Det susar sakta genom parkens träd, det hviskar hemlighetsfullt i vassen, det suckar i skogen, insjön andas tungt, och långa dyningar skölja in öfver strandens grus Allt detta formar sig i hans halfslumrande fantasi till en oklar föreställning om allnaturens vånda i mörkret, hvart ljud blir till ett oartikuleradt uttryck för Pans missnöje och väcker ett doft gensvar ur djupet af hans egen skumma själ. – Hvem är denne Beringskjold? Salen genljuder af skratt, och Börresen sätter sig åter, efter att ha uttömt sin vrede i ett par glåpord, som ingen hört. Ni begär väl icke att jag skall äta det? För öfrigt är det bättre nu. Men hennes hvita klädning skymtar ännu i dunklet mellan bokstammarna, och en västanfläkt bär hennes afskedshälsning fram. svarar hon med skälfvande röst. Det svider i hans hjärta, och smärtan klämmer honom för strupen; han kysser hennes ögon, jollrar osammanhängande ord, anstränger sig att finna uttryck för sin samvetssjuka ömhet. – Tycker ni, att jag ser blek ut? Men innan man hinner det stora mörkret där nere i dalen på andra sidan, har man kanske en lång väg att tillryggalägga i köld och skymning. Mitt eget lif var förfeladt, och för egen del hoppades jag ingen lycka. Hvem var ryttaren? Jag vill ingen ha! Hennes fylliga barm böljar häftigt, och ögonen tåras. – Vore det så, stode ni icke där ni nu står. Han vinkar ifrigt och kastar fingerkyssar åt en morgonvandrare, som kommer lugnt framåt gången längsmed stranden och ser sig försiktigt omkring, innan han träder in och stänger dörrarna efter sig. På Hirschholm går det muntert till under herrskapets frånvaro. Om hans statsmannaegenskaper har jag, som ni vet, en annan uppfattning, men därom skola vi icke nu tvista. Hon har rest sig och trippar af och an på golfvet, så häftigt att rockskörten flaxa omkring hennes svällande höfter. En rostig röst slår plötsligt mot hans öra. Konungens lifläkare visar sig också här. Och ett rus kan icke förlängas i oändlighet.