– Jo, min dräng har talat med den skurken Sebastian, Hallens kusk, och han berättade att, ha, ha, ha, ja, den stollen kan man tro om allt. Jo, tänk er, mina herrar, när de kommo ner till Öresundet, blåste en ganska frisk vind, och den kujonen, unge John, blef så rädd, att han burdus vände om och for landvägen öfver Torneå till Petersburg, sade Björnberg. – Det är något djäfvulstyg, som Hallens illmarige kusk sökt slå i brors dräng. Han vet nog, att karlen pladdrar om allt för bror och har ingenting emot att ljuga bror skäppan full som betaldt för gammal ost, anno 99. – Något sådant föll mig också in, därför frågade jag kocken, som jag händelsevis mötte på Kämpebron, han sade visserligen ingenting om utvägen, men talade om att de verkligen tagit hemfärden öfver Torneå, därför att »nådig herrn» ej ville fara öfver sjön. Så det stämmer. Sanna mina ord, att gubben Hall hädanefter kommer att försäkra, att genaste vägen till Hamburg, London och Paris, det var ju så färden skulle ställas, går öfver Torneå och Lappmarken. »Den vägen tog min son John, och den vägen, min son John tar, är alltid den rätta.» Alla skrattade. – Jag vet något ännu intressantare om den resan, sade baron Koskull och knäppte på sin guldsnusdosa. Behagar bror en pris? När Inga Åberg ... Baron Koskull berättade hviskande. – – Det är inte sant – det är blankt omöjligt – det är brors påhitt – – På heder och ära – jag har det från säkraste källa. Inte från gubben eller valpen, utan från Inga Åberg själf. Vilja herrarne höra la fin de l’histoire? Herrarne lutade hufvudena tillsammans, medan baron Koskull berättade. –