Ja, det både kunde och ämnade hon göra och det innan Abbie fick chansen att ge henne avsked på grått papper. Och du " hon vände honom emot sig " sluta upp att oroa dig för mig. Emily sa ingenting men stirrade på honom ett ögonblick innan hon åter sköt Lucy framför sig nedför trappan, genom barnhopen och ut på gatan. Julen kom och gick och nyåret följde utan vare sig glädje eller munterhet, för sådant kan ingen skapa helt på egen hand. Tio minuter senare trädde hon in på Barratt &amp; Flynns kontor. " Nej. Då slappnade hon äntligen av och tryckte ena handen mot munnen och mumlade: " Å, Herregud! " Hennes far. Såja. Så gick hon tillbaka till stugan igen och skar sig två skivor bröd och lade ost på dem. " Rätteligen var mitt! " Det var konstigt men hon visste nu att det var det här hon hela tiden hade väntat på, hoppats på, omedvetet bett för, med hela sin viljekraft försökt att förmå honom till, detta att han skulle komma hit upp och möta henne ansikte mot ansikte. Annars tar jag den inte. " Hör nu på mig ", fortsatte hon och grep Lucys händer. Han gav till ett litet torrt skratt. Ena minuten var hon full av livsmod och trots och tänkte på allt det hon kunde göra och ämnade göra och i nästa kände hon sig alldeles nere och sa sig själv att hon ingenting var och ingenting kunde, att det var bäst att hon passade sig och inte stack upp, det var något som hon i sin ställning inte kunde tillåta sig, sak samma hur hon kände det, för när allt kom omkring så växte platser inte på träd. Hon var åter blossande röd i ansiktet när hon svarade: " Ja, jag vet det. " De bägge männen började gå åt Emilys håll medan Jessie Blackmore, efter att ha tittat långt efter dem, gick åt motsatta hållet. " Vad heter du? " Och det var ju bara naturligt. När hon inte svarade kom han och ställde sig framför henne och hon tittade upp på honom. Hyllan måste på något sätt ha välts omkull. " Och så kom hon och körde iväg dig? " Hennes leende blev bredare och hon sa: " Jag ... jag ska försöka att komma ihåg det. "