”Nå, det är precist som jag För att löna fru v. Kühlens förtroende med ett annat, vill jag erkänna att min familj för närvarande rätt ifrigt konspirerar mot min frihet, den man vill lemna i händerna på en ung rik prestdotter. Att börja med retirerar jag nu till landsorten, men det torde väl hända att, då jag får min vice-häradshöfdingefullmakt på fickan, jag återkommer för att helt stadigt lägga den och mig sjelf vid den ifrågavarandes fötter.” Efter denna bekännelse, tydligt afgifven för att fullkomligt lugna fruntimrens farhågor, nalkades äfven Blenda. Och i bästa förstånd kom man till staden, der kongl. sektern sade dem farväl under förnyadt löfte att visa sig som en värdig onkel till fröken Blenda . Dagen derefter flyttade mor och dotter in i sin nya bostad – och hvilka känslor kunde liknas vid fru Emerentias, då Patrik mötte henne med dessa ord: ”Hyran för första qvartalet är betalt, moster fördömme mig, skulle jag icke vilja göra en hel hop till, men det har sig icke så lätt att göra allt hvad man vill!” Sednare på dagen infann sig kongl. sektern och medförde äfven å sin sida goda nyheter. ”Ser du nu, du lilla”, sade modern triumferande, ”ser du, hur den gode guden jemnar allt för oss! Patrik är så godt som en liten försyn, och kongl. sektern vår goda engel.” ”Ack ja, jag hade orätt i att frukta!” Tvenne månader voro förflutna. Under en kall och ruskig afton i slutet af november återfinna vi vår hjeltinna sittande framför den sparsamma brasan i det nya hemmet. Med en blandning af glädje och öm oro betraktade hon sin mors bleka, infallna kinder, hvilka, efter en flera veckor långvarig frossa, åter började få färg och en anstrykning af hull. Fru Emerentia half-låg i en länstol, men i sjelfva sitt medtagna tillstånd hvilade hon dock icke från arbetet: hon stickade på barnstrumpor. ”Ack, mamma, hur kunna vi nog prisa Gud att denna så mörka och sorgliga tid ändtligen börjar ljusna – ty blott mamma blir frisk, ljusnar allting.”