»Käraste barn,» sade han med allvarlig och öfvertygande stämma, som ville han försvara sig inför den döda. »Käraste Lill Greta, vi visste intet om detta. Ingen visste om att du skulle bli kastad upp ur jorden. Andra fingo veta, hvad som stod på, men ej vi. De hålla oss inte för människor, därför ha de ej brytt sig om att låta oss veta det.» Då han kom upp ur gropen med kistan, kände han på nytt, att hjärtat var i olag. Han måste sätta sig med, tills den värsta smärtan gett med sig. »Du skall inte vara rädd, barnet mitt,» sade han. »Det här går snart öfver. Du skall inte tro, att jag inte orkar bära bort dig härifrån.» Så småningom fick han sina krafter tillbaka, och med kistan på axeln vandrade han upp mot Jerusalem. Då han gick framåt på den smala stigen utanför muren, tyckte han, att allt han såg hade fått ett annat utseende. Murarna och ruinhögarna skrämde honom. Allt hade blifvit besynnerligt hotfullt och fientligt. Det främmande landet och den främmande staden gladde sig åt hans sorg. »Du skall inte vara ond på far, barnet mitt, därför att han fört dig till ett obarmhärtigt land,» sade han. »Om detta hade händt därhemma,» fortfor han, »så skulle skogen ha gråtit, och bergen skulle ha jämrat sig, men detta är ett obarmhärtigt land.» Han gick allt långsammare för att spara hjärtat, som inte tycktes ha kraft att drifva blodet genom kroppen. Han kände sig hjälplös och förtviflad, och framför allt kom det öfver honom ångest, därför att han var så långt borta i främmande land, där ingen behöfde hafva barmhärtighet med honom. Så vek han om hörnet och gick fram utefter den östra muren. Den graffyllda Josafats dal utbredde sig under honom. »Och det är här, som domen skall stå och de döda skola uppväckas,» tänkte han. »Hvad skall Gud säga om mig på domens dag, som har fört de mina till denna dödens stad, Jerusalem?» frågade han sig. »Och jag har äfven öfvertalat mina grannar och anförvanter att resa till denna förskräckelsens stad. De skola anklaga mig inför Gud.»