Och det är då som detta: » O m jag gjorde rätt » tillgripes — det offret lägger man på rättvisans altare, och så känner man sig belåten. Hur orätt gör man emellertid icke både sig själf och barnen med ett dylikt handlingssätt! För dessa senare lägger man j u rent af ut snaror att försöka vara olydiga än en gång. Och i fall man denna nästa gång tar steget ut och straffar förseelsen, så blir detta straff i barnets ögon, ej ett utslag af rättvisa, utan af godtycklighet och beroende af faderns eller moderns lynne för stunden. Detta tillvägagående, att låta barnen endast höra, hvilket straff de gjort sig skyldiga till, har onekligen en tragikomisk sida. Denna belyses, tyckes det mig, på ett utmärkt sätt af slutrepliken i följande lilla verklighetsskildring. En liten flicka hade en g o d vän på nå- gra dagars besök hos sig. En gång under leken råkade barnen smutsa ned sina förkläden. När den hemmavarande flickans moder fick se detta, sade hon: » O m jag nu gjorde rätt, så läte jag er gå med de där förklädena hela dagen. » Den främmande lilla tösen såg mäkta bekymrad ut — hon var van vid, att rättvisan skulle ha sin gång — men kamraten tröstade henne med följande ord: » Det är inte så farligt; mamma säger bara så där; hon brukar just aldrig göra rätt. » (!) Villigt erkännes, att det kan vara både tröttsamt och tidsödande att genomföra den bestraffande delen af uppfostran, och att det således kan ligga en frestelse till att komma ifrån den genom att låta barnen åtminstone höra, hvilket straff de med rätta borde undergå. Vi nämnde i början, att för denna frestelse falla i synnerhet de föräldrar, som genom massor af förbud locka sina barn till olydnad. De däremot, som ej kringgärda det uppväxande släktets naturliga frihet mer än som är absolut nödvändigt, som icke af rent godtycke uppställa en mängd fordringar, dem de hvarken ha makt eller tid att upprätthålla, de ha i mycket högre grad förmåga och tillfälle att låta straffet orubbligt träffa den brottslige.