– Hvad Ni har blifvit vacker! – Nej! – Ja, fortsatte han sin monolog, hon skulle nog lära sig att älska mig, bara vi komme ur det här landet. – Det är en lycka, att han intet minns, sade kirurgen till Sörman. Men de öfriga höllo honom med våld kvar. – Ja, det är det jag får tänka på. tvekade den unga damen. Men till all lycka hade den stackars pröfvade familjen just här i vilddjurets egen kula bundsförvanter, om hvilka de icke hade en aning. Det gällde här lif eller död. Härunder samtalade han med Sofie, som lättjefullt lagt upp fötterna på en närstående chaislong, och ännu ej fått energi till att ikläda sig den eleganta festdrägt, som hon skulle bära under aftonen. Så hade då den gamle positivhalaren, f. d. kusken i Petersburg, slottsherren i Liffland, grosshandlaren i Stockholm slutat sitt brottuppfylda lif, i hvilket aldrig en ljusets stråle lyst in, och han stod nu inför den högste hämnaren, af hvilken hans gärningar skulle blifva dömda. Intet trefvande och ingen darrning på handleden. De båda männen, hvilka voro de bästa vänner och befryndade med hvarandra, inbjödo en afton de båda damerna till en gentil supé i enskildt rum på en af hufvudstadens finaste restauranger. – Men ni var ju tre. De fingo vänta ända till öfver midnatt, men då vreds en nyckel om i låset och dörren öppnades ljudlöst. – Jag har så jag kan lefva godt och betala alla dem som hjälpa mig Och alla dystra tankar och ihågkommelser voro som bortblåsta från Haller. Här fanns lifsglädjen och lifsnjutningen, här var rikedom, helsa och skönhet. Och Satan gick med gravitetiska steg ut genom dörren efter att hafva tömt sitt vinglas. – Ja! Jag vill vara ensam med henne. – När? Men plötsligt ryckte han till. Pierre svarade icke. – Behöfver du pengar, fortsatte han, med af lidelse skälfvande stämma – så tag bara här! Städerskan blef förskräckt öfver denna djärfhet och drog sig tillbaka. – Hvad vill Ni af mig? – Jag skall betala Er. – Det vet jag inte.