Han knäböjde och Maria Iwanowna räckte honom, leende och visande siua små hvita tänder, en smörgås. Strategen ensamt iakttog en envis och djupsinnig tystnad. Han efterhärmade gärna både Moltke och Suworoff. lian satt der tigande, utan att se på någon, liksom om han ingenting hört, och blossade på pipan. Vi hade redan hunnit cå Inngt att vi diskuterade bästa sättet att förfara med * guld sökarn e * och föreslogo åtskilliga planer, då han plötsligen utropade: — Gatlopp! — Icke tidsenligt! sade fiskalen skrattande. — H varför icke? — Olagligt! — Fiskalen stampade spotskt med foten och stoppade händerna i fickorna. — Hvarfor? Mellan dem båda uppstod om straffens » karaktär » en häftig ordvexling, som helt säkert skulle slutat ganska tragiskt för den något litet lättsinnige fiskalen, ty strategen reste sig och började krama pipskaftet, om icke isprawniken, såsom värd, gått emellan. Sammankomsten egde nämligen rum hos honom. — Låt det vara godt och väl, mina herrar, dumt tilltag! Här är ingen lämplig tid att disputera. Jag vet just inte, hvad vi böra göra. Vi hafva emellertid tillräckligt med fria bojor — Fri-a bojor? utropade läkaren ironiskt, i det han fylde sitt glas med sherry. Han var en svår kritiker. Det afiedde striden. Alla skrattade. — Nå, nå, — hotade isprawniken skämtande, — jag vet förut att Ni är en förklarad liberal! — Men icke en öfverlastad? — och läkaren grep efter Madeiravinet. — Men en farlig! inföll Maria Iwanowna under en allmän skrattsalva. — En skål för fulla flaskor och veka hjertanl Han var oöfverträffligt älskvärd, vår gode doktor! Detta var den sista sammankomsten före vår expedition. Det hade redan börjat frysa till något. Uppviglade af den älskvärda Maria Iwanowna följde damerna oss öfver-allt. Musa Kondratiewna, vår » lejoninna », lärde sig t. o. m. att skjuta med revolver, och jag styrde hennes små händer — hon bemödade sig alltid att träffa » rakt i hjertat ».