Hans mun öppnade sig halft till en förbannelse öfver skrymtaren; men hastigt slöts den åter, då han kastade sitt öga på Cecilia, som omfamnade honom och sakta lutade sitt hufvud mot hans axel. om vi då finge gå dit, hvad det vore roligt – vi yngre; de äldre kunde ju åka? ” De granna brunnsgästerna, hvilka gingo af och an förbi fönstren, gjorde föga intryck på henne; hon var fullkomligt skiljd från dem. ” Får jag din knif, den der af perlemo? ” Farväl, ” sade hon vänligt och skyndade ut. Han kan lika litet älska, som han kan hata. ” Äro ej fröknarne roade att göra en liten färd på sjön, nu på qvällen; det skulle vara godt för fröken Cecilias sjuka hufvud. – Hör mig, Cecilia! Den ene föll med ett lindrigt rop; det var Löwencreutz ’ motståndare. ” Min redlige Anshelm, ingen känner henne så väl som du. ” Bästa, söta Cecilia, förlåt mig, icke förrän nu hörde jag att du följde oss. – ” Ni synes föga nöjd med den, ” sade Cecilia; ” är den ej bra? ” – ” Väl är knifven bra; men – fröken Cecilia – det är icke bra att skänka vännen ett uddhvast jern; det bebådar intet godt, tror jag. ” – ” Menar ni det? Den kärlek, jag hyste för den engel, som var för skön att vara din syster, ville jag ombyta till huld vänskap för dig; men du bröt sjelf den goda föresats jag fattat, och jag kan således ej på något sätt godtgöra den krets, dit du hörde, Ida, min lättsinnighets offer! ” – Hollah! ” Huru är det med dig? ” frågade hop. Der fröken Ida är, kan ej ” Cecilia omtalade för amiralen sitt möte med Löwencreutz hos Anna, och dolde icke huru olik hon funnit äfven honom, huru alldeles förändrad och huru djup hans sorg syntes vara. ” ’ Det löfte jag fordrade af er i middags återtager jag härmed. Cecilia såg oroad på honom. hon skall tillhöra dig. ’ ” Hon valsade aldrig. Ja så, herr grefve, ” sade amiralen helt kallt.