Han slog händerna mot sin panna och hväste: »Att jag icke stack knifven i henne redan då » »I Bianca?» utropade Armand ... »Hur är det fatt? Ni mår bestämdt icke bra ...» »Hur skall man väl kunna bli annat än vansinnig, när man måste arbeta ihop med en sådan idiot som ni?» Armand kände hur det började koka i honom. Men gent emot denne skurk insåg han, att det här vore klokast att knyta näfven i byxfickan. Och han sväljde tigande den nyss mot honom slungade förolämpningen. »Men», fortsatte Brown sedan han hunnit lugna sig något ... »Nu skall hon lämna från sig dessa papper, utan att hon ens själf vet det ... Vi skola stjäla dem ...» Detta hade Armand verkligen icke något emot efter hvad som passerat i klädlogen, där han stal diamantringen. Och tanken på denna händelse kom honom, liksom hade någon tvingat honom till detta, att berätta hela förloppet af denna stöld, och hur han så när råkat fast för polisen, när han skulle sälja stenen. »Har ni den kvar?» frågade Brown, när Armand slutat. »Ja, se här», svarade Armand och tog fram ringen samt visade den för Brown. Om åskan skulle slagit ned, hade Brown icke kunnat se mer häpen ut än nu. Han vred och vände stenen flera gånger mot en ljuslåga, bet i den, vägde den i handen och utbrast ändtligen: »Den här är falsk.» »Aldrig möjligt!» utbrast Armand lika häpen. »Bianca har fått den här stenen af en stormrik ryss, en furste, som har henne till älskarinna.» »Ah! Ni jubelåsna! Det är sådana här diamanter, som den franske detektiven Leroy fångar vissa kvinnor med för att lösa deras tungor ... Vid afgrunden! Då är äfven han i Stockholm, och vi få ett arbete, som jag fruktar skall öfverstiga våra krafter ... Men, se här ... Han öppnade fönstret och lät ringen försvinna långt ut på gatan; och när Armand rusade fram för att hindra detta i hans tycke stora vansinne, vände han sig mot honom sägande: