Det var Herman och åter Herman, den simple torparesonen, hvilkens namn hjärtat hviskade tyst därinne, under det vagnarna entonigt rasslade fram genom den förbiskymtande, dystra, allvarliga skogen Det fanns inte mer än två kaffekoppar med, i hvilka man fick dricka den ena efter den andra utan att det var tid att skölja kopparna, men det var väl inte så noga så här på resande fot. Och att han blef det, visade det ena året en motion om ett anslag på femhundra kronor, som han begärde af staden till förmån för logens byggnadskassa, och det andra året en motion om upplåtande af en utaf stadens tomter för något billigare pris än den nu var åsatt. Detta intryck ökades än mer, då tåget stannade vid Centralstationen och hon såg den kompakta människomassa, som stod väntande på perrongen. Men de, som hade skrifvit upp dem, hade ju talat med dem, och efter några väl framsagda öfverskylande ord af ordföranden godkändes naturligtvis rekommendationen från dem utan betänkande. Men han lyckades behärska dessa häftiga känslor och fatta ett beslut att med resignation upptaga motståndet. Skulle inte han, isynnerhet när han nu själf var inne i logen, kunna låta dem hålla till en söndagseftermiddag hos sig? Ty Per Jonasson hade en gång varit en konservativ bonde af ungefär samma slag som alla de andra, men när omständigheterna sedan förde in honom i goodtemplarföreningen, hur stor var ej dennas förmåga att på jämförelsevis kort tid öppna hans ögon och värma hans sinne för nödvändigheten af det nutida nykterhetsarbetets mest fordrande sidor! Hans barnsligt varma kärlek till goodtemplarorden hade aldrig slocknat, han hade försvarat den med sin själs hela öfvertygelse, och han hade ständigt förtröstat på dess återupprättelse. » Nå, då kan jag trösta mig öfver att jag fick resa ensam! Men hon hade mycket frimodigt kunnat höra det berättas, ungefär som hvilken annan nyhet som hälst därhemifrån hennes barndomssocken. Men så långt kunde de ej gå i uppoffrande vänlighet som att vid stationen exponera sig i mor Jansas och Elins sällskap och ingen af dem gillade att Lindblom och sonen sträckte sin artighet så långt. Och orsaken behöfde man icke leta efter, om man tittade på Anders Jonssons röda ansikte och tindrande ögon.