He, qu’avons nous affaire Du turc ni de sophy, Don don? Pour veu que j’aye à boire Des grandeurs je dis Fi, Don don. Trinque, Seigneur: le vin est bon. Hoc ocuit ingenium. Denna diktning, hvilande på gamla traditioner, fick skäligen närstående uttryck äfven i Henrik IV:s och Ludvig XIII:s glada Paris. Det uppstår vid denna tid de första spåren till en litterär Parisbohême, lefvande på krogarna i La Cité (som på den från Villons tid ryktbara Tallkotten) ikring trakten vid Pont-Neuf, charlatanernas, gycklarnas, farsörernas, alla hemlösa och obundna existensers tillhåll, där pariserlynnet sprutade fram ej alltid i den renligaste form, men friskt och käckt som vattnet i traktens berömda brunn La Samaritaine. Litterärt finner man detta lif afspegladt hos Saint-Amant, hvilkens groteska vers ej sällan hafva en bellmansk fläkt i sina litanior öfver krogar och vin, med ett tygellöst öfverdåd i rimflätning och form. Med sin vän Faret, kärt rim på »cabaret», går han från krog till krog, och som Fredman kallar han samman alla de original, som höra till den heliga buteljens brödraskap.