Han visar henne bazarens prakt, och hennes öga lågar af lust till detta förlofvade land; med piaster och francs hon rågar sin högt mot himmelen lyfta hand. Är glada bazarens menniskoström en målares dröm, då är grändens bettlareskara en kyrkogårdsplundrares mara. Om han drömde sig se, när han sänkte sig hän i en graf på stegar och remmar, de döda, förskräckta af lyktans sken, stå upp och leta hop sina ben, men förblanda hvarandras lemmar; om somliga finge ett ben för kort och foten bakfram och sist glömde bort sin ena kind och sin näsa, och alla jemrade hesa; då såge han syskonspöken till er, ni tiggarespöken, som gränden ser! All verldens tiggare gå och gå. Vid husens knutar de stå och stå. Damaskus’ tiggare ligga. De ligga i dag, de lågo i går. De ligga i sömn sen tusen år och snarka, medan de tigga. De sofva vid moskén i klick i blåaste skuggan inne med munnen till örat och ögat en prick och klia sin rygg med en pinne. Då höra de tätt vid trappan åsnehofvarnes lätta klang. De se ryttarinnans lyfta francs! De gripa henne i kappan. De släpas med. De trampas ned, de piskas ned, – men faller ett mynt i klungan, det faller i doktor Kristens brunn. Han äter guld. Den lyser hans mun, när han vänder franc’en med tungan. Med sin jättekorán, hvars permar i trä af ålder sönderfalla, står Hageb Ibn Abdallah i Velíds moské. Moskén, der fordom ett sken sig spred från gyllne lampor, som hängde ned ur gyllne taket på gyllne ked, tills räkenskaperna, fler hvad det led än vid herskarens taffel kvinnor, med rep och sigiller knappt råddes med af sjutton starka åsninnor! Den dubbelgårdade jättemoskén med sin svarta bassäng, sin skog af sten, der ingen kristen vågar, om ej han bär skor af halm, gå in till öknens gud, hvars psalm är tystnad och hästskobågar! Nu börjar skymningen falla. Och djupt ur den källarekalla