Printsen tog afsked af sin Moder, med tusende försäkringar at lyda hennes befallning: han gaf sig straxt på vägen och stadnade först på ett vidt fält at efterfinna hvad han borde sig företaga: Här öpnade han en af sine askar och blef där varse ett par glasögon af det aldrafinaste ämne, som Klarsynt endast kunde tillreda och hade den egenskapen at så snart man brukade dem, såg man alting rätt: de fördoldaste sanningar kunde man med dem uptäcka; ty när man allenast förstod at passa dem jämt, föll den hinnan, hvar med alla menniskor födas och kallas okunnighet, af ögonen. Printsen hade ej förr satt dem på sig, än han blef varse vagen till Lycksalighet i kärlek: Den låg på höger, och Lättböjd begaf sig straxt på den samma med innerlig lust och glädje. Straxt däruppå kände han efter, om glasögonen ännu sutto qvar; emedan han frugtade at de kunde fallit af, men de hade då redan så nätt fäst sig i hans egne ögon at där märktes ingen skillnad: De hade ock, långt ifrån att gjöra något obehageligit utseende, förökt hans ögons fägring och gifvit dem dubbel glants. Printsen föll häröfver ej i ringa förundran; han öpnade med begärelse den andra asken: Däruti låg ett hjerta af lefvande färg och fagert utseende; alla ådror och rörelser teknade godhet och ömhet; en låga syntes brinna i grunden, som aldrig slåcknade, ty en klar olja giöts ständigt däruppå. De naturkunnige veta namnet så väl på denna olja, som elden, och kalla den förra åtrå och den senare egenkärlek, bägge intryckte af den visa Naturen i alla menniskjors hjertan. Men det mäkvärdigaste af alt var, att icke någon tanka eller rörelse fans här, som icke Lättböjd nu kunde se med de nya ögonen: ju mer han betragtar dem, ju renare och skönare blifva de: en så förträffelig kraft var i det ämnet af hvilket ögonen voro gjorde.