Han satt stilla en lång stund och såg rätt framför sig. Så vände han ögonen mot hustrun och vecken vid ögonbrynen jämnades ut – hennes mörka, vackra ögon! hennes mjuka, goda ansikte! – Vi får ingen hjälp me vårat bygge, sade han. – Då får vi bygga själva? – De står så här i breve. – De går väl de också! – De måste gå. Folkets-husfrågan hade kommit på tal vid kongressen, stod det i brevet. Kongressen hade gjort ett uttalande. Arbetareföreningar – det kallades numera fackföreningar – som hade pengar borde hjälpa dem som inga hade, och alla borde var på sitt håll sträva att få ett eget hus, det skulle vara av stor betydelse för arbetarnas framgång. Det var alltsammans, ingen annan hjälp att vänta, bara ett uttalande. Sist i brevet stod en liten anteckning av mannen som skrivit. Förbundet bestod av nio godkända avdelningar och dess räkenskaper omfattade något mer än trehundra kronor, förbundet kunde inte tänka på att bevilja något lån till avdelningarnes byggen, sådant måste varje enskild förening ordna själv, september 1897 – Skogens tungsinta sus blev aldrig tyst, de lyssnade länge till det mörka orgelbruset. Hand i hand sutto de på backen, en fyrtioårs man och hans hustru. En liten hand stacks fram emellan dem, den var full med lingon, Ester hade plockat dem åt far. Hon hade moderns mörka hår och ögon – han vände sig till Maria – och mötte hennes blida leende. Det behövdes inga ord mellan dem, de visste båda vad det gällde, många års oviss kamp och fattig möda om den lilla tanke han hade trott vara ett litet bestyr på lediga stunder första året, innan det verkliga arbetet för människornas frigörelse på allvar skulle börja. Så får vi väl själva bygga vårt hus, nån gång ska de väl bli färdigt! De gingo tillsammans uppåt skogsbacken, hem till Tolvan, den röda baracken där borta i gläntan. Långt bakom dem hördes det knarrande slamret från gruvbacken, det sjönk in i kvällningens höstliga tystnad, runt omkring dem brusade skogsdunklets orgelsång, den tystnade aldrig. Till våren ska Simon gå fram – och snart ska Ester också däran – sen blir det väl någon råd för oss båda gamla!