Tja, svarade österrikaren, för närvarande är det svårt att träffa honom. Jag känner inte mycket till saken, men jag vet att vågorna gå höga inom syndikatet. Man har riktat ett ultimatum till mr Tracbac. Emellertid har doktor O’Henny tills vidare förbjudit alla underhandlingar. Och doktorn är allsmäktig. Ingen vågar säga ett knyst emot honom. Undantagandes Jac själv, naturligtvis. Han gör exakt vad han själv vill och ingenting annat. Olyckan är bara den – att han ingenting vill. Benbé önskade sig bort. Han beslöt framtvinga en ändring, av vad slag den än månde bli. Han visste att Jac var förmiddag stod eller snarare gick modell för Siv. Alltså fattade han posto i gården med ankdammen. Han hade inte ringaste lust att stöta samman med målarinnan, vars högmodiga, kyliga bärnstensögon inte alls tilltalade en så rättfram och okonstlad ung man. Han dolde sig alltså under palmerna i avsikt att vänta ut clownen. Då Siv plötsligt steg fram till galleriets räck och böjande sig över räcket ropade: Hör på ni där nere, master Borck. Hur länge ska ni sitta där och lura som katten på en fågel? Söker ni Jac, så ska jag skicka honom till er. Skicka honom till mig, upprepade Benbé hart när förolämpad å sin store frändes vägnar. Jag förmodar att jag bör i all ödmjukhet anhålla om audiens. Prat, prat! fnös Siv och gjorde en rätt ful grimas. Vad ni krumbuktar och konstrar kring denne beskedlige Jac. Det är väl för att till sist få honom på dårhus. Hur dags vill ni träffa honom? Benbé svarade på måfå: Klockan fem. Flickan funderade ett ögonblick, sa därpå: Gott. Klockan fem kommer han. Men var god och håll er inne. Han får inte vänta – Och hon återvände till sin ateljé. Fast klockan blott var tre begav sig Benbé genast till sitt rum i det han gnolade: Kjortelvägen den bästa är av alla jordiska vägar! Hon har för resten rätt i det, tösen. Ju enklare ju simplare. Krumbukter är för kräk, hyggligt folk behandlar man som hyggligt folk. Basta.