Och efter ett ögonblicks uppehåll: – Ja det vill säga, det kan jag då inte lofva riktigt. Därpå hörde hon, hur han gick utför trappan, och kände ännu den lätta doften af hans cigarr. Men när hon fortsatte med arbetet, förnam hon en besynnerlig, stickande känsla i bröstet, som fylde henne med oro, och som hon aldrig hade känt förr. Aldrig någonsin för Fredrik. Aldrig på det sättet, aldrig. En dag kom herr Björling och gaf henne två teaterbiljetter och frågade, om hon inte ville gå på teatern och bjuda någon väninna med sig. Hon visste ej, hvad hon skulle svara, utan tog emot biljetterna och tackade. Till frun sade hon, att hon blifvit bjuden på teatern af sina slägtingar. Men sedan var gärdet uppgifvet. Än var det en påse konfekt, än en apelsin, än ett par handskar eller en halsduk, som han förärade henne. Och för hvar present hon fick, måste hon ljuga på nytt. Ty fru Sivert var en sträng gumma, som inte höll sig för god att titta i hennes byrålådor, och altid hittade hon på något nytt. En dag visste Elin ej, hvad hon skulle säga, och då måste hon ut med språket. Frun hade hittat en påse chokladpraliner. – Jag har fått dem af herr Björling, sade Elin. Vill frun smaka? Men då blef den gamla frun med ens alvarsam och sade henne, att hon fick på inga vilkor taga emot sådant. Och hon sade, att Gottfrid var ingen elak karl, men han hade nog narrat flickor förr. Ty det hade alla karlar gjort, och dum vore den, som trodde på dem. Och Elin hörde på hvad hon sade och teg. Men hon trodde inte, att Gottfrid var sådan. Aldrig i verlden skulle någon få henne att tro det.