Man kan dock icke undra mycket öfver landsortspressens i allmänhet ovänliga sinnelag mot stockholmarne, då en landsortstidning anför som ett bevis på denna press * mycket stora framsteg i afseende på själfständigt och värdefullt arbete, att » det har gått så långt, att tidningsmän i landsorten med en viss missaktning tala om stockholmstidningarna! » Ja, utgör detta kvintessensen i landsortspressens själfständighet och värde, då kan man ju icke förvånas öfver att talet i landsortstidningarna om deras stock-holmskolleger är sådant det är. Men vi tillåta oss hålla före, att landsortens press, som vi ingalunda ställa lågt, skulle hafva större gagn och nytta af en vänlig och kamratlig täflan med hufvudstadens press, hvilken i sin helhet betraktad, trots alla fel, fortfarande går i spetsen för svenska pressens arbete i utvecklingens tjenst. Vi skola nu till sist endast bemöta talet om att stockholmspublicisterna vid göteborgsmötet voro fribytare inom pressen, och upplysa då, att af dessa stockholmare voro 6 redaktörer för veckotidningar, 7 referenter för de dagliga tidningarna, 9 andra fasta medarbetare, 1 föreståndare för telegrambyrån, 1 dito för Nya annonsbyrån, 2 landsorts-korrespondenter samt 5, hvilka arbeta i flera tidningar. Och nu till mötets personnager! Främst möter oss då ynglingen med de grånade loc-karne, 1840-talets magister, kongl. sekreterare, röde jakobin och samhällsomstörtare, det urbana språkets man, svenska pressens farbroderliga rådgifvare och föresyn, politikern ochpublicistveteranen, S. A. Hedlund. Hans personlighet och lifsgerning behöfver här ieke omordas. Vi vilja endast uttala vår förhoppning att den allvarliga sjukdom, hvaraf han nu är fjättrad och hvilkens första yttringar märktes redan under mötesdagarna och måhända förvärrades af de giftiga anfall, för hvilka han där från visst håll hänsynlöst utsattes, snart skall gifva vika för återvunnen helsa. Man har sagt, att hr H. numera icke i allo är framåtskridandets man.