Det finns många gyllene ord bland det, som Ellen Key säger om fosterlandskärleken, framför allt i det öppna brevet till Verner von Heidenstam. Gyllene ord just nu, då de nationella strävandena snart sagt överallt i världen mer öppet än någonsin syfta åt att kittla folkens sämsta instinkter. För Ellen Key är fosterlandskärleken ett stadium bland många andra i människosläktets utveckling, och hon känner intet begär att locka dem tillbaka, som redan hunnit där förbi. Men dem, vilka ännu stå samlade kring milstenen, som betecknar detta stadium, vill hon gärna lära, att patriotismen kräver uppfostran snarare än väckelse – att det är dess kvalitet som kräver förbättring och förfining, icke dess kvantitet som behöver ökas. Och om hennes ensamma röst i denna tid kunde göra sig hörd genom dagspolitikens larm, då skulle hon vilja lära nationen att vara ”stolt nog att hellre välja verkliga än skenbara värden, men framför allt ridderlig nog att respektera ett annat folks individualitet och dess rätt att förverkliga sina ideal”. Vore nationen så ridderlig och så stolt, då kunde man slippa att höra våra nationalister den ena dagen påyrka en svensk diplomatisk intervention mellan Ryssland och Finland, för att nästa dag öppet beklaga, att vi icke vågat göra med Norge vad Ryssland har gjort med Finland! Men, tyvärr, den kultiverade och försynta fosterlandskärlek, som Ellen Key bekänner, skall, mänskligt att döma, ännu länge komma att överröstas av den patriotism, ”som genom novemberdimman på Lützens slätter åker fram till nya fläsktullar och nya uniformsbyxor”.