Biträdande på denna matiné äro: fruarna Östberg o. AlmatiEundberg, fröknarna Frödin, Petrini o. Kragballe samt herrar Ödmann, Lundqvist, Morello, Sellergren, Lundmark, Söderman, konsertmästaren Zetterqvist, kungl. kammarmusikus O. Östman m. fl. [Stilleben. (Forts.) Men Dinah och Berntine ville mer än gärna, ty nu, sedan man blifvit van vid honom, var det inte så farligt att regeras af Hans Didrik kommendera litet måste man ju nästan ha lof till, när man kommit så långt som till kapten. — I trakten, där de bodde, blef man snart uppmärksam på de fem gamla, pyntade, alldeles lika svartklädda damerna med deras precis lika långa sorgflor på ryggen, och den rödmosige, jovialiske Hans Didrik blef icke heller obeaktad. De sågo allesammans ut att ha det riktigt bra, och det hade de naturligtvis, bättre än de kunde haft ensamma i den lilla staden, som föreföll dem så tom efter faderns död. Och när systrarna fått sansa sig litet, tackade de också Hans Didrik, som varit orsaken därtill. Nu var det så trefligt att få hälsa på hos hvarandra. När Dinah och Berntine hade nå- got till middag, som icke var i Hans Didriks smak, gick han bara upp till de tre yngsta, som gingo under namnet småflickorna och bodde uppe i » Grottebakken ». Och när Hans Didrik kom så där på förmiddagen, visste alltid småflickorna, hur det var fatt, och då skickades genast bud efter något extra. Hans Didrik hade nämligen snart kommit att stå väl anskrifven äfven hos småflickorna; det hade icke behöfts något långt samlif för att komma underfund med, att under hans barska och bullrande sätt gömdes den mest medgörliga godmodighet. De mest synliga bevisen på denna systerkärlek — utom det att,Hans Didrik ständigt tilltog i välmåga och slutligen blef en mycket omfångsrik kapten — voro soffkuddar! Hans rum prunkade med de grannaste broderade soffkuddar, hvilka hade blott det enda felet att vara alldeles för många.