När jag efter ett helt års betänketid omsider beslutar mig för att utgiva detta lilla arbete, är det inte därför att jag i något avseende väntar mig något vidare av det – det är egentligen bara därför, att det är färdigt. Naturligtvis kan man lacka in ett färdigt manuskript och deponera det i banken (då bör det emellertid äga ett farligare och mera sensationellt innehåll än detta), men så länge det ligger i skrivbordslådan liknar det en kyckling, som ihärdigt knackar i ägget: ingen makt på jorden kan hindra kycklingen från att slutligen knacka hål på skalet och trippa omkring på sina små ben och flaxa med sina ömkliga vingar. Det är alltså närmast brist på karaktärsfasthet, när jag nu – trots min övertygelse, att dylika gamla papper egentligen må bäst i sin ensamhet – slutar med att ge efter för den våghalsiga kycklingens aspirationer, i det jag inför mig själv försvarar min svaghet med, att de sista anteckningarna i dagboken nu äro fyrtiotre år gamla. När Chateaubriand i livstiden kallade sina minnen »Mémoires d’Outre-tombe», berodde det kanske närmast på lite koketteri. Han behövde bara visa sig på gatan för att alla människor skulle vända sig om och säga: »Voilà M. de Chateaubriand!» Om jag däremot nu använde flera timmar att spatsera på Drottninggatan, upp och ned, vilken jag flög minst fyra gånger om dagen i min tidiga ungdom, skulle jag säkert inte möta någon, som kände igen mig. Och detta inte bara därför att jag i ryktbarhet inte alls kan mäta mig med den illustre författaren till »Mémoires d’Outre-tombe», utan därför, att mina blygsamma memoarer ligga en modern svensk publik så fjärran, liksom jag personligen och mina privata förhållanden äro den ganska obekanta.