Denna förlofning gaf, såsom läsaren lätt föreställer sig, anledning till åtskillig munterhet och till mycket skämt, af både lyckligt och misslyckadt slag. Andrada, som dock deruti tycktes finna mindre behag, gaf en vink åt orchestern, som nu uppstämde en dans för de stora, i hvilken Dom Pedro åter uppbjöd Donna Elvira. Dom Miguel förblef en stund åskådare, men ledsnade snart och lemnade sällskapet. När dansen var slut, inkom han ånyo i indiansk costume, en ofantlig fjäderhatt på hufvudet, med blottade ben, blottadt bröst, icke oangenämt tätueradt, och blottade ben, kring lifvet ett slags poncho väfd af rötter, sammanhållen af ett bälte gjordt af brokiga fjädrar, i handen tvenne spjut. ’ Drottningens blick blef åter ganska mörk. Återigen någon ny dårskap! suckade hon till sin omgifning. Ehuru Amerikanare, började Prinsen, torde likväl få bland eder hittills hafva sett en äkta amerikansk krigsdans. Jag dansar den, säger man, lika väl, som den skickligaste Tapuya 1. Detta är den enda talent, som jag vågar tillerkänna mig, den enda af alla de sköna konsterna som fallit på min lott. Gif noga akt, Villaflor! du skall en gång kanske komma att dansa den ännu bättre än jag. Kom fram, Tijucopabo, och dansa emot mig, och du, Ariquitiba, låt din pipa ljuda! Det skådespel, som nu begynte, tycktes, ehuru vildt och ohyggligt, och ehuru man i början visade någon förskräckelse, vida bättre behaga damerna, än Dom Miguels första upptåg med jagguaren. Men knapt var denna krigsdans slutad, förr än drottningen gaf bestämd befallning att betjeningen skulle foga anstalter till afresan. Sällskapet skingrade sig åt alla kanter: de flesta gingo att söka sina nantilhas, några ville ännu taga ett slag genom den eclairerade parken.