och kamrat i ganska allvarsamma ordalag att vara försigtig, dämpa sin öfverdrifna munterhet och tygla sitt lättsinne samt framför allt sorgfälligt undvika den tidens vanliga gräl mellan krigare och studenter, helst de förestående högtidligheterna voro af andlig natur och hvarje oordentlighet skulle ådraga den, som vore dertill vållande, sträng näpst och hertigen-regentens personliga misshag. Sätt er nu i min belägenhet. Men gunstlingens häftiga själslidande, hvilket denne förgäfves bemödade sig att stäfja med etikettens tyglar i konungens närvaro, och ännu mer farhågan för allmänhetens ogillande omdöme, gjorde intryck på Gustaf. – » Ganska nära. – Jag är så sömnig Jag vill, en liten stund söka ro. » Hela riktningen af Gustaf III:s omförmäldte yttranden är historisk. 9 och 10 Juli 1790, » hvilken lifvade sjömännens stolthet och fröjdade svenskarnes blickar, intilldess skärgårdsvapnet – Ehren Imedlertid gjorde de engelska tidningsuppsatserna sin rund kring Europa, och väckte öfverallt den största förvåning och förtrytelse. Vrede, stränghet och stolthet ljungade ur hans blickar. Han inträffade vid Ulriksdahl natten till den 27 Augusti, och sedan han der omfamnat sin gemål och sin son, hastade han att söka hvila på sitt kära Haga. Den måtte ej blifva sämre derföre, att konungen lemnat sitt trogna presterskap befattning dermed; men hvad jag nu lifligt känner, är, att vi på ett » nej », stridande mot en tydlig författning, kunde vara i grund olycklige. » Hvad ville ni väl jag skulle göra » – svarade regenten, brydd. När detta fa Pechlin: » Som de befunnos anno 56, vill hans excellence säga. » Och det är på fullt allvar, du säger detta? – » Hvad kan det vara? » Hertigen-regenten befann sig i den våldsammaste sinnesskakning. väl icke komma att stadna. Hoftrumpetaren Örnbergs vittnesmål infor Svea Hofrätt den 18 Mars 1792.