Men trotts hans förbön ej ditt svek förlåter!» I bigtens sköte Monaldeschi sänkte Hvar hemlig skuld, blott anförtrodd åt Gud. Mot brottslingen de dragna svärden blänkte, Då på en vink af herrskarinnans bud Hans blod, försonande vid marterqvalen, Bestänkte tiljorna i kungasalen. Axplockerskan. De gyllne skördar under skyn Har bonden bergat in i byn; Hvad öfrigt är, J luftens flockar! Med eder fattigdomen plockar. Sjung, liten sparf! På härjad teg Nyss lärkans sång till himlen steg, Ej tröttnande sin Gud att lofva, Min skäppa full är ock hans gåfva! Den skörd af rika ax vi få, Är dock för knapp åt barnen små; Men när din kull sin vinge höjer, I stugan qvar min egen dröjer. Den flyr väl ock en gång till slut För vind och våg i verlden ut; Hvar hamnen är vet Gud allena! I bönen skall jag dem förena. Men se! — Liksom kung Jehu kör Hans Nåd Jag grinden öppna bör. Så lätt han med sitt spann på färden Får gunga fram igenom verlden! Han kastade den skärf jag fick Och vände bort en afvig blick, Rädd att på arma likar stanna Bekymret fårar ock hans panna! Han mycket fått att svara för. Jo, jo! hvem vet hvad rikdom gör? Blott önskningar, till egen plåga, Sig hopa genom lyckans råga. Med sinnesfrid och idoghet Jag mödans dag förkorta vet. Den arme har sin tröst. Den rike Har ock ett hjerta för sin like. Hvaren fick sin beskärda lott; Om större eller mindre mått, Oss himlen i sin vishet ämnar, Hell den, som allas öden jemnar! Den Skeppsbrutne. En Skärkarls dödsbekännelse. På sjuksängen åldriga fiskaren låg, Och lyssnade sorgsen till brusande våg, Som sköljde kring skären, de kala, Tills ändtligt, med längtan i bleknade drag, Han sade: »o, re’n hör jag årornas slag, Han kommer, att syndarn hugsvala!» Djupt skärqvinnan neg för den ärade gäst,