Han får plats vid bordet och bekransar Sokrates, och håller sitt lovtal över honom: » Jag påstår ... att han har den största likhet med de där silenerna, som man ser i bild-huggarverkstäderna och som konstnärerna framställa med pipor och flöjter i händerna, och som, då de öppnas, befinnas innehålla gudabilder. » Alkibiades omtalar hur han förgäves sökt slita sig lös från Sokrates ' inflytande, hur Sokrates bragte honom att blygas, hur Alkibiades önskat att han vore död: de vältaligaste vittnesbörd om hur behärskande intrycket av Sokrates var, hopas vid denna skildring av hur Alkibiades slets mellan detta och andra inflytanden och led » under denne satyrens flöjtspel ». — Dryckeslaget gick sin gång, de flesta gingo efter hand eller somnade och sovo tills tupparna golo på morgonen. » Blott Agathon, Aristophanes och Sokrates voro då ännu vakna och drucko av en stor bägare som gick åt höger. Sokrates förde ordet », och ville få de övriga att erkänna, » att den äkta trageditörfattaren även måste vara komediförfattare » — Platon kunde ha varit det, det torde var och en medgiva som läst Phaidon och Symposion. Och lyriker var han även. Det röjer härligt inledningen till den sista dialogen i det anmälda bandet, Phaidros, med dess vandring längs Ilissos och dess viloplats under en platan med väldig krona i rikaste blomning. Hela nejden fylles av dess vällukt. Och se på det förtjusande källsprånget intill platanen — - vattnet känns såLITTERATUR 127 kyligt och ger svalka åt fötterna. » Det är vid ett Acheloostempel, av bilderna och tempelskänkerna att döma. » Och själva vinden känns så ljuvlig och söt. Det höres som röster i sommarluften, som gensvar till cikadornas sång.