»Men hvarför bjöd du honom icke hit i stället?» frågade Elisa. »Det föll mig icke in. Du och han passa ej ihop, om han är sådan han förr var, och det har jag intet skäl att betvifla.» Elisa reste upp gossen i sitt knä. Han jollrade och hoppade i förtjusning. Fadern lät sin klocka dingla framför honom, och den lille grep skrattande efter den. »Ack, Alfred, om du inte reste ändå!» sade Elisa med en bedjande blick. »Hvarför skulle jag inte resa?» »Du bör ej uppsöka vänner, som ha dåligt inflytande öfver dig», sade hon. »Du talar till mig, som om jag vore en oerfaren pojke. Hur vet du för resten, att den där kaptenen har dåligt inflytande öfver mig? Du känner honom ju inte alls.» »Du ville ju inte ha honom hit.» »Ja därför, att ni två inte passa ihop. Behöfver det nödvändigt innebära att han är en usling?» »Hvad ska' ni ha för er där borta?» frågade hon litet kallt. Hennes ton stack honom. Kyla och öfverlägsenhet tålde han icke. »Vi ska' upplifva gamla minnen», svarade han kort. »Vid glaset?» »Naturligtvis.» Trotset i hans röst sade henne, att hon retat honom. Kölden vek, och smärtan tog öfverhand. Hon såg upp till honom med en bevekande blick. »Alfred, för min skull res inte!» Hon kunde ej själf förstå, hvarför hon kände en sådan ångest för hans tillämnade färd. Skulle något hända honom? Hon lade hela sin själ i bönen. Hade hon alls någon makt öfver honom, älskade han henne nog för att offra något för hennes skull? Han tvekade några ögonblick, men så reste sig stoltheten och den manliga själfkänslan. Älska, ära och skydda henne, det ville han och det gjorde han, men något intrång på sin frihet kunde han icke tåla. »Jag har sagt honom att jag kommer, och jag reser», svarade han bestämdt. Hon sänkte blicken med ett uttryck af hopplöshet. Han blef otålig. »Du fäster alldeles för stor vikt vid en småsak», sade han. »Hvad ondt ligger väl däri att jag vill träffa en gammal vän? Och om vi än lefva om