Jag frågade efter befälhafwaren, och fann honom på en liten bergshöjd till wenster, utanför tullen. Från denna punkt sågo wi ut öfwer den widsträckta slätten, der de ofantliga fiendtliga massorna, slutna omkring sin kejsare, betäcktes af nattens mörker. På en gång dödens tjenare och dödens inwigda offer, tillbragte den största delen af dem troligen sin sista natt lefwande på Sweriges jord. Med den gryende morgonen skulle en ewig natt hölja dem, och deras tysta rum blifwa djupt i den Swenska jordens sköte. Så tänkte jag, och denna stora tanke qwäfde bekymren i min själ. Jag kunde icke skilja mig från den dunkla taflan, det af kanonernas blixtar och wakteldarnas flammor afbrutna midnattsmörkret, hwarunder striden endast fördes på afstånd och utan serdeles werkan på de stridande. Jag såg förberedelserna tagas till morgondagens afgörande timmar, och mitt hjerta slog stolt, då jag mellan wåra egna wakteldar ett par gånger såg en ilande skymt af den swartklädda ynglingen och hans snöhwita springare. Jag kände att segren war på wår, på frihetskämparnas, på fosterlandets sida. Min tanke följde den heliga skaran på dess nattliga tåg. Tigande fortsatte dödskämparne sin gång förbi Rosendal, förbi Djurgårdsbrunn. En stark Rysk förpost låg der; men som en stormblixt rusade skaran fram och Ryssarna hade icke ens hunnit uppställa sina leder, innan de nedhöggos af de skarpa klingorna. Öfwer de nedhuggna flögo hieltarne med förökad fart. De togo af wägen inåt gärdet, till Drottningberget. Der war kejsarens högqwarter. Emellan massor af hwilande fiender, som icke wäntade något anfall på denna punkt, ilade den lilla skaran, tyst men bestänkt af blod, ty hwarhelst en post öppnade sin mun, hwarhelst ett skott knallade i natten, och kunnat wäcka alltförmycket oro och larm bland Ryssarna, der utbreddes genast dödens tystnad af den heliga skarans sablar. Ingenting kunde uppehålla dess stormfart.