Och hans vassa stål och hans järn!" 3. Men snart förändrades Tubalkain Och han skiftade tankar och håg Och ångern grävde sig djupt i hans själ Ty yrkets blodskuld han såg. Han såg huru broder mot broder stred Och sköwlade stad och by Och jorden dränktes av människoblod Och jämmern steg emot sky. Och han suckade: "Åh, vad har jag nu gjort!" Min konst drager synd på min själ När med spjut och svärd i rasande färd Man slår varandra ihjäl. 4. Så satte sig gamle Tubalkain Och grubblade natt och dag Och glöden i ässjan slocknade ut Och ej mer klungo hammarens slag Men han reste sig åter, frisk som förr Helt muntert lyste hans blick Upp ärmen han strök medan gnistregnet rök Och allt fick sitt gamla skick "Hurra för mitt hantverk!", ropte han glad När han hurtigt sin hammare tog Och muntert han sang, medan ambulten klang Och han smidde den första plog. Ljungbyhed den 22.6 1919. A S Nilsson Slutt. Slutt. N:o 171. Kardevisa. Värs 1. En sed från forna dagar på landet ännu är Att kardegille göra som matmor alltid plä'r Att bjuda byens pigor och alla kärringar Att komma för att karda ull från kväll till ljusan dag. Värs 2. Om mor den dan är knarrig man icke undra bör Sött bröd skall hon ju baka, i koppen lägga smör Och kaffebönor mala, att det kan räcka till Och granna gorånskakor hon också hava vill. Värs 3. När det om kvällen lider, då börjar pigorna Med såpa tvätta halsen och smörja flätorna Ren särk de på sig taga, och strumpor likaså Och gummorna sig skura så gott som de förmå. Värs 4. När de sig hava pyntat, så vandrar de åstad Med kardorna i näven och var och en är glad Att nu få komma samman och prata om allting Som haver skett i byen och allestans ikring. Värs 5. När de på mor har hälsat så blir de fägnade Med goda sockerkringlor och smakeligt kaffe