Just som det var gjordt, kände hon en hand läggas på sin arm. Förvånad såg hon upp. En svartklädd dam, en elegant, spänstig gestalt stod framför henne, men den täta slöjan för ansigtet dolde hennes drag. En egendomlig, oförklarlig rysning kom Klara att skälfva: denna plötsligt uppdykande obekanta, så skä- rande svart i det lysande solskenet, gjorde nästan ett spöklikt intryck — hvarför, visste hon ej rätt. Så sade en låg, melodisk stämma, den hon kände och dock icke genast kände, och hvilken kom hela hennes inre att spritta till: » Klara, så fann jag dig då verkligen; hur glad jag är. Du känner väl igen mig? » Kände? — den tunga slöjan låg ju ännu emellan dem, och förvirrad, förvånad, letade den unga frun en sekund genom sitt minne. * Så slog det henne som en blixt. Hur hade hon ett ögonblick kunnat tveka, men hur skulle hon också ha kunnat vänta just dalta! Och hon brast ut: » Ruth — är det du, är det verkligen du! » » A c k ja, Klara, det är verkligen j a g ». Det var ett svårmod i den välbekanta rösten, som gick Klara Ritter till hjertat. Och så stodo de båda tysta inför hvarandra och funno icke ord, medan deras händer söktes och trycktes i en lång, skälfvande helsning. Men bakom dem, skymd af skarorna, hade båten redan lagt ut, och dess propeller piskade dånande det gråa vattnet till snöhvitt skum. Vivan stod vid » fajbjo kaptenens » sida uppe å komandobryggan oeh spejade förvånad efter mamma, som icke kom. Då kom Klara plötsligt — för sent — till sig sjelf igen. » Ack, båten, båten går, och jag som skulle med! Och Vivan är om bord, alldeles ensam! Hvilket spektakel! » Hon hann fram till stranden och viftade afsked med näsduken till den lilla, men det var icke mer. Så fick hon vackert lugna sig. Ruth grep bekymrad hennes arm; men hon tröstade snart helt förståndigt henne och sig sjelf, att i det hela var det ej så farligt — kaptenen tog säkert Vivan om hand, och efter en timmes resa var hon j u ända vid deras brygga, der Charlotte mötte henne på sjelfva landgången.