Boken tycks inte haft särskilt stort genomslag när det gäller allmänhetens uppfattning om läkemedelsindustrin, men det är möjligt att detta kommer att bli större när den nu har filmats (med Ralph Fiennes och Rachel Weisz i huvudrollerna och Fernando Meirelles som regissör), och samma negativa budskap sprids via biografdukarna, förstärkt av det intryck som rörliga bilder ger. Hon anser att förhållanden liknande dem i romanen verkligen kan förekomma i utvecklingsländer som saknar adekvata hälsomyndigheter. Den gäller också läkares elementära rättighet att uttrycka oköpta och oönskade medicinska åsikter och deras skyldighet att informera patienter om de risker de tror kan förekomma i samband med de behandlingar de föreskriver. « Le Carré låter det fiktiva företaget ta livet av hans hjältinna för att hon lägger sig i deras aktiviteter. Lars Werkö kommenterar Angells analys av romanen och filmen. När bokens hjälte, eller snarare hjältinna, efter en del förvecklingar, upptäcker vad som pågår och försöker avslöja företagets metoder, råkar även hon ut för repressalier av högst ödesdigert slag. Av särskilt intresse för diskussionen om läkemedelsindustrins etik är att Le Carré särskilt kommenterar denna när han som vanligt vid publicering av skönlitteratur framhåller att innehållet i romanen är uppdiktat och inte har någon förankring i verkligheten: » Det finns ingen Dypraxa, har aldrig funnits och kommer aldrig att finnas. Profitbegär styr forskningen Angell [4] anser att förhållanden i afrikanska länder visst kan vara så som Le Carré beskriver dem: » Jag anser att mängden forskning som sponsras av den första världen i den tredje världen behöver begränsas starkt. Ett företag som KDH skulle inte behöva döda någon som Tessa även om det skulle kunna tänka sig det. Angell refererar till en rad kända fall där amerikanska företag har missbrukat sin ställning vid studier i Afrika. I sina ansträngningar att bagatellisera dessa händelser har företaget haft viss hjälp av företrädare för officiella brittiska myndigheter (the high commission) som inte ansett det ligga i deras intresse att granska eller lägga sig i företagets högst oetiska förhållningssätt. Till skillnad från boken avslutas filmen, enligt Angell, på ett högst otillfredsställande sätt. Det finns inte något berättigande för den nuvarande situationen där standarder är mindre strikta just där människorna är mest sårbara. « Den drivs i alltför stor omfattning enbart av profitbegär.