«Det är länge sedan, vi såg hvarandra,» sade mannen efter en paus, något torrt och ovilligt, utan att taga notis om Nisses prat. Nisse liksom vaknade upp ur sina funderingar. «Ja visst i helvete är det det,» bullrade han. «Derför ska vi också pimpla en smula samman. Kom nu med, så ska jag presentera!» Han fattade honom i armen och drog honom hän till bordet, der redaktören redan rest sig och Bob beredde sig till att följa exemplet, – med något besvär, emedan magen tog emot i bordsduken, så att ett par glas vältes. Den främmande följde motvilligt, och ett visst misstroget uttryck vek icke från hans ansigte. «Den här tjocka medmenniskan är Bob,» begynte Nisse Svensson presentationen, «Bob i «Morgonbladet», du vet. D. v. s.: djuret heter egentligen Birger Olofsson Bjerkander, men som detta är ett alltför långt och otrefligt och besynnerligt namn, så ha vi andra murflar inne i Malmö tagit ut de tre begynnelsebokstäfverna och stält dem samman och så ha vi fått det korta och bra mopsnamnet Bob. Det var alltså han. Nu kommer vi till den andre; och det är en betydligt intressantare person. Det är nemligen ingenting mindre än den nye redaktören för ert «Landtmannabladet». Väl bekomme! Per Larsson i Refvie, kommunalordföranden och landstingsmannen Per Larsson i Refvie!» Nisse lät en stol beskrifva en båge öfver golfvet in under den nykomne, satte sig, slog med knifven mot tallriken och bölade ut mot köket: «Anna!» Flickan kom hastigt in, stälde sig leende bakom Nisses stol och frågade kelet ned emot honom: «Hvad önskar herr Svensson?» Nisse låtsade bli häpen öfver tonen och blängde på sned upp mot flickan, som stod och storlog med hela ansigtet. «Herr Svensson önskar ost och sherry,» genmälte han kort och torrt. Flickan störtade ut med förklädet för munnen för att kväfva skrattet.