Hon gjorde en ny paus, men utbrast därpå med samma befallande ton, som hon användt mot honom hela tiden efter detta deras sammanträffande, och af hvilket tydligen framgick den ställning, han nu intog i hennes ögon: »Om någon skulle höra oss, får du inte dua mig, begriper du. – Ja, inte annars heller. Utan det är bäst, att du numera kallar mig mamsell. Jag känner bara bättre herrar, och dom kunde ju alltid undra, hvarför jag är du med en så’n där som du ... Förstår du?» »Nej», vågade Osvald svara, i det han kände slaget till och med hårdare än Sofia Dahlberg kunde uppfatta, att det borde träffa. Och detta framgick äfven af hennes ord: »Det gör också detsamma, om du förstår min mening eller ej. Allt nog! Jag förbjuder dig att dua mej. Mamsell skall du säga, i annat fall får du dra för tusan när som helst.» Åter brann en hotande eld ur Osvalds ögon. Men Sofia Dahlberg såg icke detta och skulle äfven om hon gjort det endast skrattat åt denne stackares vanmäktiga vrede. Dock hade nog detta skratt bytt sig i ångest, om hon nu kunnat läsa, hvad som fäste rot i Osvalds hjärta och som skulle växa sig starkare dag för dag. Utan att bevärdiga honom med ens en blick vände hon honom ryggen och styrde sina steg mot Norrbro. Osvald stod kvar så länge han såg en skymt af henne och han kramade sedlarna, som hon gifvit honom, kramade dem liksom den försupne drankåkaren, hennes bror, hade gjort med den sedel, systern, hetären, skänkt honom. Men Osvald gjorde icke som den försupne drankåkaren hade gjort. Han kastade icke syndapängarna på gatan utan stoppade dem på sig och gick likt en slaf att uträtta nymfens befallningar. Och med denna handling släppte han den sista länken af den kedja, som tills nu hållit honom fast vid det minsta man har rätt att fordra af en hederlig man. Han hade tagit på hand af lasten, han var såld! Klockan var öfver nio på kvällen.