Det är mig omöjligt att återgifva fullkomligt hvad som följde. Min landsman talade, som han själf sagt, intet språk utan rättare en blandning af hufvudsaklig engelska med talrika såväl tyska som franska inblandningar. Hans gester voro sydlänningens med tillsats af yankeens själfsvåld, hans filosofi germansk och nykter och ändå blasé. Så småningom lyssnade alla till hans historia, makande stolarna närmare. Halfliggande på sin soffa berättade han med behaglig röst, stundom något hård, men för det mesta mjuk och liksom dröjande, under det att röken fortfor att hvirfla, rägnet att smattra. »Jag kom på sensommaren förra året till Chicago från en förlängd skisstur i Michigan — landskap, vilda, bra — sent en kväll, en beundransvärd indiansommarkväll med mörkgredelin himmel och bierdrickande människor, som sutto på trapporna utanför sina hus vid de långa, trädplanterade avenyerna. Barnen dansade barhufvade till positivens negermelodier för dagen eller stodo i grupper när »Cavalleria Rusticana» spelades. Från apotekens fönster lyste de illuminerade röda, blå och gröna vattenfyllda glaskulorna och de öppna dörrarna till de talrika förfriskningsställena släppte breda, gula ljusfloder ut öfver den mörka asfalten. Unga män och flickor, två och två, passerade hviskande öfver dessa ljusa fält och försvunno sedan åter i mörkret. Då och då hördes ringandet och rasslandet af kabelvagnarna, halfkväfda skratt och utrop från skuggan under träden och långt i fjärran en hvissling från någon bogserbåt ute på Michigansjön. Jag kände ingen i Chicago och efter en miserabel supé på hotellet, trött på att drifva omkring på måfå, beslöt jag att gå på en varieté, en af våra modärna »roof gardens» — takträdgårdarna, ni vet.