Vi m b t e väl ge 088 av, kan jag tro sade gossen. Flickan nickade. - Ja, de säger, gör d6 inte det? - att vår kung och vårt 1 behöver om., Massor av oss! Jag undrar sd mycket varför? Jag undrar vad det ‘ be. tyder? - Det f å r vi nog reda på, när vi kom. mer dit, sade gossen och suckade litet. - De hade varit så lyckliga i Slottet b t e i om Solen och de vor0 inte alls angelägna att bli födda. - Peter har också gett sig av, tillade hdn. - Han var en av de for. sta. Jag tycker inte vi borde dra oss föi att göra det, när Peter gjorde det. Jag vill inte han skall tro att vi äro fega. - Kanske vi träffar Peter där, sade den lilla flickan uppmuntrande. - Kanske det, sade den lille gossen och så VOTO de tysta en liten stund. Så sade den lilla flickan: - Se på de där små vita molnen, som seglar upp till Slottet Västex om Månen. Ar det inte besynnerligt? Jag undrar om det kan hänga ihop med deras iver att få 088 dit ner? - Jag tycker inte om ’ et, sade den lille goasen och skakade på huvudet. - De ’ är t3 &amp; många - och de skrämma mig. Det kommer bestämt hitåt, tror jag. ropade flickan och båda spningo fram för att kunna se bättre. Som det lilla vita mplnet sakta närmade sig, hörde de en späd röst som sade: - Var så snäll och hjälp mig ut! Och den lille gossen utbrast: - Vid mina vingar - det ä r Peter själv! Men Peter, som vid avfärden från Slottet f ö r nägra veckor sedan varit den frodigaste, rosenrödaste och gladaste a v alla små människobarn, var nu så mager och utsvulten och eländig, att hans vänner drogo sig skrämda tillbaka. De hade aldrig varit på Jorden och visste därför inte att ett barn kan se ut pä det sättet. - Det är alldeles riktigt, s k e Peter Iugnande. Så går de åt en där nere. Lägg mig i en solstråle en liten stund, så kvicknar jag nog till.