mitt vittne du! – mer kunde han ej tala; Men jag mig kände rörd; och at honom hugsvala, Straxt gubben af min hand Tredalers stycket fick, Som Djuret at bese jag ärnade aflåta. Jag gick och ville ej han skulle se mig gråta, – Hvad hände? bäst jag går i min enfaldighet; So ropade han – ack! ack ropte han och gret, Ni har misstagit er, slikt är för mig en gåta, Er Penning är för stor. Gif mig nu blott tilbaks, hvad ni tillräckligt tror För at en styrko-dryck vid lifvets afton njuta. Nej svarade jag, nej, altsammans dig tilhör: Tag häldre Gubbe! – tag din flaska vin derför: Dock i förtroende förrän vårt glam vi sluta, Säg Gubbe hvar du bor. Han nämde mig sitt hem, och jag gick andra dagen Att söka honom upp, behjertande hans nöd: Jag nalkades hans säng … men hur blef jag betagen, Då nyss en qvart förut han redan blifvit död. Hans anlet samma mine uppå dess dödssäng röjde, Så redlig som i går, då han sin hjessa böjde; … En Psalmbok på hans bädd låg vid en kaka bröd. Ack! om du girigbuk, den Gubben nu fått skåda, Som aldrig af din läpp mer skrämd och bannad är; Som kanske ren hos Gud, mot dig ett vittne bär, At du kort för hans död ej gittade benåda, Hans törst en svalke-tår. Så talade min vän, och bad med uprörd stämma, Mig denne Girigbuk offentligen utskämma, Ehuruväl en man, som, då blott pengar nämns, Alt annat ej förstår, i evighet ej skäms. XIX DEN BLINDA OCH DEN LAME Af händelse på gatan mötte En blind, en lam som stafven stötte; Straxt båda trodde i slik nöd, Den ena bli den andras stöd. HurŽ! skrek den Lame skall jag hjelpa? Som, Gud nådŽ mej! hvart steg vill stjelpa, Dock, syns du till ett företag, Mer starka skuldror ha än jag.