Huru en sålunda öfvertygad lärare sedan i detalj skulle sköta denna slags koncentrerade och hos eleven själfverksamma undervisning, måste naturligtvis bero på lärarens egen personlighet. Jag tänker mig t. ex. att historieläraren ej skulle skildra den förhistoriska tiden utan ge eleverna i hand Montelii lilla arbete: Lifvet i norden under hednatiden och samme författares Atlas samt låta dem göra några museibesök. Sedan skulle han begära en skriftlig redogörelse, hvilken eleven borde illustrera med ritningar af några karaktäristiska typer af fornsaker. Därefter kunde han själf ge en jämförande öfversikt af samma period hos andra folk och slutligen, ifall en särskildt intresserad elev fanns, ge denna Lubbocks: Människans urtillstånd eller något motsvarande att läsa extra. Hvarje lärare och lärarinna kan lätt inom sitt ämne tänka ut analogier till detta förfaringssätt. Geografilärarinnan, som t. ex. läser om Sibirien, gåfve alla eleverna till själfstudium någon god allmänskildring; men de särskildt intresserade anbefallde hon någon reseskildring öfver Sibirien, Dostojevskis Ur döda huset e. d. till extra läsning. Framställde t. ex. historieläraren Napoleon I, kunde under franska språklektionerna läsas ett arbete som De Vigny’s Servitude et grandeur militaire; under nederländska frihetskriget J. Motleys arbete öfver detta ämne, Göthes Egmont och Schillers Don Carlos. En hel bok skulle kunna skrifvas med dylika planer för själfverksamhet; med förslag om huru de olika kunskapsområdena skulle kunna utfylla hvarandra; huru historia, geografi, litteratur och konst kunde flätas in i hvarandra, liksom, å andra sidan, geografi och naturvetenskap; huru de olika lärarna sålunda kunde hjälpa hvarandra att ge lärjungen mera fyllighet i sitt vetande.