Han borde varit glad, han borde varit stormande glad. Han borde tagit henne i sina armar och skyndat sig att uppfylla sin egen önskan och hennes. Hennes? Hon hade kommit till honom med allvarlig och beslutsam min, som man går till en plikt. Inte i frikostigt övermod, inte i glad självklarhet, inte heller driven av något som var starkare än förnuft och blyghet. Hon hade kommit som gäldenär: hade man sagt a, måste man också säga b. Det var hennes begrepp om fair play och tacksamhet, och samtidigt hennes val av framtid. Där satt hon, ovanligt tyst och stilla, och såg ut att vänta. Och inom honom snörde något ihop sig, han var förlamad. Klart som om han sett tvärsigenom henne visste han, att han skulle ha förlorat henne i samma ögonblick han närmade sig. Han skulle inte förlorat henne i yttre mening, men på annat sätt. Kärlekens ömtåliga frukter, som långsamt höll på att mogna för honom och för henne, hade hon plockat av för att räcka honom, innan de ännu var söta och tunga nog att falla av sig själva. Han kunde se deras framtid. De skulle gifta sig. Hon skulle säkert bli en god liten hustru, tillgiven och glad. Tillgiven, men heller aldrig mer: långt inne i hennes medvetande skulle alltid ligga en fråga, hur livet skulle gestaltat sig, om hon inte varit tvungen att ordna sin framtid på det här sättet, om hon överhuvudtaget hade fått välja ... Och glad, men inte på det sättet han hade sett henne och anat henne: därför att hon aldrig hade fått mogna till den heta hängivenhet utan överläggning, som hon mer än de flesta var mäktig. Hade han inte sett hennes väsen i sådan överströmmande härlighet, skulle han inte nu ha gripits av förfäran. Då skulle han väl kanske tagit vad som bjöds och sedan handlat som en gentleman och nöjt sig med tillgivenheten och tyckt att allt var ganska gott ... Men han kunde inte. Han kunde inte göra detta mot henne, och inte mot sig själv. – Jag har ju alldeles glömt, att jag måste vara långt borta på Söder klockan två! ropade han och sprang upp, och fast hon fick något hånfullt i mungiporna, krängde han ytterrocken på sig och hjälpte också henne på med kappan. Det var bäst så, det kunde varit farligt att sitta längre framför elden. Ögonblickets klarsyn är en bräcklig tingest; den kan lätt övermannas av dunklare krafter.