mig, det hennes mening ingalunda varit att såra mig; ” låt mig nu höra det kära stycket ” bad hon derefter smekande, ” men sjung det icke med någon tårdarrande röst, så älskar min Gustaf det visst icke. ” Jag sjöng nu, och spelte det så länge, så bra, och så klingande, jag någonsin kunde; då jag omsider vände mig om, såg jag i skymningen S. sittande i soffan tätt intill Friherrinnan med, som jag tyckte mot hennes knä lutadt hufvud; jag steg upp, närmade mig med en underbar, ännu oförklarlig känsla, soffan, då Friherrinnan plötsligt uppstigande och ännu en gång kyssande min panna yttrade: ” Ser du min hulda Thilda, huru äfven Herr S. icke kan undvika lemna mig sin varma tacksägelse för det nöje jag och ingen annan vetat förskaffa oss; måhända skall detta stycke numera omtyckt af oss båda, blifva en orsak, att framdeles af dig oftare utföras. ” Vi återgingo derefter till de andre rummen, där ännu ett par timmar, under vanliga ämnen bortpratades. – Under hela den tid hon med läsningen deraf blef sysselsatt, sågs hos henne intet tecken till ovanlig rörelse; endast då och då, borttorkade hon med handen den kallsvett, hvilken i ymnighet öfverlopp hennes panna; ingen enda suck förrådde hvad det arma hjertat led; – efter läsningens slut räckte hon mig brefvet; ” se der! ” yttrade hon med dof röst, ” behåll det; nu vill jag för alltid lemna dig detta; – men denna! ” fortfor hon, i det hon med sorglig blick betraktade bilden, ” denna skall ännu i min dödsstund lisa mitt hjerta, ty, jag älskar dock den trolöse, till min sista suck! ” Men, nu var det äfven ute med hennes krafter; vanmäktig nedsjönk hon i mina armar. Baronen teg, liksom hade han väntat ett svar, men då intet sådant utföll, återtog han, omärkligt lutande sig framåt: ” Ni bevärdigar mig icke ens med ett svar, o Gud! ” Ack!