»Vad ä’ det för tiggarungar?» skrek hon. »Laga er genast i väg!» Pastorn lutade sig ut genom fönstret. »Inge och Anders!» utropade han. De reste sig yrvakna, och pastorn fick in dem genom fönstret, som han stängde, för käringen gjorde min av att vilja klänga efter. Gossarna stodo förlägna och gnuggade sig i ögonen. Folk trängde sig kring dem för att titta och fråga. Men Maja gjorde slag i saken. Hon sköt hastigt in Inge i kammaren till föräldrarna och drog fram Anders till bordet, där länsman satt och skrev. »Det var just i grevens tid. Och Inge ä’ med, hoppas jag.» Länsmannen syntes riktigt belåten. Efter några korta frågor hade han klart för sig, hur det gått för gossarna. Han vände sig ännu en gång till Vedbackarn. »Jag får på det allvarligaste uppmana Jansson att avlägga en uppriktig bekännelse.» Fortfarande intet svar. »Det ä’ för Janssons egen skull. Vi vet nu allt.» Och så talte han om, att galeasen råkat på grund och att besättningen inte kunde komma därifrån. Gossarna hade tagit den enda båt de hade, och inom några timmar skulle Pekkonen och de andra vara fångade. Vedbackarn blev gul i ansiktet och skälvde, som om han haft frossan, men teg gjorde han envist. Då kunde inte kapten Melby hålla sig längre. »Lägg vantarna på den dubbelförhärdade syndarn och sätt honom i kurran med ens.» Och länsman gjorde, som han sa’ berättade kaptenen sedan för flickorna han, som annars alltid skulle ha sin egen vilja fram. Jansson i Vedbacken förklarades för häktad men fick en timme på sig att ta avsked av sin hustru och ordna sina angelägenheter. När hustrun fick höra, att de skulle bort från gården, gick hon fram till länsman och såg honom stint i ansiktet. »Hur mycket får jag ta med mej?» frågade hon. »Å, det ä’ inte så brått. Vi kan tala om det längre fram. Nils Ivarsson flyttar inte hit ännu på en tid.» »Hur mycket får jag ta med mej?» upprepade hon. »Jag ligger inte en natt mer i det här förbannade huset.» Ja, hon fick ta med sig, vad hon ville, sa’ länsman. Hon kunde låta