Blom dog dock, innan dottern blef gift, och man nästan väntade, att köpet då skulle gå tillbaka, men Amis mor satt nu enka i ett torftigt hem med flere barn. Wermér var en ansedd man, något tyst och sluten, men dock en världsman med ståtligtutseende och — ja, så blefvo A m i och han gifta. Andra gången Ami och jag tillfälligtvis möttes, var hon i sällskap med sin mor. Det var en liten dam med fin växt, små händer, men med jämnlånga fingrar, hvilka gåfvo dem ett rent af nedrigt uttryck. Fru Bloms ansiktsdrag hade ej den ringaste yttre likhet med Amis, och dock såg j a g emellan mor och dotter en likhet, som verkade med hela obehaget af en vrångbild af något skönt föremål, hvilket vi älska och beundra. Man sade då, att Ami, genom att försaka nöjen och ett lifligare deltagande i sällskapslifvet, hade under alla dessa år kunnat understödja sin mor och sina syskon. Hon var en sann ängel. Tredje gången vi träffades, kom hon på besök till oss för att utverka sig tillstånd att i vår bostad träffa sin man, som då » aftjänat » några månader af tretton års fängelsestraff, till hvilket han blifvit dömd för kassaförsnillning och undanskaffade räkenskapsböcker. Jag hade väntat att få se henne förkrossad af smärta, men hon var lika änglalikt lugn och skön, som då jag först såg henne i templet. Hon var ytterst väl klädd, förde en af sina bildsköna flickor vid handen; ingen, som ej kände till förhållandet, skulle kunnat ana, att denna fina dam kom för att få tala vid en straffånge, som var hennes make. Lugnt och behagligt framställde hon sin anhållan, men då hon nämnde mannens namn, kom där ett roffågelsuttryck i dufvoögonen, hvilket gjorde hennes inre likhet med modern fullt tydlig. Hennes bön, framställd till vederbörande myndighet, bifölls, och af aktning och medlidande med den sköna martyren fick fången utan bevakning, i min närvaro, tala med henne. Hans första blick på hustrun sade honom, att han ej beböfde frukta något uppträde, men ej heller kunde vänta någon medkänsla, och så kufvade han sin sinnesrörelse.