– Det är en Svensk officer, vid namn Stjernkrona. Den enskildes ära glömmes snart af detta folk, för hvilket han kämpat, under det folkets ära fortlefver. – Lucie fattade hans hand och sade med bedjande röst: Du skall, du får icke göra honom något ondt. Han syntes likväl mer intagen af den sednare, ty hans blick var, liksom af en magisk kraft, fjettrad vid henne. Vid hennes fötter satt en gammal negrinna. – Men jag tänker och känner som en sådan, derföre vill jag fostra mig sjelf till något, som kan göra heder åt mitt land. Sedan hon aflägsnat sig, smög Wilhelm bort, utan att hafva uppsökt Estelle. Detta är något jag icke längre kan tillåta, utan smickrar jag mig med, att ni godtgören er glömska. Dock, hvad mera, det tillkommande har alltid den förtjensten att icke ha ’ passerat; vi få tids nog erfara hvad det förer i skölden. Har ni älskat? Hafvet är en paus i lifvets hvimmel. Grefven hade, allt sedan broderns död, blifvit dyster och sluten. Det var andra gången detta hände under loppet af en timma. – Hafvet och kriget! – „Der är du; det är bra! När Lucie hunnit fram till det så kallade templet och steg uppför de få trappsteg, som ledde in till en åttkantig salong, gick hon något raskare, men stannade likväl på tröskeln, då hon fick se Wîlhelm stående framme i rummet. – På dina båda slafvar. Med dof röst tillade han: Vi äro nu icke i Brest, fröken d ’ Outrouville. Följande morgon, under det Wilhelm låg försänkt i en djup sömn, kom Nizama instörtande till honom, utropande med vild smärta: En sådan natt eger något obeskrifligt tjusande för sinnet, och ingen, som eger känsla för det sköna, går då till kojs. – Jag hoppas likväl att kunna böja den efter min vilja, sade Wilhelm med den tillförsigt, som tillhör ungdom och oerfarenhet. Tillåt mig derföre säga: ni är helt ung, ni kommer från klostret, och ni känner hvarken verlden eller menniskorna.