En hastig vändning mot den rena poesien låter oss i belysningen härav bättre fatta vad som ligger under talet om »den blanka sidan» eller »den stumma poesien». Vi erinra oss några tidigare anförda uttalanden och veta nu lägga betoningen där den skall läggas. Novalis talade om en »absolut poesi», oavhängig av realiteterna, men samtidigt förmögen att utur sig själv skapa dem på nytt. Och Valéry om en dikt, avklädd allt stofttyngt, men blottande allt stofts ursprung — hans rena poesi är menad att vara direkt identisk med det rena medvetandet, det rena jaget! Också Schaeffers ord om skaldeväsendets urdunkel, varur ett ljus glöder fram som av ultravioletta strålar, komma för oss, men blott för att lämna plats åt det konstlösaste av alla dessa uttalanden: Herders förklaring i företalet till hans översättningar av de främmande folkvisorna. Öppet vidgår han där, såsom vi minnas, att vad han främst lagt an på varit visornas »Weise» eller »ton», övertygad som han är att om visans själ i full renhet klingar över till oss, så skall i en annan visa det rätta innehållet ge sig, även om icke ett enda ord av den ursprungliga visan blivit bestående. Man kunde misstänka, att Nietzsche i all hemlighet haft detta uttalande i hågen och velat förtydliga det, när han finner det väsentliga för folkvisan ligga i melodien, som ständigt på nytt framföder diktningen. »Den som betraktar en samling folkvisor, t.ex. ’Des Knaben Wunderhorn’», säger han, »finner otaliga exempel på huru den oavbrutet födande melodien kastar bildgnistor omkring sig.» Ingenting kan bättre än dessa ord lysa upp det som är gemensamt i alla de uttalanden, som här på nytt samlats, nämligen övertygelsen om en oändlig rikedom i det till synes innehållslösa. Och vi förstå logiken, som ligger i kravet på stumhet, liksom vi förstå den med avseende på mystiken: i förhållande till förnimmelsen av bräddfull potentialitet måste varje uttalat ord te sig som en inskränkning. I tystnaden ensamt kan det man erfar bevaras och fördjupas.