I vårt försvarsväsen måste givetvis de tre grenarna armé, flotta och flygvapen var för sig vara vederbörligen representerade, och vi måste taga oss i akt för att förbise den sistnämnda försvarsgrenens stora betydelse även för oss; saken har mer än en gång redaktionellt påpekats i denna tidskrift. Men försvarets tyngdpunkt, dess främsta som dess yttersta resurser, förbliva de stridskrafter, som tum för tum försvara fädernejorden, tvingande angriparen att tum för tum söka erövra den. Den saken borde vara ett självklart, över all diskussion höjt axiom. Men det självklara är ej alltid tilltalande för den stora allmänheten. Ofta finner man en böjelse för ex-centriciteter, för löst framkastade men kanske bestickande hypoteser, som, tillämpade i verkligheten, kunna leda till farliga följder.VÅRA DOMKAPITEL AV PROFESSOR YNGVE BRILIOTH, ÅBO Det är icke lätt att upptäcka någon större likhet mellan den grupp av klerker, som biskop Krodegang i Metz omkring år 760 samlade vid sin domkyrka till kanoniskt samliv och gemensamma andaktsövningar, och den lilla skara lektorer, som varje onsdag sammanträder i en svensk stiftsstad för att under biskopens ordförandeskap uppgöra förslag till prästtjänsters besättande och handlägga andra ärenden. Likväl är kontinuiteten mellan våra nuvarande domkapitel och deras medeltida föregångare ofrånkomlig. Den ställer i bjärt belysning den historiska självvuxenhet, som ger åt den svenska kyrkoförfattningen dess säregna intresse, men ingalunda alltid främjar dess effektivitet. Våra nutida domkapitel té sig närmast som kollegialt ordnade stiftsstyrelser. Ehuru den rättsliga grundvalen för deras nuvarande sammansättning är att finna i 1687 års förordning om rättegång i domkapitel, vilken utgör ett bihang till Karl XI: s kyrkolag, är deras egenskap av domstolar i kyrkooch skolärenden numera mindre framträdande än deras uppgift som förvaltningsorgan. Med domkyrkans gudstjänstliv ha de i regel ganska litet att skaffa. De svenska domkapitlens nuvarande ställning och uppgifter i kyrkolivet äro emellertid resultatet av en utveckling föga mindre egenartad än den, som gjort lektorn i historia eller matematik till de medeltida kanikernas efterträdare.