Skön han är. Hvad äger han för namn? „Det är Rånö strand; – men der mot vågen Kojan speglar sig ur gula rågen, Är det dit åt viken du skall ro? Säg mig hvilka fler derinne bo. „Jag är hemma längre upp från stranden, Der som Ekarne mot himlaranden Skymta fram; men hvarje qväll jag ror Hit i land, att mjölka, mina kor.„ Stackars Flicka! räds du ej att sväfva Ut på hafvet när det börjar häfva? Har du ingen vän, som följer då, När mot båten stormens vågor slå? Ack du ler! Om han dig såge stjelpa, Skulle han helt visst sin flicka hjelpa: Gif en kyss! jag är ju nu den vän, Som dig följer öfver bränningen. Skön var färden emot Rånö ängar: Flickan sjöng derom, och lutans strängar Gåfvo svar ur Echos silfverhand – Och så låg vår båt vid Rånö strand. Och, en trädgård likt, ur hafvets vågor Log dess blomsterfält mot solens lågor; Men af lummig björk och friska alar Skuggades de lugna, sköna dalar. ANDJAGTEN. Juli sol förbränner björkens lock, Ängens guld uti dess lågor bleknat; Men i Jägarns almanach står tecknadt: „Mönstringsdag för vattnets fjäderflock.„ Och geväret lyfts från väggens spik. Blixten hvilat länge i sin kammar: Tills, i hast, de gråa ökors stammar Svärma kring i sund och grönklädd vik. „Nu till jagten!„ ropar jägarn glad; Hornet sjunger lifligt om det samma; Och på vägen syns med kopplen damma Re’n den muntra, gröna Jägarrad. Det är ej till sorg och stormars ras, Som jag bjuder dig vid lyrans strängar; Men till rika, gräsbevuxna ängar Och till lugna vikars spegelglas: Du, som förr med ungdomskrafter rott Omkring stränders vass och djuren spanat, Och till svar på höga sånger manat Hvarje echo, som i skogen bott! Ty din blick är frisk, som källans djup, Och din kind, fast märkt af årens prägel, Han har rodnat förr emot den spegel, Som nu vaggar dina söners slup.