LOUISE. Jag har ju Erna. Och för resten Jag vänjer mig nog af med att vara pjunkig, när jag inte längre har dig, som klemar bort mig. VIGGO. Du är inte pjunkig. Du är ömtålig. Du har finare skinn än vi andre – du tål inte att knuffas som vi. Allt griper så djupt fatt i dig. Stryker smekande öfver hennes hår. Du är så exalterad. LOUISE småleende i det hon besvarar smekningen. Ja, men nu kommer jag ju snart hem. Och så kommer du och helsar på oss i sommar – Botilda och mig – och så kan ni få pyssla om mig så mycket ni vill. VIGGO räcker fram handen. Afgjordt! Ja, farväl då. LOUISE ängsligt. Inte skall du gå nu? Käre Viggo, stanna, så är du så snäll. VIGGO. Jag har inte packat en bit och inte köpt en smul af allt det, jag skall ha med mig. Och tåget går klockan sex. LOUISE bevekande. Ja, men du får inte gå nu! Vänta åtminstone till monsieur Alland kommer. Jag vet inte – inte alls hvad jag skall tala med honom om. VIGGO. Han är ingen tysk kälkborgare. Du behöfver inte alls vara ängslig. Var bara enkel och naturlig det är allt hvad som behöfs. Det knackar på dörren. Entrez! ALLAND kommer in om dörren. VIGGO vänder sig emot honom. Se der! Min sjukling här ligger just och beklagar sig öfver, att hon inte kan föra någon konversation. ALLAND går fram till Louise och räcker henne handen, enkelt och vänligt. Är det för min skull? LOUISE. Ja. Reser sig i sittande ställning. ALLAND. Nej, för all del i verlden! Blif liggande! Ni har varit så sjuk, hör jag. LOUISE. Ja. Och derför kommer ni på sjukbesök. ALLAND till Viggo. Fröken Strandberg kan ju konversera. LOUISE småler. Förhasta er inte i ert omdöme. ALLAND muntert. Det der var ju också en riktig konversationsreplik. Till viggo. Skall ni gå? Är det jag, som skrämmer er? VIGGO. Visst inte. Men jag reser till Berlin med aftontåget och jag har inte packat än.