Oaktadt Elin ingen Guvernant fick, lärde hon både läsa, skrifva, räkna m. m. och föga fattades att ju Elin blifvit ganska kunnig; ty Gösta, som underviste Elin i de första grunderna till menskliga vetandet, hade ej ämnat stadna vid dem; men när Lärjungens fina, blekblommande kind hvitnade, och hennes annars så milda, rena blick blef oredig och skum, under de fåfänga försöken att följa läraren i Latinska Grammatikans samt Matematikens irrgångar, såg denne sig tvungen att afstå från all egentlig lärdom. Med tårar i ögonen försäkrade Elin, att hon så gerna ville förstå, bara hon kunde, och Gösta tröstade henne dermed att han, både för henne och sig sjelf, skulle sköta af de der svårfattliga tingen. I Göstas ställe hittade Elin å sin sida på att sy – och om hon för öfrigt ej blef lärd, vardt hon dock ganska snäll, äfven i bokliga konster. Icke dess mindre var hon ej qvick, hade icke lätt för att lära – mindes t. ex. aldrig bokens ord, men väl Göstas förklaring af dem – men Elin hade ett så innerligt och själfullt sätt att fatta det hon kunde förstå – hon hade också en ganska god och ingalunda pedantisk lärare – hvilket väl kanske härledde sig derifrån, att som Elin hade sitt minne i hjertat, så hade Gösta sin pedagogik i sitt. Gösta hade ej Elins lycka med lärare. Vid sin ankomst till Ringschöldska huset, som egde ett helt Jus och ett Alternativt, hade Alfreds Magister sökt utforska, från hvilket håll vädret blåste. Att det var motvind för Gösta, är öfverflödigt att här upprepa. Magistern, ställande sig sjelf i lä, blåste äfven af alla sina krafter mot Gösta, som derunder härdades och vid tolf år var den inbilskaste, trotsigaste, obehagligaste, otacksammaste, besynnerligaste gosse Magistern förklarade sig någonsin hafva sett. Vid den tiden anlände Grefvinnan Ringschölds Brorson, Baron Magnus H. till Högesta. Ett år äldre än gossarna der på stället, Fideikommissarie lika som Alfred, var han af råare, men dock i grunden kanske bättre skrot och korn än denne.