Sådana pojkar! Vad de drar mig. Precis som om de tagit mig till fånga. – Släpp mig, Sten! Kläm mig inte så hårt om armen, Viktor! Jag försäkrar jag ska inte rymma. De tror mig ändå inte mer än jämt. Som ett offerlamm ska jag släpas ut i salen och fram till kvällsbordet. – Augusta, sätt fram en tallrik åt tant Elin. Hon har lovat att äta kväll med oss. Ett sådant väsen! Jo, det här är något annat än om middagarna. Ingen skulle väl kunna tro att det är samma pojkar, som då sitter här så städade och tystlåtna. Märta har lyckats sätta sig i respekt. Men det är någonting, som inte jag tycks förstå mig på. Bevara mig väl, så de slåss om grötfatet! Jag borde kanske inte ha lagt i den brända mandeln. Rudolf där i dörren! Inte trodde jag han var hemma. Och ett visst välbehag i hans min, där han skrider emot oss. Han är åtminstone inte förargad på oss bråkmakare. – Jo, jag tackar jag! Det var ett muntert sällskap! Får man vara med? Eftersom Elin äter nu, är det väl så gott att jag gör det också, för det är nog inte värt att vänta på Märta. När det är tennisklubb kommer hon inte hem så snart, äter troligen inte kväll hemma. De brukar ju alltid hitta på något efteråt. Ja, nu blev sällskapet ökat. Och en viss sordin lägger han på munterheten, men ändå inte så stark som jag väntade. Gossarna är betydligt friare nu än när Märta är med. Och han själv tycks finna sig nöjd med gröten och bordskamraterna. Bara han ville låta bli att göra sådan affär av mig. Han tror visst jag skulle känna mig förolämpad om han inte kurtiserade mig. Vad han pratar och pratar! Här har vi bestämt suttit nära en timme vid bordet. Hjälper inte att jag försöker resa mig då och då. Han låtsar inte om det utan pratar bara vidare. Men nu måste vi väl ändå bryta upp. – Vad tänker ni på gossar, som inte säger godnatt och går och lägger er? Äntligen fick vi då stiga upp. Och där kommer Augusta och hämtar pojkarna. Nu är det min tur att gå. – Godnatt Rudolf!