Ditt unga lif och blod det måste nu gå.’ Och jungfrun hon steg sig så högt upp i ek, Och ulfven han gick på backen och skrek. Och ulfven han gräfde den eken till rot, Och jungfrun gaf till ett hiskeligt rop. Och ungersven sadlar sin gångare röd, Han red litet fortare än foglen han flög. Och när som han kom till platsen fram, Så var der inte mer än en blodiger arm. »Gud trösta, Gud bättra mig ungersven! Linden darrar uti lunden. »Min jungfru är borta, min häst är förränd.» Ty hon var i vildskoga vånda. Vipp lustigt i gröna dalen. Vipp lustigt i gröna dalen, Der kärestan bor, Der göken månde gala, Och svalan bygger bo; Der lärkan hon sjunger Med sin lilla tunga. Min hand jag dig räcker, Kärkommen min vän! Jag fäktar för kära lifvet, Att få dig igen. Mitt hvit-gula hår skall hänga, Som röda gull-strängar, När solen skin’ klar. Guld-kronan den skall du bära, Och brud det skall du bli, Du flicka, lilla kära, Det skall du få si! Guld-ringen om fingren, Guld-kedjan om halsen, Då blir du så grann! Om någon dig rörer, Och gör dig förnär, Och jag det får spörja, Det tyckes mig ej! Mitt hjerta det månde brista I tusende stycken, Så kär håller jag dig! Kråkelund. Det är så fagert i Kråkelund, Det är så fager en by; All den glädje i verlden är, Yppas deruti. Kråkan äger båd’ loft och bur i skogen! Kråkan äger både loft och bur, Och svalan utanföre; Haren gångar på gärdenom, Vaktar han deras lif. Örnen är en portenär i skogen. Örnen är en portenär, Och katten håller vård; Det är så fagert om jule-tid, Att till den lunden gå. Staren ståndar i stegerhus i skogen. Staren ståndar i stegerhus Och reder sin herre mat; In kom ock den åkerhöna, Hon bad lägga på fat. Sparfven är en liten fogel i skogen.