Vid disken står en och annan ungherre och gör sin beställning med en min, som försöker se så likgiltig ut, som det gällde ett hekto kaffe, fastän det är ett hälft kilo konfekt — den bästa för all del! — som plockas bit för bit ner i den lilla spetskantade pappkartongen. Emellanåt bryter känslans lavaström dock igenom ytan, och den unge mannen tar sin förfarna moatjé till råds. Hvad kan hon egentligen mest tycka om? Fröken bakom disken småler diskret och föreslår med sin glatta, förbindliga expeditröst: ja choklad, mandel, kanderade frukter. Kavaljeren från senaste kadettbalen tittar in som hastigast för att träffa en bekant, som kan ge uppslag till en promenad genom Kungsträdgården och uppför Sturegatan — oh, så härligt! anförtror hon sedan sin bästa väninna, till hvilken hon skrifver bref på åtta sidor om da ' n, fastän hon bara bor ute vid Saltsjöbaden, och tillsammans med hvilken hon delar ideal: Napoleon. De beundra honom bägge utan svartsjuka och skänka hvarann hans bild till julklapp. Men Pamela — hon heter så den här månaden — har på senaste tiden beslagits med anlag till otrohet. Hon har börjat kritisera Napoleons ben — kan man tänka sig! — och har hotande ansatser till att slå sig i slang med Laroche-Jacquelin, Vendéeupprorets hjälte. På eftermiddagen är det tyst på konditoriet. Hvart ta ' r stockholmskan vägen då? En utländing satt på ett af våra musikkaféer efter middagen. Han tittade sig rundt och såg bord vid bord fullsatta med fetlagda, välmående stockholmare. Förundrad frågade han: men hvar i all världen hålla fruntimmerna till? Det finns ju bara karlar här. Kan inte säga, min bästa herre. Det finns en tid på dagen, när stockholmskan, likt den sköna Melusina, drar sig undan för sig själf, om för att i likhet med henne visa sitt verkliga jag, kan jag inte säga. För jag har aldrig lyckats titta genom nyckelhålet. Leon Welamson: Teaterdags. IDUNS JULNUMMER EaV. Berggren: Skådespelerskan. IDUNS JULNUMMER * FOR C E MA J EU STOCKHOLMSSKISS Leon Welamson: Hårdt bidevind.