vid det ovanliga ljudet vid klickningen. Nå, men nu djädrar ... klick. Haren i väg som en raket, gubben ryckte ned geväret, slet upp hane och slutstycke och storglodde i patronläget. — Tomt, absolut tomt. Ett ögonblick stod Drypnäbben i samma ställning, men så stack han in högra pekfingret i patronläget, liksom för att leta efter något, riktade därpå ögonen mot höjden med ett uttryck av namnlös ilska, under det att det ryckte i mungiporna och hakan darrade. Så exploderade han. Bössan fick sig en släng, så hon åkte bort i närmaste busksnår, mössan trillade av och den gav gubben en så mordisk spark, att hon singlade upp i en gran och blev som Absalon hängande mellan himmel och jord, och till sist tog Drypnäbben till att hoppa jämfota upp och ned, upp och ned under det han grät, svor och stäade på en gång. »Stä — stä — stä — stähä — djädrar innerligt — Spela — Spela — stähä faen — stä — stä koss i jisse välsignade — stä — stäääää di sathynda stääääää — mitt förgjordade fä, som tog ur patron — stä — stä — stähä — Spela — dä ä kattafan, som ä skulden te alltihop — stääääää — å Fimp-Stina den förgjordade trollpackan — stääää —» Till sist orkade gubben inte mer, ty han var hes som en korp och schackmatt därjämte, utan han sjönk ihop på en tallstubbe och satt där som en gammal uv och bara glodde på harens avlopp, när Spela till sist, gläfsande då och då, kom gående på löpan, sur och utschasad. När Spela hunnit fram i gläntan, reste Drypnäbben resolut på sig, fick fram kopplet ur väskan och krängde det över halsen på hyndan, varefter paret marscherade tillbaka i gubbens gamla spår, för att genom röda grinden komma ut på banan igen. Det skulle hin jaga mera i dag, allting gick ju käpprätt åt Helsingland. Tänk bara att en så gammal jägare och skogskarl, som han, totalt kunde glömma bort att han tagit patronen ur