Kyssande trösklen; och så upphöjande rösten han talte: Skräcklige gosse, ock vilde, ett foster af grym lejoninna, Gosse af sten, och ej kärleken värd, dig kom jag ätt bringa 20 Denna min yttersta skänk, rännsnaran; ty icke jag mer dig, Pilt, vill plåga, du stickne; men jag mig ämnar begifva Dit du mig sjelf har dömmt, ock för alla gemensam är vägen, Såsom det sägs, der för älskande finns botmedel i glömskan. Men om jag förde det allt till läppen, ock tömde i bottnen, 25 Skulle jag ej ens så utsläcka min längtan. Jag bjuder Nu din tröskel ett evigt farväl. Nog vet jag hvad händer. Rosen är äfven skön, och hon bringas af tiden att vissna; Äfven violen om våren är skön, men hon snarligen åldras; Hvit är liljan jemväl, och förvissnar då bladena falla; 30 Hvit är snön, men smälter ändock, såsnart som han kram blir; Ock är ynglinga skönheten skön, men varar ej länge. Tid skall komma ännu, då du ock blir nödgad att älska, Då du förtärd i ditt bröst skall gråta de bittraste tårar. Men, o gosse, bevisa mig dock det yttersta vänsprof: 35 När du, gående ut, mig upphängd här vid din tröskel Skådar, så hasta då icke förbi olyckliga älskarn, Utan stanna, och grät mig en stund, och sen tåren du offrat, Lös mig ifrån hängrepet, ooh mig så i kläder från din kropp Svep, och betäck mig varligt, och kyss omsider på slutet, 40 Och åt den döde förunna din läpp; mig bör du ej frukta. Mer ej vaknar jag upp, änskönt du mig kysste försonad. Hålka mig ut derjemte en graf, som gömmer min älskog. Och när du går, tre gånger mig säg: der hvilar du, hjertkär; Ja, om du vill ock detta: en dejelig vän jag har mistat! 45 Teckna en grafskrift med, som jag dig affattar i verser: Denne, o vandringsman, har Kärleken dräpit; ej hasta,