Ännu har ej din sändning tagit slut: Det låg en tanke uti vadmalsvåden Som tåler vid att tänkas än en gång! (med drägten på armen). (går sakta genom fonden.) Tionde scenen. SIGRID. BENGT. BENGT. Vi äro nu allena, första gången Uti vårt hem Min Sigrid, sätt dig här Invid min sida! Nej! kom till mitt hjerta 71 Och låt mig säga dig hur kär jag har dig, Och hur jag glädes åt att du är min! Min ädle make! SIGRID (kastar sig i hans famn). (ser henne i ögonen). Ädle blott? ej käre? SIGRID. BENGT Jo, käre! Kärast utaf allt i verlden; Men just derför vi måste skiljas åt! Vi skiljas? Yrar du? BENGT. SIGRID. Men ödets vilja talar ur min mund, BENGT Nej, käre make, Och för dess stämma måste vi oss böja! Jag tystar ödets stämma med en kyss! (kysser henne.) SIGRID (leende). och säger med tillkämpadt lugn). BENGT. SIGRID. (lösgör sig mildt ur hans famn Min stämma kan du tysta så, ej ödets! Jo, när det talar med din fagra mund! Min ädle make, sätt dig här och hör Hvad jag vill säga dig ur hjertats djup, Och säkert skola vi förstå hvarandra! (de sätta sig till venster.) 72 Du vet hur jag dig älskar; hur jag älskat Dig från den första stunden jag dig såg, I nödens och förfärans bittra stund. Du vet också att ingen annan man Mitt hjerta kommit att slå fortare, Och du kom till mig som en hjelpens engel Att heller ingen mer på hela jorden Skall nånsin kunna väcka upp dess känslor, Och tända det med eldig kärleks glöd. Så manar du mig icke upp att skiljas. Ack jo, ty huru än du är mig kär SIGRID. BENGT. Kan jag dock aldrig sätta egen sällhet Så högt, att jag din framtids ära glömmer! Hör mig, min Bengt! uppoffra ej för mig En bana, lysande och full af ära,