Men jag hade ännu icke sett nog. Magnus kastade åter en spanande blick åt det håll, der jag låg, och den trängde igenom merg och ben, fastän jag icke mera såg den; så spöklikt verkade den på mitt upprörda sinne. Och då jag åter såg, så hade han nedsjunkit på ett knä framför henne, och han sträckte sina armar kring den ännu i sitt fall gudomligt sköna skepnaden. Hon sträfvade väl sakta emot, men hon lät sig dock famnas af hans brottsliga armar, tryckas till hans falska bröst. – Det var gjordt! Jorden hade kunnat öppna sig, himlen ramla ned – icke ett finger skulle jag hafva utsträckt för att hindra det, om jag äfven haft makt dertill. Ty hvad jag såg hade gjort mitt bröst tomt, hade beröfvat mig tron på sanning och adel hos menniskohjertat. Här fanns icke stundens svaghet eller en mäktig passion, utan på hans sida begär och hyckleri och på hennes fåfänga. Allt var glömdt, den enas hopp, den andres minnen. Huru usla stodo de nu icke båda för mig, såsom hjertlösa, ihåliga gipsbilder. Också mitt kroppsliga öga såg i dem nu endast tomma skuggor, gråa dimgestalter, kring hvilka mörkret sträckte sina tillintetgörande armar. Äfven mig sjelf kände jag icke igen, ty hela min varelse likasom flöt sönder och upplöste sig i den för mitt öga mörknande luften. En liklukt väckte mig till fasans medvetande, och jag vände mina ögon ovilligt från dem båda, fast besluten att fly den vidriga anblicken.