Anförde af gudar, valkyrior och urtidshjältar, spränga einheriarne fram i täta leder, som bryta sig, här mot Jotunheims fylkingar, där mot baningarnes och mot Järnskogens odjurshorder, där mot Suttungssönernas skaror. Öfver allt strid och död – tursar, vidunder och eldjättar fallande under einheriarnes spjut och svärd; einheriar störtande, man och häst, till jorden under jättarnes klubbor, odjurens käftar, baningarnes pästpilar och Suttungssönernas gnistrande vapen. Tyr, som svänger sitt svärd i vänster hand, träffar Hate i vapenträngseln. Tvekamp dem emällan. Hate faller. Men äfven den ridderlige asaguden, som, dödligt sårad, dignar ur sadeln. Heimdall och Loke, de gamle fienderna, söka fram mot hvarandra. Loke är afskyvärd att se. Århundradens pinor, hat och hämdekänslor drifva honom fram till orädd kamp. Heimdall kämpar en svår strid; han segrar och skiljer med svärdet Lokes hufvud från hans kropp. Men lemmarne af Midgardsormens fader lefva äfven i styckadt skick; det ohyggliga hufvudet, fullsatt med pästladdade, spjutlika horn, återstudsar från marken och borrar sig väg genom Heimdalls bröst. Den rene eldens ädle gud stupar. Då slocknar solen, och stjärnorna falla från himmelen. Fenrer rasar i einheriarnes leder. Oden rider på Sleipner mot honom, men dignar framför odjurets ettersprutande gap och försvinner däri. Då kastar sig Vidar af sin häst, ställer vänstra foten på Fenrers underkäk, griper om hans öfre med väldig hand och stöter svärdet i hans hjärta. Där håller guden vapnets udd kvar, tills ulfven tumlar på sidan och ligger död. Så hämnar Vidar den tyste sin fader. Oskadd går den starke och blygsamme asasonen ur Ragnarökstriden.