– Jaså, sa jag smickrad och låtsade som om jag inte var ett dugg nyfiken. Det är nämligen bästa sättet att få ur Ragnar något som han egentligen inte bör tala om. Gör man aktiva ansträngningar att få fram något, så känner han sig frestad och står manligen emot, men tiger man, känner han sig bara manad, och då går det ganska lätt. – Det måtte vara en outhärdlig nippertippa till fru, den där Stina, utlät han sig äntligen med halvkvävd röst. – Hur så då? sa jag. Jag har tvärtom alltid tyckt hon verkar rar och snäll – fast jag medger, att ingen av oss har då känt vare sig Karl eller Stina så värst länge. – Länge? sa Ragnar. De är väl inga mysterier heller. Inte behöver man ha sett Kalle Orvarsson mer än två gånger för att se vad slags karl han är: den där rättframma typen, lite uppbrusande, lite högröstad, men genomhederlig. En riktig svensk. En som man kan lita på. Hör man honom tala, vet man att det är sant vart eviga ord. Inte för jag vet, om det verkligen är lag på att alla högröstade typer nödvändigt ska vara genomhederliga, och hur man kan kalla en karl med stor slokhatt och klargrön halsduk för en riktig svensk, det begriper jag inte, men det betyder ju också mindre vad jag tycker. Det som retade mig så alldeles särskilt var i alla fall den där ögonblickliga och omdömeslösa sammanhållningen mellan karlar, vad det sen gäller – och jag, som inte hade supit tillsammans med Kalle och inte var karl som de båda bevars, jag anhöll helt hövligt om att få veta vad herr Orvarsson strängt taget hade sagt. För jämviktens och rättvisans skull insåg jag att det tills vidare var min plikt att hålla på Stina. Ragnar försökte samla ihop sina minnen. Att det tog sin rundliga tid, skulle jag förr i världen skyllt på tvekan att förråda en väns hemligheter. Nu tror jag ju snarare att han helt enkelt inte riktigt kom ihåg de enskilda dragen i historierna längre, utan bara hade ett visst allmänt intryck kvar. Till slut kom det droppvis i alla fall: