— Vad är det du håller på med? frågade hon. Han såg inte upp. Slutligen sade han: — Ser du det inte? Jo, Adèle såg nog att det var en sax. En sådan där liten gyllene sax, utsirad och smäcker, som damer bruka ha till sitt handarbete. Den hade gått sönder. Och nu försökte Tord sätta ihop den igen. Han borrade med en mejsel för att få fast en skruv som fallit ur. Adèle sade: — Det är väl Petras sax. — Ja, svarade Tord morskt. Jag lovade hjälpa henne med den. — Du har lovat att hjälpa mig med tusen saker, utbrast Adèle. Men till mig håller du inga löften. Och så började hon räkna upp. Det var kaffepannan, som grepen gått av på. Det var en stålvisp, som lossnat i fogarna. En hammare behövde ett skaft. En handdukshängare hade mistat sina krokar. Det var ingen måtta på allt, som var trasigt. Och så med ens fann Adèle på något. Hon gick ut i köket och kom tillbaka med famnen fylld av alla dessa saker. Det skramlade, när hon vräkte ut dem på bordet. — Håller du ändå smedja här för Petras skull, sade hon ilsket, så kan du ta de här också. Tord hörde nog hur de rullade över bordet. Men han brydde sig inte ens om att se upp. Adèle slog sig åter ned. Hon stirrade på Tord. — Vad gjorde du och Petra ensamma i staden den där gången? sade hon plötsligt. Tord blev röd i ansiktet och böjde sig ned över den lilla saxen. — Fick du inte krukväxterna jag lovade att skaffa dig från staden då? sade han stillsamt. — Jo, men du brukar köpa karameller åt mig. Den där gången glömde du det. Ja, det hade han glömt. Och inte förrän nu hade hon yttrat ett knyst om det. — Man kan inte komma ihåg allt, mumlade Tord. — Nej, man glömmer väl mycket, när man har kärestan med sig. Då slog Tord handen i bordet. — Vad säger du, människa? utbrast han. Du får inte tala så om fröken Petra. Adèle skrattade till.