»Mina systrar,» sade stämman, »vårt beklagansvärda släkte, vårt okunniga och förhånade släkte skall snart ej finnas mer. Gud har velat, att vi skola dö ut från jorden. Kära vänner, vi skola snart vara en saga blott. De gamla mamsellernas mått är fylldt. Döden rider omkring ute på kyrkvägen för att träffa den sista af oss. Innan nästa midnattsmässa är hon död, den sista gamla mamsellen. Systrar, systrar! Vi voro de ensamma på jorden. De tillbakasatta på gästabuden, de tacklöst tjänande i hemmen. Det var hån och kärlekslöshet omkring oss. Vår vandring var tung, och vårt namn blef åtlöjets. Men Gud har förbarmat sig. Åt en af oss gaf han kraft och snille. Åt en af oss gaf han aldrig trytande godhet. Åt en gaf han ordets härliga gåfva. Hon blef allt hvad vi bort vara. Hon kastade ljus öfver vårt dunkla öde. Hon blef hemmens tjänarinna, såsom vi varit det, men hon gaf sina gåfvor till tusen hem. Hon var de sjukas vårdarinna, såsom vi varit det, men hon kämpade mot fördomens väldiga farsot. Hon berättade sina sagor för tusentals barn. Hon hade sina fattiga vänner i alla land. Hon gaf ur fullare händer än vi och med varmare sinnelag. I hennes hjärta rymdes ingenting af vår bitterhet, ty hon har älskat bort den. Hennes ära har varit som en drottnings. Hon har uppburit tacksamhetens skatt af millioner hjärtan. Hennes ord har vägt tungt i mänsklighetens stora frågor. Hennes namn har ljudit genom nya och gamla världen. Och dock är hon endast en gammal mamsell. Hon har förklarat vårt dunkla öde. Välsignelse öfver hennes namn!» Och de döda instämde i ett tusenfaldigt eko: »Välsignelse öfver hennes namn!» »Syster,» hviskade mamsell Fredrika, »kan du inte förbjuda dem att göra mig, fattiga, syndiga människa, högmodig?»