– Ännu en gång: jag vill låta dig förstå, att du beträder en farlig väg, om du i trots af klara och fullt gällande intyg om din brottslighet vågar försöka undkomma rättvisans arm genom att förneka sanningen. Lagen fäller ingen, som icke bekännt, men der det verkliga förhållandet ligger så öppet i dagen, gifver den, såsom jag sagt, medel i hand att afpressa den mest hårdnackade den nödiga bekännelsen. Akta dig! – Akta er sjelf, herr lagman! Använd icke sådana farliga medel i otid! Om ni, såsom domare, pinar en oskyldig att påbörda sig en missgerning, då skall ni en gång inför Gud och ert samvete stå såsom en större förbrytare än någon af dem, som emottagit sin dom af er. – Ditt språk är vanvördigt, brast lagman Skytte ut med dundrande röst; – den onde anden talar ur din mun ... Denna qvinna, fortfor han, vänd till de begge prestmännen, – öfverlemnas i edra händer. Det tillkommer eder att uppmjuka hennes hårda sinne, om möjligt med det heliga ordet, i annat fall med de andra medel, som jag skall ställa eder till buds. – Vi skola försöka vårt bästa, svarade pastor Suenonius med en hotfull blick på Ingrid. – För nu henne bort, befallde lagmannen rättstjenarne. – Jag har något att tillägga, som rörer detta mål, och som det således är domstolens pligt att höra, sade Ingrid. Lagman Skytte öfvervägde, om han skulle låta henne tala, då en af allonge-peruk-juristerna inföll: – Nåväl, hvad har du att säga?