?» frågade hon, sedan hon slutat att sjunga. Hon talade med låg röst och satt med huvudet nedböjt. »Det var den.» Hans ögon voro fuktiga. Han gick hastigt ut på verandan. »Det är skada, men din röst är ej längre vad den varit», sade mannen och betraktade sin hustru genom glasögonen. »Nå, men det vore då för mycket begärt. Övning gör mästaren – skulle du själv säga, och när övar jag mig någonsin i sång?» Hon fällde ihop pianot med en snabb och behaglig rörelse. »Får vi inte höra mer?» sade hennes måg, som med en tidning i handen kom från angränsande rum. »Sjåpa dig inte, min vän! Jag försäkrar, att jag inte blir stött över en rättvis kritik från min man. Tack ändå för din goda mening.» »Min mening är den att mamma sjunger vackrare, mera meningsfullt och till hjärtat gående än man får höra ute i stora världen.»