Du må tycka, att jag är en okvinnlig gammal toka, som står här och blottar allt detta, men j a g säger dig, det är ingen skam af en kvinna att erkänna sin kärlek till en man, lika litet, som själfva den känslan är något att blygas för. Ä r du en man, den man du var, eller den, jag trodde dig vara, och kan du förstå, hvilka lidanden, du förorsakat mig, så tiger du inte nu längre. » hur muntert det ljöd. Och din röst klingade allra klarast. Jag hörde bara dig, kände ingen annans närvaro. Din lilla hand hvilade i min stora så förtroendefullt, tyckte jag. Jag kramade den lilla hvita tingosten. » När hvar tar sin, så tar jag min. » Jag lade armen om ditt lif, drog dig tätt intill mig. Jag hviskade i ditt öra: » Ä r du min? » Men ack, du svarade e j. Jag hade så säkert väntat att få se dina ögon stråla upp såsom de gjorde iblaud, då du såg på mig. Meu du sänkte dem, och jag fick intet svar. Jo, helt plötsligt hörde jag en röst: » Magistern tog Anna tvärt emot reglerna. Man får inte ta den, som står en närmast ». Det var din syster, som gaf mig den upplysningen. Med ens slog det mig, att hennes ord hade en djupare betydelse. Ja, det var verkligen » mot reglerna », att jag, inbunden och hård, som jag var, skulle binda den varma solstrålen vid mig för lifvet. » Man får inte ta den, som står en närmast, » ljöd det ännu i mina öron. Nej, den, som jag älskade mest, den skulle jag försaka. Jag tyckte mig se det så tydligt på dig, där du stod med ansiktet sänkt. Jag drog min hand från din midja och lämnade dig åt din syster. Själf stod jag ensam. Ingen ville ha mig, sjöngo de andra. » Han tystnade. Anna Wide hade talatmed öfverväldigande kraft, och rätade stolt upp sig, då hon nu fäste sin blick på mannen framför sig. Han såg upp till henne, liksom väntade han något förlåtelsens ord. Tor Ek hade dolt sitt ansikte i händerna. Långsamt lyfte han upp hufvudet och såg på Anna med en blick, vekare, än man skulle kunnat tilltro den gamle prästen.