Om alltså en stark beskärning av Norrlands produktion av sågade trävaror är ofrånkomlig och allmänt insedd, är det vanskligt att bedöma om virkesförsörjningen under den övergångstid, som jag nyss skisserat, skall räcka till att uppehålla cellulosaindustrien i dess nuvarande omfattning. 1933 års skogssakkunniga kommo på grundval av riksskogstaxeringen till slutsatsen att virkesbalans ungefär skulle föreligga, d. v. s. att tillväxten motsvarade avverkningen. Sedan dess har emellertid produktionen av cellulosa starkt ökat, och det är med stort intresse, mängt med en viss oro, som industrien motser resultatet av de nya un dersökningar, främst en riksskogstaxering n: r två, som nu blivit beslutade. I avvaktan på resultaten av dessa utredningar liar emellertid frågan om industriens lokalisering i förhållande till råvarutillgångarna i flera aktuella fall vållat stark diskussion mellan stridiga intressen. I stort sett kan man säga, att industrien inom Gävleborgs län är självförsörjande från sitt naturliga uppland. Från hela Norrlandskusten transporteras virke till sågverken och pappersbruken i Östergötland och Stockholmstrakten. Men den mest betydande förflyttningen i råvara sker dock från Norrbotten och Västerbotten till Västernorrland. Industrien därstädes, framför allt i Sundsvalls distrikt, är för sin nuvarande omfattning beroende av mycket betydande tillskott norrifrån. De lokala intressena i Västerbotten och Norrbotten betrakta virkesexporten med motvilja, och man hör ofta den åsikten framställas, att det län eller den ådal, där skogen vuxit, också bör tillförsäkras förädlingen av råvaran. Hur naturlig och mänskligt förklarlig — särskilt i tider av arbetslöshet — en sådan synpunkt än måste te sig för lokala myndigheter och kommunala styrelser, när tim-merfororna passera platser, där förut en icke obetydlig förädlingsindustri funnits, skulle det dock leda till ekonomiska orimligheter, om detta resonemang finge vinna allmänt beaktande. Redan den omständigheten, att den nutida tekniken, framför allt beträffande cellulosafabriker men även i vad gäller sågverk, kräver stora anläggningar, måste medföra att industrien koncentreras vid ett mindre antal ställen än tidigare. Om vi nu kasta en blick på de övriga naturtillgångar i Norrland, som utgöra grundval för industriell verksamhet, föreligger ingen råvarubrist, när det gäller vattenkraft och bergsbruk.