De talade ej många ord, då de åkte fram öfver den nu nästan folktomma El Muski ner till hôtel du Nil. Och när den nubiske nattportieren öppnade hotellporten för dem, räckte Saïd ben Ali damerna handen till afsked, önskade miss Brenner god bättring och sade, att han snart skulle hämta dem till den egyptiska middagen, allt på sitt otadliga engelska manér. Men Stina märkte, att under de stela, främmande ordalagen låg en arabisk, njutningsmättad stämning och dallrade. Då Stina kom in till sig, började hon att snyfta ljudlöst och hejdlöst. Hon tyckte själf, att det var ömkligt att gråta så bittert öfver detta, öfver Romeo och Julia, men hur det var, hon kunde ej låta bli. Hon kände sig så besynnerligt förödmjukad. Det var dagen innan de skulle anträda hemresan. De voro alla tre vemodsfulla vid tanken på att lämna Egypten, men Stinas känslor voro något annat och mera än vemod, och underströmmen var en alltjämt stigande ångest och oro öfver hur det skulle sluta, hvad hon skulle taga sig till, när den afgörande stunden nalkades, och hur hon då skulle afgöra. Till denna ångest hade dessa sista dagar kommit en annan oförutsedd — skulle hon kanske ej råka Saïd ben Ali ännu en gång? Hade han under teateraftonen märkt Agnes’ illa dolda munterhet och hennes egen förstämning och, ömtålig som han var, tagit anstöt? Var det därför han ej kommit? Skulle hon skrifva och be honom komma, ty hon måste se honom innan afresan, och detta var sista dagen, sista aftonen, så mycket afton, att den blanka nymåneskäran med den stora klara aftonstjärnan under sig syntes på den mörkblå himlen mellan löfhvalfven i hôtel du Nils trädgård. Då kom han, småleende och vänlig kom Saïd ben Ali och bad de båda damerna taga på sig hattarna och följa med honom hem, där en egyptisk måltid väntade dem. Det var mycket nära hotellets egen middagstimme, och Agnes tvekade, om hon skulle gå.