Med samnad styrka deremot framstår han ånyo i sin sista vittra stridskrift: den lilla afhandlingen ”om Efterhärmning”. Den behandlar sitt ämne närmast i afseende på Vitterheten; ehuruväl äfven med allmännare tillämpningar. Han åsyftar der, dels att från begreppet af en sann Imitation skilja den falska eller egentligen (i dålig mening) härmande, dels att skildra den sednares tvenne hufvudarter, dels att mot den dumdristigaste af dessa bägge värna sina egna skrifter och samtal. Den ena af de tvenne beskrifver han såsom den af ”tusen små eleganta tjufgrepp” sammansatta Imit-imitation och Cento(eller Lappverks-) genre, som består i att ”öfverföra på sitt språk, eller öfverföra i sina skrifter, alla i alla länder och tider åtkomliga Auctorers snille och skönhet 37”, och som i allmänhet utgör den nyare tidens hela ”snille och smak”; den andra åter är det bålare och rentaf uppenbara slag af härmning, hvarigenom originala författare offentligen plundras på tankar, som genom härmarens oreda och öfverdrifning förvrängas till befängdheter. För detta sednare slag visar han äfven sig vara blifven föremål, anför prof af de begångna tillgreppen, och protesterar skarpt mot deras fortsättande. Han slutar med att gifva en utsigt af den Skönhetslära, hvilken han ämnade ”förklara i den bok hvaraf detta är ett fragment”: en bok, der han ville utveckla, ”att all verklig skönhet intet annat är, än hvar och en varelses högsta sanning; att all grimace är lögn och fulhet; att hvar och en varelses högsta sanning finnes i hvar och en varelses egna finaste mått, hvaraf kommer dess individuella skick, lynne, tycke; och att detta mått är den enda eviga skönhets-linia för alla varelser i Naturen”.