Det blir ånyo en paus. Klercken vill förklara att hans afsikt visst icke varit att sköfla någonting, icke en gång att pådrifva deras ytliga bekantskap, utan att han endast känt ett starkt behof att vara öppenhjärtad mot henne och att tala om för henne den förvandling i hans sinnes tillstånd, hon kommit åstad. Men satt icke hemligheten af hennes – ja, hvarför inte rent ut – tjuskraft på honom just i detta oförklarliga inflytande? Skulle han då bryta förtrollningen genom att meddela henne det? Det förefaller honom nu såsom om ett enda ord vore nog för att bryta den. Och hon har ju själf bedt honom att icke gå brådstördt till väga i ett förhållande så finkänsligt som deras. Det blir dock i detsamma klart för honom, att han är mycket naiv, att han omedvetet gifvit sig in i ett dunkelt spel med en vildt främmande, i mystifikationer och i hemlighetsmakeri, och att han är på väg att fördjupa sig än vidare i dem. Nej – han måste göra alltsammans enkelt och klart igen genom att helt öppet tillstå för henne huru det hänger ihop. Men han kan icke komma fram med det numera, hon har bundit hans frimodighet, och han tänker med tyst skräck på möjligheten af att han kunde förverka hela hennes hälsosamma, lifgifvande inflytande. Ett märkvärdigt, oklart samvetsagg plågar honom en sekund; det är som om han gjorde något orätt. Men på samma gång förefaller det honom, som sutte han nu vid källan, där lifsens vatten kväller fram. Dricka af det eller icke dricka – det är frågan! Dricker han af det, slipper han sin årslånga, allt förhärjande ångest, dricker han icke af det, så förblir allt vid det gamla. Hvarför då göra sig samvete? Hvem gör han orätt med att låta sin inbillning en gång skena af med sig mot ljuset, lifvet och hälsan i stället för mot natten och döden? »Ah,» säger han högt och stryker sig med handen öfver pannan för att befria sig från sina tankar, »jag är en fantast och en hypokonder, som lefver i idel inbillningar!»