Men tiden tillåter mig icke att längre uppehålla mig vid Grefve Oxenstierna, som Talare. Det var också icke egentligen såsom sådan, han sökte och vann sitt rykte. Vältaligheten var hos honom snarare en talang, än ett sjelfvaldt yrke. Hans fria Skaldesjäl trifdes ogerna i de trånga prosaiska formerna, och han gjorde sjelf ingen hemlighet af, att han hellre skref vers än prosa. Till Diktens riken längtade han alltjemt tillbaka, som till sin egentliga hembygd. Och derföre, när Sången dog ut eller förbistrades rundtomkring honom, när också tilläfventyrs den skapande kraften i hans snille behöfde att fira sin hvilodag, sysselsatte han sig ännu under sin hvila med poetiska öfversättningar. Af Skördarnas Skald väntade man naturligtvis ingen medelmåttig öfversättning; men hvad mången tilläfventyrs ej skulle hafva väntat af honom, var valet af ett sådant Original som Milton. Man kan svårligen tänka sig tvenne Naturer mera motsatta, än den milda, längtande, halfsuckande Oxenstjernska Sångmön, på den ena sidan; och på den andra, Milton med sin djupa, manliga, men merendels dystra känsla, med sitt högtidliga och stränga, religiösa eller moraliska allvar, med sin djerfva, jättelika, alla band söndersprängande Inbillning. När den förre älskade dagens milda sken och blommorna och skörden, så ser man väl på den andra, att han diktat i natten och att hans snille ansåg allting för lågt, som ännu hade sin plats inunder stjernorna. Härtill kommer äfven, att Milton med sitt sublima snille, i ett visst afseende, är den regellösaste af alla Skalder. Ty han afviker ej från reglorna, utan han sammanstörtar dem med jättekraft och bygger en ny poetisk verld på deras ruiner. Derföre kan hans förunderliga Dikt ej inrymmas i någon af de klasser, som man plägar anse som de enda möjliga för Skaldens skapelser. Alla Poesiens fyra Paradis-floder, den Episka och den Lyriska, den Didaktiska och den Dramatiska, upptar han på en gång i sin stora poetiska Verlds-Ocean. Således har man med rätta anmärkt, att Diktens egentliga syftemål är didaktiskt, emedan Skalden derigenom ville »rättfärdiga Guds vägar med »menniskan.« Episk åter är den blott genom händelsens storhet och i Episoderna som röra kriget i himmelen. Men handlingen sjelf är Dramatiskt både anlagd och utförd, och hufvudintresset hvilar väsendtligen från början til slut vid en enda stor Tragisk person, den fallne ErkeEngeln. Men lyriskt är Poemet slutligen icke blott på enskilta ställen, utan äfven i allmänhet i hela sin ton och framställning. Derföre utgör också det Förlorade Paradiset, i poetiskt hänseende, en art för sig sjelf, utan förebild och hittills utan efterföljd; men att derföre vilja förkasta det, är att uppoffra snillets rättigheter för blotta skolgriller. Den makt, hvarmed hans förunderliga Dikt griper in i hvarje djupare och allvarligare sinne, bevisar just torftigheten af våra vanliga poetiska theorier. Men märkvärdigt är det, att en man, som Grefve Oxenstjerna, uppfostrad i den så kallade Fransyska Smakens tidehvarf, och sjelf ansedd som en anhängare deraf, likväl med så varm beundran och så innerlig kärlek omfattat ett Poem, som Miltons. Ty att detta var förhållandet, bevisar hans öfversättning tillräckligen. Man behöfver blott flygtigt jemnföra den med Delilles perifrastiska bearbetning af samma Original, för att finna huru oändeligen djupare och sannare Grefve Oxenstjerna fattat dess anda och skönheter. Med riktig känsla har han, så vidt möjligt var, bibehållit dess versslag; och den förändring han infört af feminina slut-utgångar, i stället för de maskulina i Orginalet, tyckes mig ge åt de hårda och liksom afklippta Jamberna ett mildare och lenare uttryck. Man har klandrat denna vekhet såsom stridande mot grundtonen af framställningen i Originalet, och påstått att en omvexling af manliga och qvinnliga versslut, sådan som den nyttjas på Scenen, skulle här hafva varit mera passande. Men detta är i min tanka fullkomligen oriktigt. Ty endast genom versens oafbrutna likställighet kunde Originalets högtidlighet och allvar bibehållas. En afvexling skulle här, just genom sitt afbrott, hafva skadat. Genom den valda Metern är högtidligheten ej störd, endast förmildrad. Hon är ännu densamma, endast mindre kärf; man igenkänner Originalets allvarliga toner, endast sjungne med en lenare och böjligare stämma. För öfrigt är det hela återgifvit med trohet och sanning, icke blott i orden, utan ännu mera i andan. Den energiska skönheten, sjelfva de lyriska extaserna i Miltons diktion, äro med en Mästares hand efterbildade. I de mångfaldiga beskrifningarna, hvarpå Milton är så rik, har han funnit en Tolk, som var fullt värdig hans snille. Här var Grefve Oxenstjerna i sitt egentliga element, här rör han sig också med en lätthet och säkerhet, som förråder den öfvade Mästaren; hans pensel flyger och skapar, och intet öga misstänker att de härliga taflorna äro kopior. Flera af dessa målningar stå, om man blott betraktar versens skönhet, onekligen öfver sin urbild. Med ett ord, denna öfversättning är, hvad hvar och en öfversättning borde vara, i versifikatoriskt hänseende, ett Original; och det är icke den främmande, utan den föryngrade, Milton man tror se framför sig.