Inte blott förr, i uppväxtåren, jag erfor detsamma oförändradt, lika djupt, när jag reste för tre månader sen – ja, hon är så lång, att jag aldrig behöft böja mig, när hon kysser mig på kinden vid afskedet. Han var den tiden en blek och liten och ljushårig pojke. Jag såg honom inte. » – Herre, förbarma Dig! Du känner inte onkel Nils javisst, gamla Nils Waack, min vän i fars ställe och förmyndare i tiden – han höll alltid på, att jag ren som gosse skulle på kontor. Synbarligen plågar det henne, att medvetandet om dennes närhet, samt fruktan därför, fortfarande ger stoff åt tankarna mot hennes vilja. Går icke någon nu i tamburdörren? Viding tar emot anmärkningen med en erkännsam böjning af hufvudet; det är som låtsade han djupsinnigt öfverlägga med sig själf om svaret. Men nere på isen leder en buktande linje af djupa fotspår öfver ån, det såg hon nyss; de förlora sig i mörkret på andra sidan. » Ja, ja, ja – det är domen. Doktorn gör en ovig bugning, afsedd för dem i salen, skakar sedan hand med Viding och tillägger: Just förut hade vi två gamla, vi barndomsvänner, gjort upp vårt mellanhafvande, och det tog inte lång tid, fastän det varat en människoålder. Hvar dröjer Kurt? Vid ena långväggen igenkännas stamkunderna, medelålders och äldre herrar, som regelbundet sammanträffa, enhvar på sitt bestämda klockslag. Hon igenkänner dem; det är skuggorna ur hennes barnaår och tidigaste ungdom. Jag föreställer mig, att hon hvart ögonblick hoppades på en afgörande förnimmelse, en snar förkänsla af, på hvilken sida om gränsen bedrägeriet är förborgadt; därom ägde jag ingen upplysning att lämna henne. » Du menar i affärer? » Ventilerna i taket undersökas och skrufvas, kinderna bli heta och röda, luften blir rök. Och med ett uttryck af nästan lidelsefull harm i sina ögon, sätter han sig på den låga bänken framför eldstaden. » Altså – till härnäst. » Drängen bullrar i kvisttrappan vid bortgåendet – I detsamma skjutes en dörr sakta åt sidan, och Edit träder ut. » Jag bör stanna här. »