Den sjuke ligger och ser på honom med stora ögon, som så småningom fyllas av längtan. »Förstår Holm vad jag menar?» säger körkarlen. »Förstår Holm, att jag är den, som kan öppna alla fängelser, att jag är den, som kan föra Holm bort till en flykt, där ingen förföljare kan nå honom?» »Jag förstår vad du menar,» viskar den fångne, »men vore det inte orätt mot Bernhard? Du vet, att jag gick tillbaka hit, för att jag skulle bli fri på hederligt vis och kunna hjälpa honom.» »Du gav honom det största offer du kunde ge,» säger körkarlen, »och det är till lön därför, som ditt straff har blivit förkortat och den stora omistliga friheten redan bjudes dig. Du behöver inte mer tänka på honom.» »Ja, men jag skulle ha fört honom till havet,» säger den sjuke. »Jag viskade till honom, då vi skildes, att jag skulle komma tillbaka och föra honom till havet. Man får lov att hålla sitt löfte till ett barn.» »Du bryr dig då inte om att ta emot den friheten, som jag bjuder dig?» säger körkarlen och reser på sig. »Ack jo, ack jo!» säger den sjuke ivrigt och fattar tag om hans kåpa. »Gå inte! Du vet inte hur jag längtar. Om det bara funnes någon annan, som kunde hjälpa honom! Men han har ingen utom mig.» Han ser plötsligen upp med ett litet rop av glädje. »Min bror David, han sitter ju därborta!» säger han. »Då är det ju ingen nöd. Jag kan be honom hjälpa Bernhard.» »Din bror David!» säger körkarlen föraktligt. »Nej, honom kan du inte be om att skydda ett barn. Du skulle veta hur han behandlar sina egna.» Han avbryter sig, ty där sitter David Holm redan på sängens andra sida, lutad över sin bror, ivrig att kunna hjälpa honom. »David,» säger den sjuke, »jag ser för mig gröna gräsmattor och fritt, öppet hav. Du förstår, David, att jag har suttit här så länge. Jag kan inte stå emot, då jag blir bjuden att följa med ut i friheten utan att göra något orätt med det. Men det är det där barnet. Du vet, att jag har lovat.»