Trädgårdsmästaren påstod, att växten icke skulle lida af flyttningen, men själf hade jag föga hopp o m att den skulle öfverlefva vintern. Verkligen vissnade också alla bladen så småningom under första delen af vintern — i början af januari voro de alla sin kos. Hade jag förvattnat min vackra » ormbunke »? Jag fann att sljälkarne (» stjälkstubben » stod ännu kvar) voro lindrigt angripna af mögel, o c h att det luktade liksom unket ur jorden. Jag behöfde emellertid ej länge fundera på saken, ty redan i samma månad började ett och annat nytt litet blad skjuta fram, och, som ni ser, är där nu en hel liten buske af spä- da, ljusgröna blad. Måtte jag nu bara få vackrare fason på växten, än den hade vid inköpet. Dessa ormbunksarler tåla troligen icke vid att stå trångt. När jag köpte » flagrantissimum », hade den några dagar stått i en grupp af växter och var alldeles flat på ena sidan, o c h hur jag vände och vände på den, ville den ändå fortfarande hålla sig sned. (Slut i nästa n:r.) Då skulle ni troligen utropat: » j o, den, hon förslår sig visst på blomsterskötsel! Och så skrifver hon i lduu om sina blommor! Fidonc, hvilken humbug! » Ja, det var riktigt väl, att jag icke fick nångon nyärsvisit af er, mina damer. Och hädanefter är jag icke längre rädd för edra besök, ty blommorna börja nu se rätt hyggliga ut igen. Förvintern var ganska känbar för blomstren. Och orsaken därtill? Jo, sen I, långt ifrån att vara sträng, var » guben vinter » i stället hela » förejulen » alltför mild i hågen. Blommorna trodde därför, att det ännu var sommar, och bjödo till att växa, o c h så fingo de långa, tviniga, blekgröna skott — heliotroper och fuchsier sågo ut som något slags slingerväxter. Huru noga man dock bör väga sina ord för att de ej skola löpa fara att misstydas!