De kommo till Stpckholm i början af Oktober 1801 öch stannade till slutet af November samt vistades derefter ett par veckor i konungens och drottningens sällskap på Grips-holra, der hoflifvet då var mera animeradt än någonsin under Gustaf Adolis regering. F. hade sjelf varit bland hofkretsen på Gripsholm, en högst lysande krets, der Axel Fersen, Johan Gabriel Oxen-stjerna, Rosenstein m. fl. både förnäma och qvicka herrar gjorde sin galanta uppvaktning och lifvade sällskapsnöjena tillsamman med grefvinnorna Brahe, Fersen, Löwenhjelm och många andra af de utmärktheter som utgjort hofvets prydnad under högstsalig kungens tid. Drottningen strålade ej blott af skönhet och behag, utan af ren och innerlig fröjd, då hon dagligen fick njuta af sina kära anförvandters sällskap. Ehuru v. Bensheim mycket väl visste, att F. kände alla dessa omständigheter lika bra som han sjelf, fortfor han dock att med de bjertaste färger måla den lycksaliga tiden på Gripsholm i slutet af 1801, drottningens skönaste tid, ty värr allt för kort. Den 15 December reste de höga herrskapen, och afskedet var lika bittert, som samvaron varit ljuf. Både F. och v. Bensheim kommo mycket väl ihåg och erinrade hvarandra, att drottningen haft någon vision som gjorde henne mycket nedslagen. Så hade det åtminstone berättats på hofvet, och v. Bensheim sadfe sig nu veta, attså verkligen förhållit sig. Han kände till och med, försäkrade han, de närmare omständigheterna, men ville af skyldig discretion icke yppa dem. Visst var, att drottningen sjelf förklarade, att hon aldrig mera skulle få återse, sin far. Dagen derpå var arffursten död. Arffursten körde ihjäl sig, såsom bekant är. Denna olycka grep drottningen på det sorgligaste, men märkvärdigt fann hvar och en, att hon sjelf kunnat förutsäga den, en särskild, men visst icke behaglig förmåga, hvilken också sedermera, som F. många gånger hade tillfälle observera, efter statshvälfningen yttrade sig, ehuru sjélfva revolutionen 1809 icke var.