Plautus och jag infunno oss på utsatt ställe ungefär samtidigt, då stod don Tennino redan där, och snart sågo vi två ståtliga ryttare nalkas, Ælius Gutta och Lucumo. Vår ledare uppmanade dem att rida i förväg, vi andra skulle följa efter till fots. Colosseum i månsken — nej man tror icke sina ögon, fastän intryckets trolska grandeur nästan ängslar en. När det blådunkla kvällsmörkret skingrats hade hemlighetsfulla skuggor stannat kvar i fördjupningarna, arkader och pilastrar avtecknade sig vita kring den belysta halvan av ellipsen, det hela ett omätligt rum under en sydländskt lågande natthimmel. Vilken syn, Cecilia! Påven går på och utlovar fyrtio dagars avlat åt var rättrogen besökare. Mig kunde det ju icke lugna, men jag bar en liten flaska centerbe-droppar i västfickan, dem sväljde jag. Vi samlades mitt på arenan. Herr nekromanten hade kostbar rökelse med sig, tände en eld, uppritade noggrant en cirkel på marken och ledde oss in i den, en i sänder, under mystiska ceremonier — tryckta referat av seansen ha redan utdelats i Rom. Så satte han ett pentagram i handen på Lucumo, som alls icke tycktes sentera förtroendet, oss andra befallde han att varsamt underhålla elden. Vi lydde naturligtvis. Besvärjelserna räckte mera än en timme, tusentals djävlar visade sig, hela Colosseum fylldes av djävlar. Och plötsligt förnams en svag viskning, vem den nu sedan gällde, antagligen Ælius Gutta: »Begär något!» Flärdfritt och enkelt begärde jag att få omfamna en skön signora, världens skönaste signora, mitt hjärtas dam. Det var väl icke för mycket begärt?