Ocli hvad jag eller du eller millioner kanske icke vilja eller kunna först&amp;, emedan diktarens horisont är en: innan, aga vi riitt att döina ut det, att smutslcastn eller håna dess Isonstnar? Om ingen har man i dett-a fall kampat hetare a11 om Ibsen. Man har förebrått honom, att h m lämnat sina sociala tidsbilder, sin geniala kritik af familj och samhalle för att vinda sig till sitt gåtulla inre och förvilla sig sjalf och andra i en lika tröstlös soin enformig labyrint. Det snille, som ur sin hjiirna framfcdt en vadd af mänskliga typer, liar sd helt fördjupat sig i sina egna tvifvel och ro, drömsyner, ' att han icke liingre kan forma en Irnrakter af lifvets robusta materia. Han blir SA personlig, att lian icke ser annat an sig sjalf. Dramats figurer blifva dockor i hans egen själskamp, pjeseï i turneringen mellan ständigt fäktande makter i hans tidigt sårade, misstinksamma, öfverdrifvet lränsliga stiimningsviiirld. Han talar icke ens rent språk. Han ger oss antydningar, svaga, skiiniande tradar, på hvilka läsaren och Bsk %dnren spinna för att nå hans dunlda grufschakt eller Atmirist one för att tro sig nådet. Ban iri iterar den ene och tjusar den andro. Att lösa gåtor är en Izär lek, och undras kan, om Ibsen skulle verka så djupt, sii i.evolternnde, s&amp; väckande som ' han hvarje full gör, om viigen] &amp; ge bioad framför oss. Hvad Ibsen nu - och Iiinge sysslar med %r konstnärens ?gen tragedi, och detta i dubbel mening. Det Gr nämligen individen Ibsen, hvars lifsöde och lifektinp forma sig till en uppgörelse, och det ar konstriären af Ibsens typ, den ensamme, skapande jätten, som manifesternr sig i denna miinnirka. ci tlöile ~ @ l r e,. », a r sista ledet i,