Som antytts inledningsvis kan vi i Sverige kanske tycka, att de amerikanska läkarna hetsar upp sig onödan. Om husläkaren skall hinna med både öppenvårdsmottagning och sjukhusbesök, måste antalet patienter vara måttligt och de geografiska avstånden överkomliga. Det är en småstadsmodell som är svår att leva upp till i storstäder, särskilt med dagens kostnadspress från sjukförsäkringsbolagen. Det sista steget - som de flesta husläkare fruktar - är att patienten obligatoriskt måste lämnas över till den läkare som sjukhuset bestämmer. Jo, Mrs Smith skulle förstås ha haft sin egen husläkare som ansvarig behandlande läkare under hela sjukhusepisoden. Så långt kan nog alla utom de mest ortodoxa acceptera förfarandet. Studier har visat att sjukhusvistelsen blir kortare, antalet internkonsultationer på sjukhuset färre, och kostnaderna följaktligen lägre, när en » hospitalist » har ansvaret än när husläkaren » följer med » till sjukhuset. Tanken på en primärvårdsstyrd vård (delvis realiserad i Dalamodellen), där distriktsläkaren disponerar en stor del av sjukvårdsbudgeten och köper sjukhusvård i samråd med sin patient, påminner inte så litet om den amerikanska modellen, även om förespråkarna nog inte tänkt sig att distriktsläkaren också skulle gå rond på sjukhuset. Bland föreslagna botemedel har vi under senare år sett primärvårdsstyrd vård, husläkarsystemet och PAL-reformen. Han är inte ensam om sina åsikter. Diskussionen om vårdkedjor handlar förstås om samma sak. Inte minst är det anmärkningsvärt att det fanns plats för eftervård på både rehabiliteringsenhet och sjukhem, så att den klena fru A inte behövde skrivas ut direkt till hemmet. Läkare som har gruppraktik har t ex funnit det rationellt att i tur och ordning tjänstgöra på sjukhuset för att (på dagoch jourtid) ta hand om alla inlagda patienter från praktiken, oavsett vem av kolllegerna som egentligen är patientens husläkare. Där blir hon inlagd, infektionsläkare tar över och ordinerar antibiotikadropp. Vårdkedjan fungerade bra - eller hur? Men hon är fortfarande svag och flyttas först till en rehabiliteringsenhet och sedan till ett sjukhem. Husläkaren är ju också tänkt att vara patientens vägvisare genom sjukvårdens labyrinter. Fru Andersson blir dålig med feber och frossbrytningar. Efter två dagar ringer hon till sin husläkare och får tala med mottagningssköterskan som ser till att ett recept på penicillin rings in till apoteket.