Du skall få genomleva en hel förfärlig saga, Marta. Tro inte, att det på jorden alltid bara funnits sådant folk som här på socknen. Det har också levat våldsamma och starka kvinnor och män av ditt och mitt slag. Snyltgäster ha här sökt att förgifta mitt liv, men nu är det vår tur att förgiva snyltgästerna. Sedan skynda vi oss ned i båten och ro till havs, ut i vida världen, du och jag. MARTA trycker sig intill honom. Du gycklar väl inte, Kasimir? Du talar så väl, att jag aldrig tröttnar på att höra dig. KASIMIR tar upp de två pulvren ur västfickan. Här har du beviset på mitt allvar. MARTA. Jag kan inte andas. KASIMIR. De här pulvren äro tillverkade av en giftblandare nere i Barcelona, som hade ögon på långa skaft. Gör sig ryslig och härmar giftblandaren. Ett halvt pulver i vinet är lagom. Men ett helt, det är övernog. Det fyller sin bestämmelse på tolv eller kanske tio minuter. Adolf förde pulvren med sig hem för att med dem rentvå sin äktenskapliga ära. Men du kan förstå. När det väl kommer därhän, har en person som han inte mod. Det har däremot jag. Likväl anser jag, att en kvinnlig hand, helst en så liten och vacker som din, lättare och mer obemärkt än min kan komma åt glasen. Det är du, det är du, Marta, som nu i kväll vid gästabudet skall blanda det ena pulvret i Axels glas och det andra i Flirtmeyers. MARTA knyter in pulvren i näsduken. Det är förfärligt. KASIMIR torkar hennes ögon och kysser henne på pannan. Axel är en tölp. MARTA. Och om kraften sviker mig? KASIMIR bjuder henne armen. Hur skulle du kunna vackla! Du har ju mig bredvid dig. Jag skall föra dig till bords. Vi skola hela tiden sitta bredvid varann. Din ena hand skall alltid kunna hitta min under bordsduken, medan den andra sköter giftet. MARTA. Det är mycket du vågar för en stackars flicka och hennes portfölj. KASIMIR. Kristin, ring till maten! KRISTIN kommer med klockan och går ringande ett varv kring gården.