“Det hör numera till ordningen för dagen, att den lymmeln går bort och icke kommer hem,“ bifogade han, “och att oroa sig öfver att något händt honom, är att plåga sig i onödan; bättre att du tänkte på att sätta en gräns för hans själfsvåld genom en exemplarisk bestraffning.“ “Bästa vän, jag tror, att du däruti mycket irrar dig,“ inföll fru Aurell; “på ett lynne, sådant som Bengts, skulle stränghet verka högst ofördelaktigt. Han är af ett ömtåligt sinnelag, i behof af vänlighet, kärlek och öfverseende. Endast genom dessa medel kan man vinna och bibehålla makt öfver honom. Stränghet kommer att nedslå honom, göra lifvet bittert och skapa tusen lidanden, hvilka åter skola föda behofvet af att på ett eller annat sätt söka döfningsmedel för det, som plågar honom.“ “Dumt kvinnoprat!“ utropade Aurell häftigt. “Pojken behöfver smörj, det är säkert, och smörj skall han ha, det lofvar jag.“ Fru Aurell skickade bud till de gossar, med hvilka Bengt företagit utvandringen, men fick till svar, att de vid middagstiden återkommit hvar och en till sitt. Bengt hade skilt sig vid dem, då de varit på hemvägen. Natten inbröt, och man gick till hvila. Den stackars modern kunde ej få en blund i sina ögon af ångest. Helt tidigt på morgonen kallade Aurell på en af tjänarinnorna och frågade: “Är Bengt hemkommen?“ “Ja, han kom hem vid midnattstiden,“ blef svaret. Aurell beredde sig att lämna rummet; men hustrun fattade om hans arm och sade bönfallande: “Låt mig först tala vid honom, jag ber dig så mycket!“ Han såg på den bedjande kvinnan, i hvars ögon glimmade en tår; därefter vände han sig bort med de orden: “Må göra; men jag säger dig, Elisabeth, stryk skall och måste han ha för sitt ofog, det kan icke hjälpas. Du har så många gånger undandragit honom en välförtjänt bestraffning, att det nu vore fåfängt försöka göra det.“ Fru Aurell gick till sonens rum. Hon fann honom liggande vänd åt väggen med täcket uppdraget ända öfver öronen och hufvudet djupt nedtryckt i kudden. Då modern inträdde, drog han täcket ännu mer öfver sig.