samt låg och tittade på Frälsaren och den botfärdige röfvarn ända tills han fick likasom ett belåtet drag öfver ansiktet, och då brusto ögonen på honom, – slöt Isak, just som vi hunno vägskälet, där vi skulle skiljas. sa ’ rusthållarn och lät flaskan gå omkring. – Ja ’ ä ’ alldeles för löcklig att kunna va ’ arg på er log han. murrade pojken och grep sin hätta liksom för att gå sin väg. Men nu var där riktigt helgdagsgrant. plägade folket säga. När prästen yttrat de orden, inföll Hans i Backen, som satt nere vid dörren med en hop smutsiga utslag i näfven. Ett litet misstag. Ty i detsamma vardt han gripen af Kalle, lyftad i höjden och slungad såsom utur en kanon öfver de andras hufvuden långt bort åt en krusbärsbuske, där han blef liggande. – Jaha, dä ’ ä ’ riktigt! Om själfvaste kungen kommit, hade det inte blifvit ett värre hurrande på gatorna. Så gingo vi dädan, medan gillesherrarne förfogade sig till den sedvanliga middagen, vid hvilken hvarje agrar blir slagen, slankig och knäckt och söndersupen, om han än ejest är aldrig så styf i ryggen. utlät sig ändtligen Karl Peter. När så folket följande söndag kommo fram till Herrans hus, såg det visserligen ut som om där förevarit ett ohyggligt blodbad på kyrkogården, men klockstapeln kunde ingen kassera. Obegripligt fin var Adel emellertid och i allting vände han sig precis som den värste herre. Men det blef i alla fall odugligt, eftersom det var mysk, som Sven hällt i henne. Per blef förfärad och rusade upp som en raket. Vi gäster blefvo också allvarsamma. Serradö, ett par dagar efteråt kom en af Skälleboiternas pigor och sa ’ att en besynnerlig figur syntes i skogskanten, och när ryktet härom spred sig, beslöt man att gå man ur huse och knäcka honom. Hej, det skall bli en annan känsla att få sitta och hålla en liten trinder och rödlätt Stina om lifvet under kvällarna, än att hänga här och fåna öfver bordet med ett gammalt och magert pennskaft i näfven!