»Prinsessor finnas där med lockigt hår, de äta på guldfat», drillade en annan, en så fin och vacker, med rödt bälte om särken, och med lockigt hår, som flög om hufvudet på henne när hon sprang i dansen. »Vi flyga öfver Medelhafvet och ta’ er med oss, bara vi inte drunkna i hafvet», gnolade en annan rödkindsstinta med svart hårman och stora ögon. »Plums pladask, i haf och slask», storskrek en till liten en. Hon stod vid en vattengöl och hoppade jämfota så leret flög om henne och färgade hennes fötter och ben gråa. »Sjung, och hitta på nån’ting du också, Sylvia, annars är du ingen svan», fortsatte hon. »Jag kan ju ingenting», svarade Sylvia, en fin liten flicka, som såg ut som den grannaste docka. »Hitta på åt mig du Ingegärd, för jag kan ju bara sånt som stora sjunga, sådana där krummelursånger, och det låter inte vackert här.» »Nej svanor sjunga inte sådant», medgaf Ingegärd, hon med tjocka manen och goda ögonen. »Kulleri tova», sjöng Ingegärd i Sylvias ställe släpande och vemodigt, på geterskevis. »Tolf män i skoga. Tolf män äro de. Tolf svärd bära de. Mig vilja de bortlocka. Kuller i to o-va.» »Nu ska vi dansa, motsols omkring er, nio varf, och så bli ni också vilda svanor», ropade Viva, som kom skuttande fram från lergölen. De togo alla i ring om de af ängslan och undran mest förstelnade fjällbarnen. De dansade i takt och slängde våldsamt med de sammanslutna armarna och händerna: »Ptro, vall. Ptro, vall På skallebofall. Där är getter, där är fä. Där är små flickor och gossar, att leka me.» Inte tycktes då Ante och Maglena i denna stund likna »små flickor och gossar», som man kunde »leka» med. De stodo blossande röda med nedslagna ögon och kände sannerligen mera lust att gråta än att ge sig i dans. Elsa kom springande och räddade dem.