Långsamt och motvilligt rörde sig den hvita ridån, det såg ett tag ut, som om den ämnat trilskas, men så ändrade den sig o c h löpte lätt. » Hemkomsten » stod först på programmet. Pjäsen gick bra, man hade redan spelat en god stund, när Otto, förste älskaren, kände en kall kåre löpa utefter ryggraden, då han märkte, att hans svarta, eleganta mustacher midt under brinnande kärleksförklaringen började vackla — han blef osäker o c h rabblade på, men läpparnes hastiga rörelser bragte mustacherna ännu mera på fallrepet. Med en drunknandes krampaktiga rörelse grep han Annies hand och förde den mot sina läppar för att trycka fast mustacherna, obekymrad o m, att handkyssningen där var malplacerad — det började rycka i den stackars Annies mungipor, men situationen fordrade allvar, i stum rörelse lade den olyckliga flickan handen öfver ögonen ett ögonblick för att synas rörd: då hon åter vågade se upp, fann hon Ottos mustacher med högra spetsen pekande uppåt örat, den venstra nedåt hakan; ännu en omotiverad handkyssning med motsatt verkan — nu var det den högra som pekade nedåt. Kväfda skratt och fnissningar förspordes från salongen. Men då Otto beslutsamt och lugnt lossade den vackra läpprydnaden och stoppade den i västfickan, ville jublet aldrig upphöra. Torsten, som var gammal och van på tiljan, slapp ifrån missöden, spelade bra och var en illusorisk dum bonde. Visserligen hände det, att han i ifvern utropade: » Jag skall ge er för att grumla i fiskigt vatten, » K. Dramatiska teatern gaf i går skådespelet » Ära », men det var också det enda. hvari Almas roll då för första gången utfördes af fröken Henriette satt inne på scenen, väntande på Gö Seelig, i dag och i morgon gifves fem-akts lustspelet stas knackning på dörren. Den kom. » Krig i fred&gt; och om söndag åter » Ära ». » Hvem där? » » Jag. » » Stig in! » Han skulle så göra, men dörren ville inte; kanske Torsten visste, hvarför dörren inte ville.