För hvarje odelad lidelse, ädel eller oädel, i menniskans bröst eger naturen en bild, men ej för de motsägelser, denna så trånga och dock så rika verld inrymmer. Och huru många äro icke dessa! Det qvinliga hjertat leker med sorgen, under det hon förnöjd i spegeln njuter af ett nytt halsbands sköna glitter, aftorkande tåren, som gör ögat skumt och hindrar det att se den granna leksaken; det manliga – stundom under en qvinnas veka barm – leker med glädjen, medan tärande bekymmer bo i dess djup. Hon låtsar harm och vrede, fastän brinnande af ömhet, han hycklar uppoffrande kärlek, och beräknar dervid likgiltigt dagens vinst – eller tvärtom – båda ofta glömmande, hvad de verkligen äro, känna och tänka, för den lånade rollen – för den af fåfänga eller motstånd stegrade ifvern förgätande, att rollen blott borde spelas. Ty oftast är det redan blott fåfänga, öfvermodig förtröstan till egen kraft, ringa mening om andras, begär att se den förra erkänd, den sednares svaghet medgifven, som inleder menniskan att bortbyta sitt egnaste bättre Jag mot en dess tillfälliga omklädnad. Sällan finnes ett hat mellan tvenne menniskor så starkt, att det ej till en god del är konstgjordt, påtvunget mot bättre viljande och vetande, och hvarje hvardagsharm, som varar längre än på sin höjd en half timma, är alltid en lånad drägt, hvilken menniskans efter tillgifvenhet trängtande sinne endast genom lång ansträngd öfning kan göra dräglig och passande.