Ett ord ur evangelium: »Saliga äro de barmhärtiga, ty dem skall ske barmhärtighet.» Ett ord af aposteln: »Glädjens med dem som äro glada, gråten med dem som gråta.» Sannolikt skulle den hädangångne här egentligen vilja ha ett tack uttaladt till dem som med vård och vänskap stått honom bi i tunga tider och intill det sista. Med dem sörjer ett folk, ännu flera, alla de, till hvilka svenskt språk förmedlar känslor, syner, tankar. Tre små böcker kommo ut och något mer — och ett helt språk har sorg. Det är först historien om materia och ande, om stoff och form. Ligger icke materien där? Språket, på hvilket det jollras och kvides, pratas och tänkes, sjunges och afhandlas, bannas och välsignas. Lifvet, sådant det lefves, suddigt som en kyrkängelsfysionomi, skarpt som en svärdsklinga, lånt och oäkta eller med den invärtes redlighetens sanningshalt, i mångtaliga blandningsformer af svaghet och styrka, synd och renhet. Då ljuder öfver materien skaparordet, och du svenska språk, heliga arfvedel, du blänker som en juvel, du glindrar som en bäck i skogen; och du, människolif inom vårt hemlands eller vår tillägnade bildnings värld, ur dig träda gestalter fram, en lång skiftande rad från flickornas skratt i båten till Lars i Kujas släp och Sauls till brädden sorgfyllda själ, gestalter, fasta, lefvande, evärdeliga. Själfva det dunkelt anade öfverföres i dikt och ordmusik utan att mista något af sin outtänkbarhet och outsägbarhet: »Gömdt och innelagdt allt hvad själfullt anas, allt hvad djupt förstås i det minsta ord som i en suck förgås.» Vi anammade det, och hela Sverige kan det utantill förrän man frågat, hvad författarn heter.