Kloster låta i allmänhet särdeles väl omskapa sig till hotell, och »Luna» utgjorde icke något undantag. Cellerna användes till gästrum, kyrkan till matsal, refektoriet till kök, och penitensrummet var värdfolkets sängkammare. Det är omöjligt att beskrifva det behag, den onämnbara frid, som den gamla klostergården spred omkring sig. Dess makt var fullkomligt trolsk. Man tröttnade aldrig att vandra i dess svala gångar, att från taket lyssna till vågornas sqvalp och glädjas åt den härliga utsigten eller att gömd i något skuggigt hörn söka att teckna af den mossbelupna brunnen, som lockade fram papper och färger lika oemotståndligt som en trollkarl. »Luna» var ett genomitalienskt hotell, som lefde i den tron, att det var fullkomligt anordnadt efter franskt mönster. Värden kunde icke ett ord af något främmande språk, värdinnan, ung och vacker, bar fiskarflickornas korta kjol, virade gerna en brokig duk kring de glänsande hårmassorna och betraktade med fullkomlig vördnad hvarje värdelös småsak, som mannen anskaffat till hotellets prydande; kocken uppträdde som medlem af familjen, och hvad fakinen angår, ansåg han sig tydligen vara hvarje resandes vän och bror samt rättade sitt uppförande derefter. Snyggheten var fransk — utvändigt — men hvad gjorde det? Man kunde ändå icke slita sig lös från klostergårdens förtrollning och utsträckte vistandet från dagar till veckor. Men det är sant! Jag höll på att glömma »Lunas» allra vigtigaste personage »herr kyparen», en bränd, friserad uppenbarelse i frack och hvit halsduk, som talade flere språk och kujonerade hela huset för resten.