SVERIGE GENOM KONSTNÄRSÖGON NÅGRA BROTTSTYCKEN AF CARL G. LAURIN » Fall, julesnö, och susa, djupa mo! Brinn, österstjärna, genom junikvällen! Sverige, moder, blif vår strid, vår rö, Du land, där våra barn en gång få bo Och våra fäder sofva under kyrkohällen », sjunger Karolinernas författare, som innerligt har fattat svensk natur och svenskt väsen. » Sverige, moder! » Man älskar sin mor men har litet svårt att utbreda sig för hvem som helst om hennes förtjänster. Vi veta mycket väl, att det finnes andra mödrar, skönare, mäktigare, visare än vår. Vi begära ej, att andra skola känna annat än aktning för vår mor, men själfva veta vi, hvad vi utom lifvet ha fått för skatter af henne. Stora konstnärer ha ofta lyckats på ett alldeles särskildt sätt, då de målat eller tecknat sina mödrar. Den kärlek och vördnad, som ledde han Svensk Tidskrift.852 CAHL G. LAURIN den, har skapat bestående skönhetsvärden. Man tanke på Durers teckning, på Rembrandts, på Whistlers, på Carl Larssons målningar af deras dagars upphof. De bundna källsprången porla fram lösta af kärlekens värme, och » hjärtats hemliga skatt blir », som Durer säger, » uppenbar i verket ». Så blir det äfven, då konstnären skildrar den jord, som fostrat honom. Han finner och påvisar skönhet och storhet, som ingen annan sett, och gör därigenom sina landsmäns känslor för det gemensamma fosterlandet djupare och fylligare. I Sverige genomgå vi nu en period, då vi måste reagera både mot en tid af nationellt falskt patos och frasväsende och mot den riktning af nationell själfuppgifvelse, af orättvist underskattande af det egna, som följde den förstnämnda strömningen och som var, om möjligt, ännu skadligare. Vi ha blifvit rädda för de stora orden och gesterna men också för det sterila häcklandet, vi längta efter en äkta, försynt rnen varm fosterlandskänsla.