Jo, det var sonen. Han var upplärd i profetyrket av sin far. Då han skulle etablera sig på egen hand, började han med att profetera en stor eldsvåda. Och för att vara säker på sin sak och slippa stå med skammen som falsk profet, satte han själv eld på stan. TROILSKY. Lustig anekdot. – Blev han upptäckt? STÉFANIE. Ja, först upptäckt och sedan hängd. TROILSKY. En riktig solstrålehistoria! – Tänk att du kan hata mig så. Efter så många år. RUT från fönstersmygen. Stéfanie kan inte hata någon. Hon kan bara älska. Hon är insolvent i fråga om hat – det sade hon själv för en stund sen. STÉFANIE. Vi är alla människor, lilla Rut. TROILSKY. Ja, nästan alla. – Au revoir, min kära Stéfanie. – Och Rut. Kysser Rut på handen. Jag säger inte längre »lilla» Rut. Jag kan märka att du har blivit en stor flicka. Au revoir! Vill gå ut till höger, men stannar i dörren, då det plötsligt hörs skrän och skrål från gatan. STÉFANIE. Vad är det? Stéfanie och Rut vilja öppna balkongdörren, men hindras av Troilsky. TROILSKY. Inga damer på balkongen, när det är bråk på gatan! Låt mig se vad det är! SCHULTZ in. Ursäkta, ers excellens, att jag släcker ljuset. Det är alltid säkrast i såna här fall. Då ser man bättre inifrån och blir inte sedd utifrån. Släcker det elektriska ljuset. TROILSKY. Det kan ni ha rätt i, Schultz. Går ut på altanen. Rummet upplyses svagt av omväxlande grönt och rött ljus från ljusreklamer på andra sidan gatan. Sorlet och skränet stillnar av. Man hör en röst, som höjer sig över sorlet: Det är synd om honom, låt honom vara! – Hotfullt mummel. – En annan röst: Han har ju äntligen blivit ledig, så att han har tid att höra på oss! – Hånskratt. – En tredje röst: Nu kan han själv gå på den där patriotiska varietén! – Stormande munterhet. – Tystnad. – Nytt sorl, som stiger till vilt rytande.