Snön purprades, och man hörde endast vapenklang och vilda rop, blandade med de sårades jämmer. HISTORISK SKISS » Ja väl, du har rätt, frände Gunnar! » genmälte konungen; » väl fordras här kraft i denna sak, och råkade vi blott en gång denne djerfve Sigurd, nog skulle det då spörjas, att män drabbat samman med män. » Den var en skänk af den rike Guttorm bonde. Tysta vandrade bägge framåt. » Tåga vi vidare in i bygden i morgon, herre konung? » » I vapen, höfdingar! » befalte Hakon, » och skynden att väcka edra män, ty manstark vill jag vara, om försåt lurar bakom skenfagert löfte! Striden blef het. » Det här » – han höll upp radbandet i månljuset – » det här är för qvinnor och narrar, men den här » – han fattade stadigt om skaftet på darten, – » den här är för viljans män. » Bondehären hade rymt fältet, men en del af den hade jämte Guttorm och hans förnämste män dragit sig in i gillestugan, följde i hälarne af Hakons krigare, hvilka stormade in genom dörren. Vid hans sida red Hakon på en stålklädd hingst. Till sist syntes han på en kolsvart springare midt ibland en flock af Hakons kämpar, som bildade en lefvande mur af stål kring den blifvande bispen. I storstugan firade man bröllopsgillet. I detta ögonblick öppnades dörren och en krigare stannade i öppningen. Hakon stod stum, med ögat fäst på golfvet. Sedan krigaren gått, vred sig dörren åter på sina gångjern, och in trädde en svartebroder. KARL GUSTAFSSONS FÖRLAG. AF Torrvedsblossen flämtade allt mattare och mattare, som hade de blifvit sömntunga af att spegla sig qvällen om i de fylda hornen, men genom det öppna vindögat föll en månstråle in, smal och glänsande som klingan på ett svärd. De fege bönderne hafva flytt och lemnat mig, tyckes det, tvänne fångar. Jag kan säga er, hvarest I skolen råka Harald Ulfsson. »