Min reskamrat tystnade. Tåget höll på någon mörk ödemarksstation. En båglampa kastade sitt dödsvita sken över några drypande björkar, det hade börjat regna. En sömnig vissling ljöd, och tåget satte sig åter i gång. — Såg ni henne aldrig mer? frågade jag. — Jo, svarade han, nästa morgon då vi var framme, stod hon i trappan upp till däck. Men jag bet ihop tänderna och såg åt sidan, då jag gick förbi. Min limonadräkning blev aldrig betald. Sedan såg jag henne aldrig mer. Flera år senare reste jag samma väg på samma båt. Hon var försvunnen, men styrman var kvar. Jag gick upp till honom, där han stod vid ratten, och bjöd honom en cigarr. — Nå, styrman, hur står det till med hälsan och kärleken? — Hälsan, sade han och spottade gult, den är fan i mej inte värd att skryta med, men si kärleken — den blir allt roligare ju äldre man blir. Jag var alldeles ense med styrman om den saken, och så är min historia slut. Man orkar över så mycket, men det är ett och annat som tar skruv i själen och borrar sig in i den grundligt. Och ju tidigare, dess starkare som känt. Min första kärlek jag var en annan efter den betan. Man var inte längre så varsam med värdena i livet, det blev hårdhänta grepp och stora spekulationer. Men doften över tillvaron var borta, då den far, kommer den aldrig igen. Han lutade sig tillbaka i soffan. Nu såg han trött ut. Det hade kommit fram två vassa rynkor omkring munnen, de talade om någonting slitet och förpinat. Tåget höll åter på en station, och zigenardansen i mitt huvud släppte sitt grepp för ett ögonblik. Det var mitt i natten, det regnade fortfarande. Långt borta ur mörkret tjöt en hund, övergivet och ödsligt. GULDKARPARNA