Från deras första barndom älskade dessa två syskon varandra mycket högt. Den gamle fursten hade så mycket annat att tänka på, att han inte gav sig mycken tid med barnen, men Astolf var både far och mor för sin lilla syster. Om hon sov i gröngräset under en buske, då satt gossen och vaktade henne, som om han varit en trogen hund. Ville hon binda kransar, då var det Astolf som hämtade alla blommorna åt henne, och om de ibland, då de växte upp, seglade ut på havet, då bäddade Astolf åt sin lilla syster en ljuvlig bädd av stora, mjuka kuddar, men själv satt han och styrde båten ut över vågorna. När solen höll på att dala, då brukade de hand i hand stiga upp för den långa trappan i tornet, och uppkomna på taket, stodo de och sågo solen sjunka och stjärnorna komma fram på himlavalvet. Livet tycktes dem mycket skönt och rikt att leva, och de frågade aldrig efter någon eller något utom hemmet, så lyckliga voro de över att äga varandra. Men nu är det så, att allting ändrar sig och allting tar slut liksom vågorna, som höja sig och sjunka i havet, och det kom en dag, då Astolf var aderton år. Då ville hans far, att han skulle draga till kungens gård och anmäla sig som riddare i hans tjänst. — Nu är det tid du blir en man, sade fursten. Du känner ju knappast andra än din syster Jolanta, och du har mycket att lära dig. De båda syskonen begrepo ju mycket väl, att de inte alltid kunde få bliva tillsammans, men ändå tycktes det dem som en förskräckligt tung sorg, att de skulle skiljas. — Jag är rädd du glömmer mig, sade Jolanta, som höll båda sina armar om broderns hals. Där borta i kungens gård finns nog så många sköna damer och ädla kvinnor, som komma att upptaga dina tankar, och då minns du inte längre din lilla syster.