På det sättet övades vittra och lärda idrotter omkring den snillrika drottningen. Men de utländska gunstlingarna voro ibland bara lycksökare, som hon höljde med diamanter och dukater och gav guldsmidda vagnar med kråmande spannhästar. Dagarna virvlade bort under fester och baletter, och utklädd till herdinna dansade hon bland gudar och gudinnor. Snart fanns det ingenting mer kvar att förslösa. Ännu mitt i storväldets dagar var hennes land för fattigt att hålla utländsk ståt, det var hemligheten, och folket knotade. Skattebördorna hade växt under krigen, och bonden tyckte, att hans hästar länge nog hade lunkat på vägarna som skjutskampar åt kronan. När han kom till staden, skulle hans korgar och säckar vägas och beskattas vid tullbommen. Adeln hade fått så mycket jord, att det blev trångt för de andra stånden, och de började att missnöjda tränga sig fram och hoppas på en ny tid. En sådan står alltid utanför dörren, så länge ett folk lever och har kraft. Men den store Oxenstierna var nedbruten och gammal och ville inte förstå den nyheten, att stånden skulle bli varandra lika som fyra svinfötter. Kristina kunde heller inte plocka tillbaka i landets ficka, vad hon själv hade skänkt bort som förläningar. Därtill behövdes en ny och starkare hand, och hon visste, att den fanns på Öland. Trött på svenskarna, hörde hon deras missnöjda mummel, och för hennes sinne klarnade en lockande dröm, som växte till otålig längtan. Varför skulle hon inte till sist också kunna skänka bort sin egen tunga krona och jungfrulig och fri framleva sina dagar bland snillen och lärda i söderns marmorsalar! Bildverk och porsliner och böcker packades in i kistor, som buros ut ur slottsrummen och sattes på vagnarna. Nyfikna gissningar viskades i trapporna, och frågvist folk omringade kuskarna vid hållstugorna. Var det sant, var det möjligt, att drottningen verkligen tänkte flytta bort ur sitt land?