Han hade rykte om sig att kunna supa ett halft dussin » vanliga bönder » under bordet och att vara vild som ett lejon när han fått litet i kroppen och blef retad. I dag – jämt en vecka innan handlanden Lindblom emottog sin sons bref – försiggår det en liten familjefest hos auditör Stigler. Under alla förhållanden, så ha vi allvarligt haft på tal på logemötena att hålla efter henne för hennes förfärliga lönkrögeri, som hvarken prästen eller någon annan synes kunna få bugt med. När man knackade på fick man ett kort och sträft » stig in » till svar. Om en stund kom läkaren. Allt var så högtidligt tyst och stilla i den bleka dagern. Detta var hållet i betydligt lugnare, för att inte säga, mattare ton, än det förra men andades naturligtvis samma hätska fiendskap mot goodtemplarismen, liksom mot allt nykterhetssträfvande för resten. Men med all sannolikhet var det ej enbart detta, som förorsakade oron, utan fastmera kännedomen om, hvilken det var, som stod där med rödt ansikte och dryckenskapens fula prägel i ögonen. Man visste icke, hvem han var, men man fick nästan en aning om i vagnarna, att det var en, som ämnat sig till mötet för att ställa till bråk. Han skaffade sig ett eget ekipage, han lade sig till med dyrbara hundar, han inköpte prydnader för sitt hem, som anstått en millionär, och kom ofta hem och öfverraskade Elin med toalettpresenter, hvilka voro lika opraktiska som de voro dyrbara, och med hvilka han riskerade att rent af ställa henne i en löjlig dager, ty trots hennes naturliga mottaglighet för de senaste årens förfinade uppfostran, så hade dock hennes förmåga att följa med öfverklassvanorna en gräns.