Kom, på din skuldra mig at bära, Så vill jag minsta steg dig lära; Så blir din starka fot mitt ben, Liksom min syn ditt ögas sken. Den Lame sina kryckor svängde, Och på den blindas rygg sig hängde; Förent då gjorde detta par, Hvad särskildt dem ej möjlig var. Uti din brist, du lär och minns At lyckan ej fullkomlig fins; Men att dess ofullkomlighet, Är Källan till samdrägtighet. Om ej en annŽ den sällhet felte, Som mig naturen mild tildelte, Så skullŽ den tänka blott för sig, Men ej bekymras stort om mig. Spar Gudarna din tåre-gåfva, Den ljufva vinning de dig låfva, Och rika Skänk, märk, mins och vet, Är, – njuten blott samdrägtighet! XX SPINDELN Dryg af sin konst, man högbent såg, En Spindel sig på tråden svänga; Och från sin skira väf nedblänga, Åt Silkes-masken där han låg. Så upblåst, som i grälets vrår, En lärd Pedant sig dråplig tycker, Och bland de Luntor dem han trycker Längst öfver hakan dammig går, Och Skole pilten där han står, Med bugad vördnad för hans nycker, Knapt ögats halfva hälsning når. Vår blyga Silkes-mask, som nylig härom dagen, Af husets husbonde blef til dess ro uptagen, Bekikade en stund den fräcka Spindelns drag, Och frågade til slut, – hvad väfver du för slag? Hvad uslinge? tig du! blef Spindelns svar tilbaka: Du kan blott med ditt prat, mig hinder förorsaka: Min väf i evighet den trotsar tidens slut. Knapt nu hans höga nåd, så svatsande talt ut, FörŽn Kammar-pigans arm, med qvasten löst i näfven, Drog från en dammig vägg, den hela Spindelväfven, Som nu med Spindeln sjelf försvann i en minut. Ett fåfängt gyckleri, blir alt ditt digra vett, När det sitt vackra bloss till verldens gagn ej tänder. Säg! ropar en Pedant, den flit jag städs använder, Ger den mig intet rätt at prisas vidt och bredt?