Då häradshöfding Wram åter kom till sig själf och sin omgifning, fann han sin hustru sitta där med fjärrskådande ögon och halföppna läppar, drickande hvad lifvet gaf af sol och doft och med händerna ihopknäppta om knäna, så som hon brukade då hon föll i tankar. — Hvad hon ändå ser ung och vek ut, denna lilla v arelse, så full af stål och styrka, tänkte han. Hvad hade hon infe få tt genom­ lida af ångest och — s kam, för hans skull. Men hur hade hon inte burit det. Med le­ ende läppar hade hon tagit lifveis börda, som ett fång rosor bar hon den och ingen fick någonsin se att där fanns taggar som sårade henne till blods. Åldrig hade hon förebrått, aldrig hade hon kommit med mörk svartrocksreligion. Nej, god och öm och varm, husfru, maka, älskarinna hade hon va­ rit. Men inför hennes rena kärleks sol hade det onda i hans själ vridit s ig som en mask. Och han, liksom Lättfot, flydde solen, hade sökt fly henne, fly frå n ljuset o ch värmen in i ångestens mörka blykammare. Men förgäfves. Hon nådde honom öfverallt på sitt eget intensiva sätt, hon var honom oumbär­ lig. Utan henne kunde han inte lefva, inte andas — och med henne hade lifvet oftast varit en tortyr. Hade varit. Det var det som slog ner som en blixt i hans själ och kom hans hjärta ett ögonblick att stå still, när han hörde legenden om Lätt­ fot. Han — som ända sedan sin tidigaste ungdom varit slaf under spelets nervkittlande eggelser och rusets hägringar, var nu en fri man. Själfva längtan till det onda hade så småningom smält bort som ängens dimma under Rakels kärlek. Men sedan när? Det visste han knappast. Visste blott att det nu var mer än tre år sedan skammens rodnad och blekhet drefs fram på hans panna under Rakels djupa blick och egendomliga leende — det ta leende som alltid kom honom att känna att hon såg djupare ä n andra, såg öfver och bakom lifvet. Den nervpinande trånaden och aldrig till­ fredsställda längtan hade dock funnits kvar länge, länge och gjort hans nätter sömnlösa och hans dagar nästan arbetsodugliga.