Benjamin, W., Paris, 1800-talets huvudstad, bd I, Stockholm: Symposion, 1990, s. Enligt Rotzler (1972) kan man i förlängningen tänka sig att fotografiet syftar på att Isidore Ducasse (Lautréamont) själv är en gåta eftersom något porträtt eller fotografi inte finns av honom och beskrivningarna av hans yttre är mycket vaga.1 Petr Tausk (1980) däremot tycker sig se en kvinnokropp under filten.2 Frågan är emellertid om man i det här fallet kan påstå att Isidore Ducasses gåta överhuvudtaget avbildar ett konstnärligt objekt. Tillgänglig 1999-09-22 också som web-dokument [http: / / www.arthist.lu.se / kultsem / sonesson / CV_gs.html] samt följande länkar. Han skriver: Förståelsen av fotografier är ingen enkel sak. Men surrealistisk fotografi, som först var konst, togs sedan i sin tur emot av en fotografi som inte entydigt var konstnärlig. Den del som bär upp själva teckenfunktionen kallas formen. Det bästa vi kan önska oss det är att bakom den sprängda muren, längre bort, finna andra murar vars textur och motståndskraft vi är ovetande om och som kommer att kräva nya illvilliga maskiner som vi måste uppfinna från början. Denna vanliga uppfattning inverteras i hans fotografi. Det centrala i konstvetenskap såväl som bildsemiotik bör trots allt i första hand vara bilden och verket, inte kontexten. Bataille, G., ” Le gros orteil ” i Documents 1, nr. Breton avslutar med att påstå att fotografiet gör att man kan erövra livet på nytt. Stenytan är ofta skrovlig, men murens textur i fotografiet är inte densamma som fotografiets egen textur (blank, halvmatt, matt etc.) vilket betyder att murens textur inte är detsamma som fotografiets plastiska skikt. I själva verket har distansen mellan bildjag och det bildjaget betraktar ökat eftersom den sekundära bilden i än högre grad än i de döljande bilderna är semiotiskt förmedlad. Collection Complete, Paris: Editions Jean-Michel Place, 1975. Armans neorealistiska assemblages Accumulations är kvantitativa anhopningar av föremål av samma klass.