När hon kunde drog hon tillbaka vänsterhanden för att lyfta kakan. Moster Eva själv öppnade alltid dörren mycket försiktigt, allt försiktigare genom åren, alltid bara ena halvan. Herre du milde, sa hon och såg sig omkring, som om någon kunde komma på henne. Han ville inget illa, han menade inget illa, han menade bara väl, han hade ordnat det för henne, och som det var nu kunde det väl få vara åtminstone för en tid; led hon nöd? Och den där nye fjantens. Så började hon släppa ut håret, kammade det, gäspade, hon var fullständigt uttröttad. Jag vet faktiskt inte, sa han till sist. Han såg på henne. Jag sov, sa hon. Ingenting. Jag vet inte hur du har det, men det är så få stunder som verkligen betyder något. Och hon började bli hungrig. Och det blev morgon. Har han hittat den i ditt bibliotek? Det måste ju ha hänt massor, sa hon. Om hon nu slutade att syssla med något skulle hon börja gråta. Om din far får rätt menar du, sa han medan han virade badhandduken om midjan. Jag kan ringa och säga att jag behövs en dag eller två. Ja du. Först när de satt sig tog han upp tråden och över menyns överkant sa han, som om han tänkte skämta: Och det är sant. Hon strök sig över håret och drog koftan över axlarna, hon slätade till kjolen som om den inte redan vore slät. Han sa verkligen det. Du vet det och jag vet det. Att jag väl knappast kan räkna med din hjälp. Inte det. Salamander kände den där Karlskogafamiljen, sa hon, men Linnéa visste inte vad hon menade. Hon öppnade alltid den högra dörrhalvan och tog två steg tillbaka och sa, fast allt svagare med åren och bräckligare: välkommen, hon kunde säga: åh, översten, välkommen, och till Linnéa, alltid: lilla Linnan, lilla lilla Linnan och pastorn; hon slutade aldrig säga " pastorn "; välkommen pastorn. Det måste ha varit senare, sa han ur mörkret, det var ju redan sommar. Säg det bara, gå inte och var sur, det orkar jag inte ha. Fast hon insåg att det var ett försåtligt sätt att undra om han tagit miste, svarade hon ja, naturligtvis. Att vara medveten om sin stora skuld. Men Linnéa fortsatte lågt och tätt: det är ordet det är frågan om Hans Emanuel, ordet.