Han dem med gälla pipan låckar, Då sig en svärm å nyo skåckar, Att offer för hans grymhet bli. Här blod och lågor ömsom röka Bestört vid härjning, våld och mord, Jag går att frid och stillhet söka, Om frid kan finnas på vår jord: Jag går och ren en öken finner, Dit knapt en blick af dagen hinner, Här intet spår af mänskjor röjs: Ett klippors brott, som fasa väcker, Sig vidt kring mörka skogen sträcker, Och upp mot skyars granskap höjs. Här hör man aldrig foglars qvitter, Ej pipans ljud, ej herdars röst; Den sorgsna dufvan ensam sitter, Och med ett ömt och ängsladt bröst Sin fallna makas död beklagar J folk! som kärleks helga lagar Och tro och vänskap bryten fräckt; Församlens hit: er tycks hon lära, Att jämt de ömma känslor nära, Som dygd och fägring hos er väckt. Kring detta tystnans mörka säte I tankfull gång jag ensam förs, Då redan stormars vilda läte Kring skog och klippor hvina hörs; Den stolta furuns kronor bäfva, Dess fasta stam ej mäktar sträfva Mot yra vindens ilskna lopp, Som största träd ur jorden lossar, Och härjar alt, och alt förkrossar; Den ren med rötter brytes opp. Det spridda moln, som fästet höljer, I haf af skyar sammansluts, Dess svall med vädrens ilar följer, Och ned i strida strömmar gjuts: Den varma luftkrets börjar svalkas, Och höstens kulna dagar nalkas Det löf, som skogens prydnad var, Af köldens våld förvandling lider; Det sig från trädens qvistar sprider, Och visnadt ner til marken far. Från nordens hålor vintren hastar, I rimfrost, snö och isar klädd, Han ren kring skogens rymder kastar De frusna drifvors djupa bädd: Alt af hans grymhet härjadt blifver, Och nöjet skogen öfvergifver, Naturen tyst och öde står; Dess krafter sig i dvala sänka, Att nytt behag åt verlden skänka, Då vintrens välde ända får. J. Tengström. ÖFVERSÄTTNINGAR från HORATIUS. Ode I. Bok. IV.