Det var en härlig tid den, då man kuskade omkring med sitt lilla tält och reste det, varhelst polisen såg godmodig ut och slog på sin trumma och bjöd en blind gumma och döv gubbe att stiga till luckan att bilda kö och trädde in och fann tältet tomt men nedan kantat av barnahuvuden med tillhörande kroppar utanför, tjuvtittarnas glada släkte. Och då man om mornarna stod i radda för att köpa veckogammalt bröd – denna hälsosamma kost – och då mannen baktill satte ett alltid lika skarpt och starkt knä i ens stuss och mannen framtill trampade en på tårna med alltid lika energiska och järnskodda hälar och båda kallade en drulle eller cirkusbuse. Hur lärorikt är icke ordet drulle! Ibland säger det något om en själv, ibland om andra, ibland gör det en ödmjuk och religiös, ibland befordras man till världsmästare i boxning – nästan aldrig lämnar det en fullständigt likgiltig. Tältlivet är konstnärens liv, säg mig icke annat ty jag har tältat. Det är rikt på obehagligheter och behagligt rikt. Man gör aldrig så överdådiga och härliga grimaser som då man kommer direkt från ett slagsmål. Näsblod är en förträfflig och billig ersättning för karmosin, verkar också mera naturligt. Guld må vara livets salt för många; för clownen är det icke något lämpligt konserveringsmedel. Ack, konstens stora konservfabriker distribuera åt millioner prima vara i elegant förpackning. Det är utmärkt. Men vi clowner är krypskyttar. Vi smyga kring i skogarna och knäppa vad vi finna. Sen smyga vi oss in i städerna med färskt vilt i väskan och se oskyldiga ut och skria och bjuda ut vår vara och skria på nytt tills polisen tar oss för tjuvskytte och spärra in oss och släppa ut oss eftersom vi i alla fall inte kan betala de lagliga mutorna. Hallåmannen. Här uppstod en munterhet som tycks göra själve Jac perplex. Det är den bråkige mannen på hyllan, som skriker något. Vad är det han skriker: Det är rätt Jac, det är rörande att se dig dela dina fattiga kamraters nöd. Vågar jag fråga vad du har i inkomst arme clown! Jac tycks ingå i svaromål.