Jag är rädd att han genom löjet af dessa tomma bänkar skall bli satt i misskredit och få svårt att slå sig fram. Det är inte sagdt att han kan få låna pengar i all evighet. Och han har nu i flera år varit ur all ordentlig arbetstakt. Det är det värsta. I stället för att hålla sig frisk genom arbete och känslan af trygghet för det dagliga brödet skall han bita sig fast i sina egna idéer, bli stillastående och komma in på ett vigilanssystem, som förr eller senare måste undergräfva karaktären. Det är feghet af mig att icke säga [honom] rakt i synen hvad jag menar; jag menar att han är lat. Der är ordet. Alldeles det som grämer mig. Lätja och högfärd. Det är det som kommer honom att sky hvarje vanligt och dagligdags arbete. Jag tror att högmodet är den egentliga grunden till hans lätja, ty det förefaller mig icke som om han af naturen vore rädd för arbete. Tvärtom, det tycks ligga en raskhet och företagsamhet i hans sinne, och just detta har ju från början dragit mig till honom. Men han är för egenkär att vilja ställa sig au niveau med andra menniskor och först steg för steg arbeta sig uppåt. Jag tror icke att han är ett snille. Men det gjorde ingenting, om han blott ville arbeta. Snillet utgöres till så stor del af förmågan att koncentrera sig och vara ihärdig. Jag är ett fä som grämer mig öfver det! Hvarför skall jag vara äregirig för honom? Har jag inte alldeles tillräckligt hufvudbry för egen räkning? Om han bara ville hugga i med något arbete just i dag och inte gå der och vänta på ingifvelsen i morgon! Då blir han sådan som Meijer. Den bäste blir en tom bössa till sist, om han plottrar bort allt sitt krut förgäfves. Jag vill gerna exponera min personliga sympati för honom, men jag vill inte stå för hans åsigt att naturen kräfver polygami och att monogamin är förkonstling. Jag är der öfvertygad om motsatsen; att monogami är det för menniskan naturliga, liksom att gå på två ben, om hon än en gång gått på fyra.