Det lugna jämnmodet med penningen i fickan urartade rent af till syndigt öfverdåd. Här unnade sig bönderna det eldiga brännvinet, medan deras långa norrgående foror höllo utanför marknadsplanket under bedöfvande skall af gråhundarne, som skällde för att trygga sina samveten. Här felade icke häller öl, varm korf och blåa, trånande ögonkast samt någon sväng på lekplatsen för de hurtiga norrmännen, när de i röda rockar och trekantiga hattar under mordiska pikmusköter dagligen drogo i smärre skaror åt norden, ovisst hvad som där å färde var bakom åsar och älfvar. Folket lät generalerna hafva sin omsorg i fred för att dess säkrare sköta sin egen handel och köpenskap. Ovanligt länge blef marknaden varande. Utöfver den vecka, som var stadgad, medgafs ännu en, men denna öfverskreds likväl med en tredje, hvarpå landsfiskalen i Herrans namn afblåste mässan efter de tacksägelser hon var ärligen värd, ej minst för god och tjänlig väderlek hela tiden, så när som den sista olofliga veckan, hvars svåra nederbörd marknadspredikanten helt själfsvåldigt tolkade som ett olydnadens straff.