jag horde ej min " trotofvades " svar. Mina knän bleivo med ens för svaga att bära min kropp, väggarna vacklade och tollo ötver mig, och jag skrek högt och vildt i förskräckelsen. Sedan kom gudskelol medvetslöshet. Det första jag l ade märke till vid uppvaknandet var mina föräldrars oroliga ansikten, men jag såg förbi på honom, och dä mina ögon mötte hans, vällde den lange uppdämda floden af längtan, ån­ gest och hat in öfver mig, o ch jag s tönade högt i smärta. Någonting bras! och sjönk och förinta­ des inom mig, och jag fick för första gängen göra bekantskap med en känsla, som jag inte un­ nar ens min värsta ovän: lifsledan. Inte den lifsleda, som jämrar sig och önskar sig döden, så att hvem som hälst kan höra och beklaga, som går omkring med bittra ord på läpparna och tragisk uppsyn. Om det varit så väl ändå, ty hvad som genast finner uttryck, finner lindring. Utan en lifsleda, som tiilslöt min mun, berötvade mig mina kroppskrafter och min f riska hy, visade mig lifvet som den grymmaste meningslöshet och omintet­ gjorde hvarje hopp om en förändring. Och han " talade förstånd " med mig! — En hel eftermiddag resonnerade han, så för­ nuftigt, vänligt och lugnt. Klargjorde för mig äk­ tenskapets mening och mål, och de många faror som voro förknippade med en förening af två så olika element som han och jag. jag skulle aldrig kunna trifvas med honom, som var så myc­ ket äldre och mig så olika i smak och vanor! Medan han höll mina händer i sina beskref han för mig si n första kärlek — innan jag f anns till — lät mig få del af alla de andra — o ch de voro inte tå — o ch sade mig i många olika exempel, hur splittrad och svag och föraktlig han var, jäm­ förd med mig. Gifte han sig med mig blefve han säkert mycket lycklig, ty jag v ar på alla sätt tillbedjansvärd. Han smickrade och berömde mig, i den tron att detta skulle jämna vägen.