Bendel teg, alldeles utmattad, och virrig i ögonen af den långa harangen. Han slog häftiga slag med käppen så det hvischade i luften. — Viskyn var nog en dålig tröst, sade Yrsa dröjande, ehuru jag så väl förstår att man söker surrogat. Men surrogat är nu en gång för alla bara surrogat. — Dålig och dålig, sade Bendel och smålog. — Javisst. Men viskyn har faktiskt hjälpt mig öfver många svåra stunder. Hon nickade. — Ja, det tror jag. Vet ni att en tid, då jag såg allt i mörkt, så drack jag absint. Det hjälpte också mig öfver en del, men det var ändå en dålig hjälp. — I brist på annan! sade Helge och såg henne in i ögonen. Hon rodnade, och då den lugna blicken trots hennes själfbehärskning skiftade, vände hon hufvudet. De voro vid kyrkogården. — Hvart gå vi? sade Bendel för att afleda. — Hvart ni vill, svarade Yrsa snabbt. — Har ni ännu lust att se tants träkåkar, så få vi vända om och gå Nytorgsgatan. Men annars ville jag gärna ned i sta’n ett slag, det var så länge sedan jag var där. — Gärna, gärna. Jag har icke mer någon tanke på spekulation — ja, jag tror aldrig jag ens haft någon. Den gången, jag först hörde förslaget, intresserade det mig nog emedan det ju, uppriktigt sagdt, rörde sig om Larssons arf och kunde betraktas som en egendomlig nyck af slumpen, ett sorts kismet, eller rättare nemesis — Vendetta, kanske rent af. — Hm. Ja, mitt intresse steg nog, då jag erfor mera om arfvet, och tog sig utslag i mitt besök. Men jag trodde aldrig på själfva idén, hur mycket som än gjordes af den — jag hölls alltid utanför på något sätt, det var bara fraser alltsammans. Omkastningen kom också hastigt och lustigt, och det var er förtjänst, fröken Holm. Då hon icke sade något fortsatte Bendel: