”Ja, baron Armfelt lärer komma i morgon eftermiddag.” ”Aha, kusin vet det också – kusin har goda källor. Grefve Oxenstjerna lär stå högt i gunsten, och då han står så väl hos sin värdinna, så droppar det väl fram en och annan intressant notis ... Men blir det icke intressant, kusin, att ansigte mot ansigte se Gustaf Mauritz Armfelt, denne förryckare och förtrollare, som man vågat anklaga för allt, till och med att ha kastat sin djerfva blick på en drottning.” ”För min del förlåter jag honom icke fröken Rudenskölds djupa olycka, som förtjente att vara verldskunnig, om varningar i den vägen kunde uppskattas. Hvad i öfrigt beträffar att han skulle ha kastat djerfva blickar på någon alltför hög dam, så tror jag ej derpå. Ännu är ej grefve Struenses död på schavotten och den arma drottning Karolina Matildas förspillda landsflyktiga lif en så gammal saga, att man ej mins den.” ”Det är sant, kusin! Och då Kristian VII nu gått att återträffa sin förskjutna gemål, hoppas jag att han riktigt försonat sig med henne. Lifvet i himlen är ändå längre än lifvet på jorden – låt oss trösta oss dermed. Och lät oss sedan icke dömma snillets dårskaper alltför hårdt! Dessutom var det ju hertigens af Södermanland nedrighet och försmådda kärlek som i verkligheten vållade fröken Rudenskölds förfärliga öde. När politiken och svartsjukan slå sig ihop, blir det så vackra följder ... Icke har kusin händelsevis reda på hvar generalen skall bo?” ”Hos Kristofer Norbergs blir högqvarteret.” ”Jaså, hos handelssocietetens förste matador ... Ack, om jag vore i kusins ställe – om Oxenstjerna blifvit inqvarterad hos mig, då ...” ”Min kära doktorinna, du får förlåta ... der ser jag genom fönstret öfverste Aminoff komma rakt hit. Han har att språka med mig om sin tillställning i afton, då han får låna våra gräsbackar på Kristorp.” ”Ah, deri är visst en liten hemlighet – jag vill våga ...”