Platsen, där » les restes d ' Heloise et d A b é - lard sont reunis », såsom en af inskrifterna på grafven lyder, har blifvit en vallfartsort, dit det Paris, som älskar olyckligt, vallfärdar, och Abélards älskade hade blifvit den olyckliga kärlekens skyddspatronessa. På denna graf, hvars arkitektur påminner om Notre Dames, finner man nästan ständigt blommor, icke de förnämes, utan de fattiges, icke kamelior och rosor, utan förgät-mig-ej och violer. I aristokratiens kvarter, Faubourg St. Germain, är man skeptisk. Man tror öfver hufvud taget icke på kärleken, och allra minst tror man, att det tjänar något till att vända sig till helgonen, när-man älskar olyckligt. Man lider mecl resignation, utan att låta världen märka det, och slutar med att bli kallsinnig eller — välja sig ett annat föremål. Men kvinnorna af folket förstå ännu att älska lidelsefullt, och under en mindre finpolerad yta gömma de ännu en gnista ursprunglig poesi, som i sorgens dagar drifver dem att söka något högre, och naiviteten i deras tro kommer dem att knäböja för helgonen och anförtro dem sin sorg. Det är också snart sagdt endast folkets unga kvinnor, som strö blommor på Abélards och Heloises graf. Och att hon, denna flicka, som syntes vara en sjutton eller aderton år och som så ofta, nästan dagligen — vid frukostdags — k o m till Pére Lachaise för att nedlägga sin enkla bukett på den grafsten, under hvilken Heloise hvilade, att hon var ett folkets barn, såg jag vid första ögonkastet på hennes dräkt. I början kom hon med lätta steg på den smala gångstig, som leder fram till grafmonumentet, och i den klara, öppna blicken, i det tillitsfulla leende, som hvilade öfver hennes AF SIDEN, YLLE &amp; BOMULL I STORT URVAL TILL BILLIGASTE PRISER. Profver franko. \ \ \ K/ VI. \ friska läppar och gömde sig i groparne på hennes kinder, kunde man se, att hon hoppades, att hon ännu trodde på makten hos sin egen skönhet och helgonen.