Jag påminner mig, att på den tiden, då jag vistades som lärarinna i Landskrona, för en trettiofem år sedan alltså, förekommo i Sydsvenska Dagbladet en serie naturskildringar, som väckte alla läsares stora beundran. De voro sällan mer än en spalt i längd, ytterst koncentrerade, men skrivna med en häpnadsväckande säkerhet och elegans. De infördes anonymt, men det var lätt att märka, att författaren ägde vetenskaplig bildning. Han skildrade dock inga främmande världsdelar och länder, han lämnade endast varje vecka en översikt över väderlek och årsväxt från en plats utmed Öresundskusten. Han följde med de vilda blommornas framträdande, räknade upp dem allteftersom de visade sig på våren eller försvunno om hösten. Han anmälde flyttfåglarnas ankomst, höll ett öga med jordens kryp och insekter, liksom med de maneter, sjöborrar och krabbor, som kastades upp bland strandstenarna. Vad den anonyme framför allt annat sysslade med var dock himlavalvet, molnen, dagrarna, regnbågarna, åskvädren, solnedgångarna. Allting tydde på att han uppehöll sig i Hälsingborgstrakten, alltså endast några få mil norr om Landskrona. Man kunde säga, att samma himmel välvde sig över honom som över oss, att samma molnbildningar ströko fram över hans huvud som över våra. Men ändå grep man med iver efter tidningen, varje gång som en av hans artiklar var införd, för att läsa om regnbyar, om fjädermoln, om aftonrodnadens färgskiftningar. Vi hade ju sett precis detsamma, men vi hade inte funnit hur anmärkningsvärt, hur intressant alltsammans var, förrän denna man öppnade våra ögon. ”Gav ni akt på solnedgången den och den kvällen?” kunde han fråga, och därpå följde liksom ett helt drama. Ett moln tågade upp, beskrevs, ställdes i position, därpå kom ett andra, ett tredje, ett fjärde, tills hela västern omgavs av en hotande molnborg. När de väl voro tillreds och ordnade, började strålarnas spel, färg övergick i färg, de kämpade och besegrades. Sundets vatten och den vackra danska kusten fingo sin del av skiftningar och stämningar, inte en nyans av hela skådespelet gick förlorad för läsaren. Man kände nog igen alltsammans, men synen blev så mycket rikare och klarare än våra egna sinnen hade förmått uppfatta den.