från det andra. Men Alma kom allt mer till den öfvertygelsen, att Nymark ej hade sin like som sällskapsmenniska. Slutligen såg Nymark helt öfverraskad på klockan. "Half fem! Och jag, som skulle gå till Lagander på middag." "Hvad skall ni nu göra?" "Det får vara," sade Nymark skrattande, "det gör mig endast ondt, att jag har uppehållit er." "Ni har inte på något sätt hindrat mig. Men sjelf har ni gått miste om ett angenämt sällskap." "Men har fått njuta af ett annat, som är tusen gånger angenämare." "Idel grannlåter igen. Nej, gå inte ännu, eftersom ni nu en gång har blifvit utan middag. Vi skola se efter hvad Maja Lisa kunde ha att bjuda oss." Det var inte så alldeles dåligt. Köttsoppa och kåldolmar. Och om de ville vänta några ögonblick, så skulle hon också laga en efterrätt. Nymark gick alltså ej ännu, utan dröjde ända till klockan sju. Ej ens då skulle Alma velat låta honom gå, ty hon gissade, att John ej skulle komma hem förrän sent på kvällen. Och under loppet af denna dag hade de kommit hvarandra närmare än förut under hela den tid de varit bekanta. De kommo så väl öfverens. Alma var förtjust. Hon hade då slutligen funnit hvad hon länge omedvetet saknat, en glad, fri kamrat, som gerna var tillsammans med henne och af hvars sällskap hon njöt så, att intet annat nöje kunde jemföras dermed. Han var just motsatsen till den allvarlige och lugne John. I sitt hjerta tänkte Alma, att fastän John nog var henne kär, så tyckte hon ändå mer om Nymark. Sitt samvete lugnade hon med att inte heller John så odeladt hängaf sig åt henne. Han glömde sig aldrig för hennes skull borta från något sällskap, om han blott eljest hade lust att gå; men det hade Nymark nyss gjort. "Dröj ännu," bad hon, då Nymark ville taga afsked. "Nej, fru Karell, nog måste jag gå nu. Men vi råkas snart." "Mycket, mycket snart!" sade Alma, i det hon lade sin hand i Nymarks. Nymark gaf henne en så öm blick, att blodet steg upp i hennes kinder. "Adjö då!" sade hon och drog hastigt bort sin hand.