Det fanns vilsekomna präster, som tagit avsked av statskyrkan för att fara bygden kring och predika villfarande lära. Och för närvarande var det någon tvist om en som hette Waldenström och en annan, som hette Ekman. De voro prästvigda men foro omkring och predikade mot lagen och hade delat ut nattvarden särskilt till villoandar i missionshuset. Och de som umgingos med missionsfolket inne i stan, på Lutherska missionshuset, visste berätta hur mycken röra som väckts där av anhängare till dessa och andra. Det hotade att bli ett oväsen över all anständighet, tyckte många. Det var en brinnande strid om de voro frälsta objektivt eller subjektivt och de hotade kasta ut varandra ur föreningen. Ola försummade intet tillfälle att peka på dessa strider, som varnande exempel hur det gick, när man trodde sig kunna gå bitar av salighetsvägen utan prästerlig ledning. Och sådana förskräckliga villoläror sen! Objekt och subjekt?! Vilken lärofader eller vilket ställe i bibeln talar om objekt och subjekt? Och så grälades det om synden var synd eller om synden var skuld och om var det stod i skriften att världen var försonad. Det visade hur satan kan sno ihop Guds klara ord när han får hållas. Sömmerskan skulle en gång, vid ett samtal, försöka redogöra för vad den och den invigde inne i stan sa om hur man skulle ställa sig till de många nya lärorna. Men till sist fanns det ingen i sällskapet, sömmerskan inte undantagen, som visste ut eller in i salighetsläran mer. Visst kunde de flesta av dem sin bibel utantill, och nog kände de till nådens ordning med alla milstolparna och irrgångarna, men aldrig hade de läst något om så inkrånglade frälsningsbestämmelser som den skräddarmästarna och skollärarna och alla de andra herrarna inne i staden begynt tvista med och mot prästerna om. Och så hade de kommit i bråk därinne om vilka kolportörer de skulle använda; somliga ville ha objekt och andra subjekt. Men vilkendera sidan som ville ha det ena eller det andra hade ingen i Olas sällskap kommit på det klara med. Striden hade nyss slutat med att skräddarmästaren och hans vänner kastades ut ur Missionshuset och bildade ett nytt sällskap, som de kallade Brödraföreningen. Den var till och med ännu mera villfarande än Fosterlandsstiftelsen och dess medlemmar togo inte mera nattvarden i kyrkan. Det hade förresten baptister och metodister inte gjort på länge och Ola såg i detta ett kraftigt framträdande bevis på hur brått Satan hade med att förvilla dem, på vilka Guds ande begynt sitt verk, och vilka medel han valde, när det gällde att få dem från den rätta vägen. Ryktena om dessa strider, som utkämpades på så nära håll, voro ingalunda mindre larmande än striden själv och de tvingade den lilla gruppen på ön att ta parti för eller emot. Det var också lätt gjort, ty när det gick så långt, att de fördristade sig till att helt träda in i prästens ämbete och hålla nattvardsgång utom kyrkan, så hade man endast fasa och förundran över för de förmätna. Fall, som var mildare i sina omdömen, tyckte att det var lättsinnigt och obetänksamt, han fruktade att det mer var en köttets och egensinnets frihet än den av den heliga ande ledda själens, som var rädd för att göra Gud emot.