Nu blef ett kacklande och nu skulle vi se, om någon bukett togs upp, alla väntade få se sin » lilla söta » i konungens hand. Så skyndade vi oss efter, men höllo oss, förstås, på tillbörligt afstand. Jag höll på att ropa högt af förtjusning och gaf min granne en just icke så mild knuff, då jag fick se hvad det var konungen höll i sin hand. Ingen enda af de små, verkligen söta rosenbuketterna med staniol om stjälkarne — n e j, den enkla lilla blåklintsbuketten, af alla föraktad, se — den håller han ännu i sin hand, då han far tillbaka. Jag kände mig lycklig, men teg. Mina vänner hade gjort sig så mycken möda att få det vackert, då jag däremot trodde, att intet kunde göras vackert nog för att tilltala en konung, däraf hade han alltför nog. Och jag ville lika enkelt som oförmärkt lägga mina älsklingsblommor för hans fötter. * Bland de många skrifvelser, som ingått till Det var i mitt tycke en illustration till Idun med anledning af vår uppmaning att meddela » Hvad jag minnes om kung Oscar », rör [det sig, mänskliga lifvet — så tog åtminstone naturligt nog, ett stort flertal om konungens bejag, lilla enfaldiga landttös det; ofta händer sök under årens lopp i olika landsändar och de festliga anordningar och glada känslor, livarmed det nog, att det dyrbara, det vackra, det befolkningen därvid mottagit landsfadern. Otvebästa trampas i stoftet, under det det ringa, tydigt och allstämmigt vittna de om den hänföraktade och förbisedda kommer till ära. gifna kärlek, konung Oscar i hvarje vrå af sitt vida rike lyckats förvärfva sig, men återgifna i Och minnet af konung Oscar kvarstår för tryck skulle de helt visst genom sin stora inalltid, omkransadt af blåklint — ett minne, bördes likhet verka allt för enformigt. Vi ha öfver hvilket jag känner mig både stolt och därför nöjt oss med att utvälja nedan följande lycklig. skildring såsom typisk, vissa att den » lilla landtDå vi sent på aftonen ombord från båten tösens » blyga blåklintsminnen skola väckaliknande erinringar till lif i talrika undersåtliga hjärtan.