Låten vårt multnade stoft få hvila i ostörd ro, Och detta Tempel stå till evig prydnad för bygden. O! då höljes vår kropp af jordens tårande mull, Och vårt namn af tusende seklers nätter, De högas anor och de rikas guld, De förtrycktas gråt och de mägtigas oförrätter. O! mina Fäders Gud! O mina fäders Gud! Är du ej jordens Gud och Gud för tusende verldar? Hvad jag i Templet hört, är det ej dina bud? Och hör ej du den suck, mitt tacksamma hjerta gärdar? Eller är dygden en dröm? och Religionen ett svek? Och detta tempel bygdt af våra Fäder förgäfves Och vår tro en zirat? och vår Gudstjenst en lek? O! mitt öga gråter, min svaga stämma förqväfves, 14. EN SUCK FRÅN ALTARET. Du! hvars blod för menskligheten runnit, Se dess tårar rinnande för dig. Du! som millioners dyrkan vunnit, O! försmå dock ej en suck af mig. Också jag har offrat åt ditt minne Känslans förstling i min ålders vår; Också jag när vintrens dag är inne Skall dig offra mången känslig tår. Dock, du fordrar icke lof och tårar, Nej, du äskar våra dygder blott: Ack! de gråta, svärmeriets dårar, Som förneka dig med sina brott! Du! som gaf förlåtelse åt alla, Bad för dina bödlars samvetsro, O förlåt de staplande som falla; O förlåt en ynglings svaga tro. O förlåt mig tviflets mörka stunder, O förlåt en flyktig ungdomstid, Då jag sökte Religionens grunder Och förgät att vara klok dervid. Men förgat jag hennes helga lagar; Blef jag döf för deras ömma röst: Hölje åskmoln mina sommar dagar, Härje stormen skörden af min höst. Dig den störste Man, som jorden burit, Dig vid Altaret jag svär igen Samma ed, mitt hjerta fordom svurit; O! men låt mig bättre hålla den. Låt mig alldrig utan känsla läsa Hvad du lidit, lidit ock för mig: Låt min harm för dina bödlar gäsa, Och min kärlek låga upp för dig. Och låt den mitt hjerta ömt beveka