TEKLA. Äh! Allt! Hvad har du gifvit? ADOLF. TEKLA. Det var mycket, det! Och om så vore, så har jag tagit emot. Ska du komma med räkningen på dina presenter? Och har jag tagit emot, så har jag ju därmed visat att jag älskat dig! Ett fruntimmer tar endast presenter af sin älskare! ADOLF. Älskare, ja! Där sa du ett sant ord! Jag har varit din älskare, men aldrig din man! TEKLA. Det var väl så mycket behagligare, det, att slippa vara förklä'! Men är du inte nöjd med den platsen, så får du afsked, ty en man vill jag inte ha! ADOLF. Nej, jag har märkt det! Ty, på sistone, när jag såg att du ville smyga dig ifrån mig som en tjuf och du sökte egna kretsar, där du kunde lysa med mina fjädrar, briljera med mina juveler, då ville jag erinra dig om din skuld. Och då förvandlades jag till den obehagliga fordringsegarn, som man helst ville ha långt borta; då ville du korsa öfver reversen, och för att inte öka gälden hos mig, upphörde du att ta ur mitt skrin, utan gick omkring till andra. FORDRINGSEGARE. 71 Jag blef din man utan att vilja det, och då kom ditt hat! Men nu ska jag bli din man antingen du vill eller inte, efter som jag inte får vara din älskare! TEKLA (lekande). Prata inte nonsens, lilla idiot! ADOLF. Hör du, det är farligt att gå och tro att alla andra äro idioter utom en själf. TEKLA. Ja, men så tycker väl lite hvar! ADOLF. Och jag börjar misstänka att han din förre man möjligen inte var idiot. TEKLA. Åh Gud, jag tror du börjar på att få sympatier för honom! ADOLF. Ja, nära på! TEKLA. Se där! Du skulle vilja göra hans bekantskap, kanske utgjuta ditt fulla hjärta! Hvilken vacker tafla! Men äfven jag börjar få en viss dragning till honom sen jag tröttnat på att vara barnsköterska, ty han var åtminstone en man, fastän han hade det felet att vara min! ADOLF. Ser du! Men du ska inte tala så högt, för man kan höra oss!