Hon var den mellersta af tre systrar. Fadern var enkling, och döttrarna skötte hans hus. Inkomsterna räckte nätt och jemt till för de dagliga utgifterna samt till sönernas uppfostran. Döttrarna hade aldrig gått annat än i byskolan, men der hade Ida alltid varit den främsta. Till lynnet var hon icke lik sina systrar. Visserligen hade hon, medan hon ännu var frisk, dansat och skämtat som de, men hennes sinne var mera inåtvändt, och hon var road af studier, häri uppmuntrad af äldste brodern, som gaf henne böcker och goda råd. Före sin sjukdom hade hon stått illa till boks hos fadern, ty det der eviga »hängandet med näsan öfver böcker» kunde han icke tåla; det var bara tidspillan, och fruntimmer borde kunna taga sig till något bättre. Samma kunskapsbegär, som förskaffade bröderna loford och premier, inbringade således systern ingenting annat än snubbor och förargelse. Men oaktadt sin gnatighet var gubben icke hård, och när det enda af barnen, mot hvilket han ansett sig vara sträng, så plötsligt kastades på sjuksängen, greps han af en vidskeplig fruktan, att Gud för att straffa honom skulle låta henne dö. Derför visste han icke hvad godt han ville göra, och hon tycktes med ens ha blifvit hans hjertebarn. Det exempellösa tålamod, hvarmed hon led, var för honom ofattligt, och ibland när han gråtande satt vid hennes säng, var det hon som måste trösta honom genom sin glada vänlighet. Allt detta framkallade någonting snarlikt beundran. Han förstod icke, att han sjelf genom sin småaktiga despotism till den grad förbittrat hennes lif, att hon nästan ansåg sjukdomen som en lycka, bara derför, att den gaf henne tillfälle att följa sin håg för studier. Och han hade aldrig tänkt på att — hos sådana naturer som hennes — kärleken till friheten är vida starkare än kärleken till lifvet. Hon hade ej suttit ensam länge, då förstugudörren rycktes upp af hennes äldsta syster, en vacker flicka i modern vårtoalett.