Då kronprinsen sekunden därpå lyfter upp sina förgråtna ögon, ser han konungen ombord på slupen, som långsamt ros längs Skeppsbron, där en mängd folk af skilda åldrar och stånd med välsignelser önska en lyckosam resa. Kungen står upprätt i slupen, han svingar hatten till sista afskedshälsning åt sin familj och sitt hof och bugar sig åt alla sidor, då slupen, framdrifven af tolf taktfasta åror, glider förbi folkmassan, som kantar kajerna. Batterierna på Skeppsbron dundra oupphörligen, men vinden, som nu fullkomligt stillnat af, är så svag, att den ej förmår fläkta undan rökmolnen, hvilka lägra sig likt ett hvitt hölje öfver Strömmen och skyla utsikten till Kastellholmen. Drottningen, hertiginnan och deras damer upphöra omsider med sina viftningar och vända långsamt tillbaka till slottet, men kronprinsen, som häftigt väckt till vid dundret af kanonerna, dröjer kvar i det längsta och snyftar: — Tag mig med, tag mig med, tag mig med! Två månader ha gått sedan afresans stund. Den lille kronprinsen har jämte Hennes Majestät drottningen och hofvet för det mesta tillbragt denna tid på Ulriksdal, men aldrig har den lille kronprinsen upplefvat en sådan sommar. Först var det oron öfver att de konträra vindar, som blåste alltsedan kungen afrest med flottan, skulle sätta kungen och hans tappra här i fara, och denna oro varade, ända tills kuriren från Finland hunnit anlända med de gynnsammaste underrättelser. Så blef det till den stora spänningen, innan kriget bröt ut. Sent omsider flög nyheten öfver till Stockholm och Ulriksdal, att baron Hastfehr blifvit anfallen af ryska kosacker, att han tillbakaslagit dem och redan var öfver gränsen på marsch till Nyslott och att kungen ansåg kriget af ryssarna vara börjadt.