Såsom en sådan framstår den felbedömning af hela läget, hvartill den svenska ledningen och öfver hufvud den svenska diplomatien gjorde sig skyldiga på grund af ofullständig eller underhaltig information och bristande skarpblick, när det gällde att genomskåda stormaktsdiplomatiens spel och den » upplysta » opinionens slagord. Man var fången i den gängse uppfattningen af kriget såsom de framstegsvänliga västerländska nationernas snart sagdt naturnödvändiga kamp mot österns barbari utan att för sig klargöra vare sig det ple-biscitära kejsardömets, trots allt koketteri med de nationella rörelserna, autokratiska karaktär eller det ryska legitimistiska själf-härskardömets beroende af de religiöst-nationalistiska strömningarna hos det ryska folket. Men än betänkligare var, att man fullständigt misstog sig i afseende på de båda hufvudbundsförvanternas inbördes ställning, deras krigsmål och däraf betingade krigsifver. Man betraktade Frankrike såsom den egentligen drifvande kraften i kriget, under det att i själfva verket Napoleon blott åsyftade den för dynastiens bestånd nödvändiga gloiren och det af samma skäl betingade iorvärfvet af en mäktig bundsförvant och redan tidigt, under påtryckning af börskretsarna och de missnöjda elementen, inriktade sig på en så snar fred som med dessa syftens uppnående syntes förenligt. Samtidigt förbisåg man, att den engelska ledningen fullföljde konkreta, realpolitiska syften, nämligen att tillbakatränga Ryssland från den nära Orienten, och därför önskade krigets fullföljande tills i sådant afseende verkliga resultat nåtts. Följden af denna felbedömning blef en ensidigt fransk orientering, som med hänsyn till den Napoleonska politikens art både då och senare förledde oss att sträcka fötterna längre än skinnfällen räckte.526 DAGENS FRÅGOR Men den svenska ledningens kanske ödesdigraste svaghet var dock dess känslighet för opinionen.