Det menskliga samhället åsyftar endast en negativ (juridisk) rättelse hos den brottslige, så att han icke vidare må begå några brott eller rättskränkningar, och detta syftemål kan alltid vinnas genom sinnliga medel eller lidanden, och kan ock i sjelfva verket ej vinnas genom några andra. Samhället kan nemligen genom sådana antingen betaga den brottslige lusten att handla rättsstridigt, eller, om detta visar sig vara otillräckligt eller omöjligt, då betaga honom förmågan dertill. Men Gud och menniskans eget förnuft, hvilka, utom samhället, äro de enda, som rätteligen ock kunna straffa henne, åsyfta deremot en positiv (moralisk) rättelse hos den syndige, nemligen hans sedligt religiösa omvändelse eller förbättring, och denna kan icke åstadkommas genom några sinnliga tvångsmedel, d. ä. genom något physiskt ondt eller lidande, emedan den icke är verkligen sedligt religiös, och således ej eller hvad den bör vara, om den ej är frivillig, d. ä. om den ej kommer från egen fri insigt och kärlek till det goda. Och alltså kan ingen annan, än det menskliga samhället, straffa någon medelst lidanden eller använda något slags physiskt ondt såsom straffmedel.