De ämnen, hvilka mysterierna hade att behandla, voro af ideel, af öfversinnlig natur och hade derföre fordrat en ideel framställning; men en sådan var medeltidens konst icke vuxen. Liksom det religiösa innehållet under medeltiden i allmänhet antog en groft sinnlig form, liksom till exempel Kristus skulle hafva ståthållare på jorden i påfvens person, religiös dyrkan egnades helgonbilder, syndaförlåtelse såldes för penningar, kristendomen af korsfararna togs liktydig med Kristi graf o. s. v., så utmärkas äfven mysterierna af en stark realism. Att själen förkroppsligades vid sidan af kroppen, så att t. ex. Judas själ ramlade ut ur hans bristande kropp vid hans död eller att på båda röfrarna hängdes målade bilder i munnen, hvilka föreställde deras själar, eller att djeflarna lade själarna på skottkärror för att transportera dem till helvetet m. m., redan detta är talande bevis på den råhet, hvarmed det ideela försinnligades83. Mindre anmärkningsvärdt är väl, att Maria Magdalena, en person, som i passionsmysterierna aldrig saknas och som der representerar det syndiga men omvända slägtet, uppträder som synderska sjungande och dansande med lättsinniga ynglingar eller soldater, föraktande systren Marthas förmaningar. Mera betecknande är bruket, att på det gräsligaste framställa frälsarens eller martyrernas plågande, för att derigenom så mycket tydligare åskådliggöra deras sublima höghet. Här är en genom naturalistiska öfverdrifter sökt effekt. I det nyssnämnda af Mone meddelade passionsspelet från första hälften af 15:de århundradet, framställes en gradvis stegrad misshandling, under det Kristus från Hannas föres till Kaiphas, derifrån till Pilatus och vidare till Herodes, ja slutligen urartar misshandlingen ända till ursinnigt raseri. Ännu gräsligare framställes martyrernas plågande, såsom uti franska mysteriet om den heliga Barbara, der författaren rätt synes hafva ansträngt sig för att öfverbjuda sig sjelf i påfinnandet af de vildaste och äckligaste plågomedel84. Dessa framställningar kryddades alltid af bödlarnas råa och plumpa skämt. Det tyckes nemligen, som hade förnämligast framställningen af det onda varit den väg, på hvilken det komiska inträngt i mysteriet. Och utan tvifvel ligger en sund känsla till grund för detta förhållande. Komiskt är det misslyckade sträfvandet efter ett mål, när detta misslyckandet är en följd deraf, att den handlande, i sjelfbedräglig inbilskhet om sin förmåga, tager mera för sig, än han rår med, och i sin djupsinniga enfald derföre ock väljer de mest förvända medel till målets uppnående. Och så starkt trodde man på det godas seger, på det gudomligas kraft, att alla det ondas försök att göra det segren stridig föreföllo löjliga. Ty om än på enstaka punkter det onda blef herrskande, så syntes i det stora hela dess diktan och traktan som en fullkomligt vanmägtig. Satan och de onda englarna framställas derföre visserligen som fruktansvärda; men i all deras förskräcklighet dock på samma gång som komiska. Tidigt nog förekomma väl drag af en rent naiv komik, — en följd af den ofvannämnda realistiska rigtningen. I ett passionsspel botar Jesus Malchi öra, och denne beder en kamrat rycka honom i örat, för att känna, om det sitter fast, och, derom öfvertygad, utbrister han: