Icke förgör han dig dock, änskönt han särdeles äflas. Utan gör du såhär, tafatt du ej synes mig vara: Kläd af kläderna dina, och flotten åt vädren att föras Lemna, och simma med händren, och sök upphinna de kuster, Der Phaiekerne bo, der dig är ödet att räddas. 345 Här ovanskliga bindelen tag, och knyt den inunder Bröstet; då finns ej fruktan att plågas, ej heller att drunkna. Men såsnart som du ock östranden med händerna vidrört, Lös den ifrån dig igen, och slunga i hafvet, det dunkla, Fjerran ifrån östranden, och sjelf vänd anletet bortåt! 350 Så nu gudinnan talte; och gaf hårbindeln åt honom, Och sjelf återigen neddykte i svallande hafvet, Lik med en årta, och henne den dunkla vågen betäckte. Men der grubblande nu mångpröfvade, ädle Odysseus, Ängslad talade till stormodiga sinnet, och sade; 355 Ve mig, måtte ej någon ibland odödliga stämpla Annat svek, då nu hon mig flotten att lemna befaller! Men jag för ingen del hörsammar; ty fjerran med ögat Ren jag skådat det land, der hon sade sig finna en fristad. Dock vill jag göra såhär, som syns mig vara det bästa: 360 Medan i kramporna än mig bjelkarna sitta tillsamman, Härstäds må jag förbli, och smärtorna tåligt fördraga; Men såsnart som flotten för mig störtvågen förskingrat, Simma jag skall; ty ej finnes till hands en säkrare utväg. Medan detta han välfde uti sin själ och sitt hjerta, 365 Vräkte på honom en hiskelig våg jordskakarn Poseidon, Gruflig, och olycksfull, brådstörtig, och kastade honom. Liksom en stormande vind kringskingrar af torrkade agnar Högen, och somliga hit försprider och somliga ditåt; Så förspridde han ock de väldiga bjelkar; men hjelten 370 Fattade tag i en stamm, framdrifvande den som en ridhäst.