Denna fördelen lät sig furst Galitzin icke tvenne gånger visa, utan lät han fyra regimenter dragoner sitta af och de våra i ryggen falla, just då vi redan började öfver segern jubilera. I ögonblicket kommenderade Armfelt höger om, och med våra bajonetter togo vi de framträngande dragonerne lustigt emot. Men nu samlade sig det redan skingrade fiendtliga fotfolket i vår rygg, och vi stodo omringade som en mask i en myrstack, så många de mot oss få voro. Seger var icke mera att påtänka, nästan alla våra officerare föllo döda; men de la Barre hade sig i god tid undan jemkat. Slutligen måste ock General Armfelt lemna stridsfältet, men då voro alla vägar redan af fiender fyllda, att han endast med svårighet undkomma kunde. Imellertid hade jag så alldeles på villostråt kommit, att jag de mina ej mera hinna kunde. Bortom forssen lågo dock vidsträckta kärr, och som de voro frusna kunde jag öfver dem vandra. Och var jag tre dagar utan föda och led mycket af några sår som jag fått; ty fastän icke varande betydliga så svedo de af kölden. Kom jag väl ock flere gånger till ställen, som varit bebodda, men som nu lågo öde; fann jag dock slutligen på ett hemman en gammal gumma, som delade med sig af det lilla, hon i behåll hade, och dröjde jag sedan hos henne, hjelpandes henne att hugga ved och bära vatten och dylikt, hvarföre hon gaf mig mat, till dess jag åter tyckte mig vara så återställd, att jag kunde försöka att vandra bort. Detta var dock icke lätt, isynnerhet som fienden hade gräseligen härjat, och allt folket bortfört ifrån alla de socknar, der karlarne hade gripit till vapen emot dem, och jag nu icke visste hvartåt jag skulle mig bäst vända, utan vandrade på måfå norråt. Den högste Guden lät mig dock nådeligen så reusera, att jag stötte på en liten trupp af våra, som marscherade till Kajaneborg. Och slöt jag mig så till dem, och. var denna nejden då ännu icke alldeles så härjad som efter belägringen, då i hela länet endast fem hus qvarstodo.