Rena motsatsen till honom var den rakt framför mig sittande Pettersson-Tegnéhr. Han var af ett lifligt, gladt lynne, hade ett godt, förslaget hufvud, skämtade gerna med allt och alla, men hade på samma gång en ovanlig förmåga att ej förarga någon. Sina studier skötte han håligt, ty han läste sällan öfver sina lexor; men han redde sig temligen i alla fall, tack vare sitt goda hufvud och en god portion förslagenhet. Han led för ingen del af den ofvannämnda kungliga sjukan, utan gladde sig snarare åt andras framgång och var öfvermåttan lycklig, blott han sjelf kunde reda sig ur de bryderier, i hvilka hans dåliga preparerande af lexorna försatte honom. Ingen har väl varit tacksammare än han för en liten räddande hviskning och han kunde gifvit bort det sista, han egde, åt den, som bevisade honom den minsta tjenst eller vänlighet. Mig var han mycket bevågen, till en början kanske mest för de småtjenster, hviskningar och annan hjelp, som jag alltid var redobogen att gifva honom, sedermera, såsom jag hoppas, för andra gedignare orsaker och egenskaper. Jag tyckte mycket om honom och hade mycket nöje af hans lifliga väsen. Jag kan förvisso aldrig glömma den mängd af menskliga uttryck och känslor, som han förmådde gifva endast med sin rygg; ja, hans rygg var hundrafaldt uttrycksfullare än tio sådana ansigten som Andréens. Men han hade också sina fel och brister, han som alla andra menskliga varelser, och hans vesentligaste brist var den, att han saknade hvad vi i ordets bästa bemärkelse mena med karakter. Han var mycket lättledd, men följde lika obekymradt dåliga som goda rådgifvare. Lemnad åt sig sjelf var han en fullkomlig slaf under sina böjelser och tänkte aldrig längre än för stunden. Man kan derföre lätt förstå, att han skulle råka ut för mångahanda frestelser, isynnerhet då jag ytterligare tillägger, att han hade ganska god tillgång på penningar. Dessa erhöll han ingalunda af sin fader, ty denne var en fattig byskräddare, som endast med nöd förmådde att föda sig och de sina i hemmet, utan han hade genom sitt vinnande sätt och sitt goda hufvud lyckats intressera den rike gästgifvaren i hans hemtrakt, så att denne hade lofvat att låna honom hvad han behöfde för sin studiekurs. En af kamraterna, Wallin, som var ifrån samma trakt, påstod till och med att gästgifvaren, som eljest ej var känd för någon större välgörenhet, blifvit Tegnéhrs långifvare, i akt och mening att göra honom till en värdig man åt en af sina ogifta döttrar. Härtill satte jag emellertid ej fullt förtroende, enär slika rykten så lätt uppstå, då en fader till ogifta döttrar på något sätt hjelper en ung man fram i verlden. Tegnéhr nämnde ej heller något om ett dylikt förhållande, ehuru vi blefvo de bästa och förtrognaste vänner, som funnos på hela seminarium. Af denna vänskap fick jag nog skörda ganska bittra frukter; men det händer oss intet, utan att det är så bestämdt af försynen, och vi skola ej gå berättelsen i förväg.