Rötterna kokade redan i pannan, så att det susade, och hon hade en gång i sin barndom hört af en klostersyster, hur hon skulle tillreda och bruka den giftiga saften. Hon lyfte af pannan och innan hon satte ned den på marken svängde hon den för att svalka vattnet. Sedan tog hon synålen och stack tätt med små hål öfver båda kinderna och gned in dem med den bruna bottensatsen från den ännu varma pannan. Allra sist tog hon saxen och klippte af hårflätan nära till hufvudet och kastade den på elden. När allt var fullgjordt, tryckte hon händerna för ögonen som hade hon fruktat att kunna se sig själf. En stormvind ilade öfver cypresserna, så att de bugade och gungade, och i den regnfyllda amforan, som stod lutad mot grottans ingång, seglade ett löf öfver vattenytan. Fåglarna i luften stannade på vingarna och bina trängdes vid ingången till kupan för att hinna undan det annalkande ovädret. Häftigt ryckte Karin sina händer tillbaka och böjde sig öfver vattnet i amforan, så att hon kunde se sitt eget ansikte. De afspeglade cypresstopparna gungade mörka och långa nere i det tomma djupet, men vattnet låg stilla och hon kunde se hur skinnet redan blef brunt kring de hål, som hon hade stuckit i kinderna med nålen, och hur det drog ihop sig i otaliga små fina rynkor som på en sextioårig gumma. Hon följde med sina egna ögon hur giftet verkade och hur hennes ungdom och skönhet långsamt men oåterkalleligt försvann för evigt. Stormen brusade alltjämt i höjden och molntapparna tumlade i luften, ömsom långa som skepp, ömsom runda och ännu solbelysta. Flockade i stora förföljda härar jagade de mot väster för att med dånande slagregn kasta sig i hafvet. Hon märkte icke, att dagen blef sval och beskuggad, men hon ömkade sig i hjärtat öfver den gamla kvinna, som såg på henne ur vattnet med unga och förtviflade ögon.