Som säga: icke oss, men Dig ske pris, o Gud! SÖNDAGSMORGONEN. Hör i fria rymder skalla Helga klockors högtidsljud; Se de fromma, dem de kalla, Glade följa deras bud Följ, mitt hjerta! följ att fira Andaktsstunden af ditt hopp! Pekar icke templets spira Mot den ljusa himlen opp? Ack! hur grymt har icke tiden Plundrat allt hvad här jag njöt? Blott en dödens krans är vriden Af de blommor, dem jag bröt ... Se! der våren framgår åter, Nya blommor jorden bär; Men, hvad jag så ömt begråter, Borta för mitt hjerta är! Borta? — Nej! i dag förklarar Himlens gensvar i min själ, Att det goda evigt varar, Evigt gör mitt sanna väl. Öfver jord och himmel sträckes Samma kärleks hulda famn, Och den hand i stormen räckes, Som oss för till fridens hamn. Hjertan, dem en from bekantskap Här i lif och död förband! Själar, som i ljuf förvandtskap Söken samma fadersland! Glömmen jordens små bekymmer, Glömmen hennes falska fröjd. Intet moln den himmel skymmer, Dit den trognes blick är höjd. Låt oss gå att rösten blanda I de frommas sång och bön, Lifvas upp af samma anda, Och få samma nådelön: Kraft att verlden öfvervinna, Ödmjukhet och tålamod, Och, när ångrens tårar rinna, Hjertlig tro, att Gud är god. Hören J, hur skönt de skalla, Andaktens förenta ljud? Hur de trogne anbefalla Sina vägar åt sin Gud? Der, hvar bönens armar gerna Fläta sig kring korsets stam, Der, hvar hoppet tror sin stjerna, Följer den och hinner fram! O mitt hjerta! Gud är nära Öppna dig och ljufligt känn Andan, som till dig skall bära Kraften och hugsvalelsen! Strålen faller från det höga, Dimman skingrar sig och flyr, Och, för trons upplåtna öga, Evighetens morgon gryr! LANDTMANNENS SOMMARSÅNG. Med bön och sång mitt arbet sker, Ty, när jag sjunger eller ber, Så lätt mitt hjerta blifver, Så glad jag plantar då och sår,