Bröderna gräla om brickor och kast, Vid Ölbägarn jämt demonstrera; Somliga dricka et qvarter i hast, Och draga klingorna hvasst; Tärningar trilla, och brickan står fast; Gubbarna slamra och stolt discurera Än om et kyrktorn och än om en qvast; Men Kyparn han svär som en gast. Hå ja ja ja, det är så, ja! Slå eld på min pipa, ge mig mera. Flickans skål uti tankarna, Fast hon har kostat mig bra. Ja jag har gett hänne skänker och guld; På barnhuset skaffa jag Barnet; Barnet det dog; med Calas på dess mull Jag söp Dödgräfvaren full. Ofta ha Paltarna gått på patrull Jag har då friat det lid ' liga skarnet, Vågat för hänne båd ' ryggbast och hull, Och slagit de hjeltarna kull. Men, min Anna Greta! men! Nu är jag lik fogeln snärd i garnet, Som vil ut til sin frihet igen, Och har knapt döden til vän. Slå i åt mig; kanske smärtan förgår Af safternas ljufliga syra. Tårarna rinna på näsan; Gutår! Mitt hjerta bättre nu mår. Knapt har jag lefvat i femtio år, Dock kan jag tryggt för Er alla bedyra, At sådant Finkel som jag söp i går Är kostligt mot kärlekens sår. Dryp en droppa eller två, Och häll den på hjertat, häll man fyra; Svedan skal ta mig tusand förgå; Tag blott en sup ofvanpå. Aj! när jag tänker uppå hännes hy Och ögonens brinnande lekar, Hjertat af ängslan så tungt som et bly Vill från buteljerna fly; Bröstet det liknar en sväfvande sky; Fröja mig lockar och Fröja mig nekar; Händerna fängslas, mig ögonen bry. Ach himmel! min sorg blir nu ny. Men, min Anna Greta! nog, Nog vet du nu väl på hvem jag pekar, Fan i dej så du mig bedrog! Slå kypare i. – Det är nog. FREDMANS EPISTEL, Rörande Ulla Winblads flykt. Vår Ulla låg i sängen och sof Med handen under öra, Och ingen mer än Krögarn fick lof, På nyckelhålet röra.