Utom detta starka moraliska patos bevarade han hela lifvet igenom ett ifrigt socialpolitiskt intresse. Hans fronderi mot frihetstiden var kanske ursprungligen blott en poetisk naturs obehag vid en materialistisk och nykter tid. Han dyrkade hjältekonungens skugga med offer och årliga sånger, såsom romantikens söner den döde hjälten på St. Helena under den franska restaurationens och paraplyväldets grå finansålder: Med honom i betryck du större loford ägde än nu när du dig ser i lugnet lefva sällt. Så ropar han till fosterlandet. Dalin saknar till och med den gränslösa olyckans, den ofantliga nödens dagar inför den ande af munväder och skrifveri, af materiellt förvärf och egoistisk välmåga, som nu hotade att omskapa hela landet till ett stort kommersiellt och parlamentariskt Alingsås. Men denna estetiska uppfattning efterträddes vid slutpunkten af Dalins utveckling i 1750-talet, af en annan, mindre öfverspändt heroisk, men mer framtidsduglig. Refvorna och bristerna i frihetstidens statsskick stodo fortfarande lika klara för honom, men afkyld, kanske mest af det bedröfliga fälttåget 1740-41, – Carl XIII-Lewenhaupts sorglustiga travesti på Carl XII:s ryska fälttåg – började han utbilda en ny politisk åskådning, som hans studier i Sveriges gamla historia tycktes gifva verklighetens stöd. Det var ett statsskick med utsträckt konungamakt, men utan envälde, regleradt af en folkrepresentation, med ett ord ungefär samma politiska konungatanke, som Gustaf III förverkligade genom 1772 års revolution. Bekant är, huru denna politiska framtidstanke, hvilken för hvart år som gick, mera påtagligt innebar frälsningen från partitidehvarfvets villervalla gjorde Dalin till hvad han eljes icke var, – en handlingens man, hvilken under skiftet 1754-56 satte sitt hufvud på spel såsom Lovisa Ulrikas underhandlare.