Det anses ej sörjt för att något kominer till stånd som verkligen är, d. v. s. kännes som, rätt, och då är det en ringa tröst att det som dekreterats också kan verkställas. De två förklaringarna böra emellertid prövas i tur och ordning. Varför tvivlar man på förbundets opartiskhet i högre grad än på den egna statens? Också staten betraktas ju av många som en allt annat än opartisk makt, man talar om » Sveriges rikes lag och icke Sveriges fattiges lag », om » klassrättvisa » och mycket dylikt; men icke desto mindre vill knappast någon ersätta den bristfälliga inhemska rättsordningen med ett allas krig mot alla enligt mellanstatligt mönster. Orsaken till olikheten mellan den statliga och den mellanstatliga rättvisan förefaller vid närmare övervägande vara dubbel. För det första är antalet medborgare i ett land, jå t. o. m. i ganska måttliga samhällen inom ett land, vanligen så stort i förhållande till de tvistande parternas antal, att det alldeles övervägande flertalet människor kan förbli oberört av tvisten och parterna följaktligen kunna göra sig räkning på ett visst mått av opartiskhet från både lagstiftare och lag-skipare; kanske det senare särskilt är fallet då domarna utses av staten själv och icke av lokala korporationer som stå parterna närmare. I staternas samfund förhåller det sig rakt tvärt-EN ÖVERSTATLIG RÄTTSORDNING 19 om. Där förekommer knappast en tvist som icke direkt berör en högst väsentlig del av samfundets medlemmar och alltså låter dem ha nytta eller skada av målets utgång. Det påverkar ej nämnvärt den inhemska rättskipningens gång, att en domare någon sällsynt gång måste jävas; om alla stater som vore jäviga i en internationell tvist bleve ställda utanför avgörandet, skulle däremot ofta mycket få vara kvar för att ge stöd och effektivitet åt domen. Följden är att en mellanstatlig rättskipning och rättstillämpning måste läggas i jäviga händer, och man kan då ej förvåna sig över att den så ofta måste bli en parodi på opartisk rättvisa. Detta är emellertid blott halva sammanhanget. Ty om staterna sins emellan voro jämnstarka, vore det kanske trots allt ej omöjligt att finna ett tillräckligt antal opartiska domare för att ge rätten själv och dess exekution ett opartiskt innehåll, och de partiska medlemmarna av statssamfundet skulle då kanske ej företräda större makt än att de utan vidare fogade sig. Men som var man vet förhåller det sig rakt tvärtom.