I Wärmland en fager jänta bodde Och många friare till henne gnodde För hon var vacker som en ros om våren Som sola uti Karlstad jämt hon sken. # Så kom en herreman och ville ha'na Och tjogtals vackra ord han sa'na Men värst krumbugta han för hennes fader För gubben var kan veta hiskligt rik. # Men flickan hörde inte uppå pratet Hon tänkte det är nog en riktig sate Och aldrig nånsin så jag slipper hamna I klorna på en sån listig räf. # Men hennes fader tänkte ej detsamma Han svor och skrek: må håkar dig anamma Som inte tar en tocken kär, ni toka När tänker du en gång te blifva gift? # Men flickan sa: jag bryr mig inte om'en Om än han vore från himla kommen För hela hjärta mitt jag gaf till Lasse En gång i höstas när vi körde hö. # Men då blef hennes fader ond i sinne Så ingen människa tordes vara inne Han skrek: Din slyna, genast mig berätta Hur håken alltihopa det gick till! # Jaha, jag satt jämt'en i hölasset Och då sa Lasse: om jag stjälper lasset Och lasset ramlar öfver dig, sa Lasse, Hur skulle det, sa Lasse, gå med dig? # Han hade knappt fått orden utur munna Förrän i diket Lasse stjälpte me'samma Och jag mitt arma kräk kom under lasset Och hållde på att rent förstörder bli. # Men Lasse han var starker som en oxe Och länge låg han inte där och koxte Förrän han slog ryggen uti krök och stötte Ur diket lasset i ett enda tag. # Och jag blef glader att jag kom på fötter Men kände mig så bruten och så trötter Och sen den dagen kan jag aldrig glömma Min Lasse, ty han hafver frälst mitt lif. # Och därmed var det punkt och därmed pricka För drängen han fick gifta sig med flicka Att hon blef glader kan väl ingen undra När som hon fick den kär hon ville ha. # Och lyckligare under himlapällen Finns ej ett par, och långt i sena qvällen Så talar di så gärna om den gången När som den gången di bägge under lasset låg. # # Kämpen Grimsborg