Blir hon hejdad, stannar honkanske i växten, men .med en hållning så käck, son1 stode hon blott i bidan på gynnsammare tider för att skjuta sin spira lika himmelshögt som kamraten vid hennes sida. Och björken håller henne trofast sällskap, följer henne sh godt hon förinar genom lust och nöd. Som späd planta biijer och vrider hon sig fram emellan stenblocken, finlammnd och smärt. Ofta hinner hon ej bli mera än en förkryi-npt liten varelse, som hänger hufvudet i stilla resignation. Ibland händer u81 ock, att hon, hiinnen till en viss höjd, icke finner mera näring. DA böjer hon sig och dör i sin ungdoms fägring. Men det ar hart niir otroligt, hur väl hon förstnr att söka sig fram i denna hårda, vresiga jordmh, där hennes rötter i alla riktningar hämmas af stengrund. All den möda det kostat henne att » kornma sig upp » laninar val. djupa spar i hennes hillning, men hur förvriden hennes hvitglansande stam än står dar till slut, graciös ar hon alltid, och det ser nästan ut som blandade hon med en kansla af triumf sina ljusa lockar med granens mörka. Vid hennes fot leka och svärma srng pyramidformiga enar sanlt; hela skogar i miniatyr af ormbunkar, lingonoch blAbarsris. Stundtals ställer sig en tvar och vresig ek bred och aselstark i hennes riig. Den står SA trygg i känslan af sitt sällspta majestät, men hvarken björken eller granen lbta störa sig diiraf, utan hylla sig fortfarande till hvarandra. SA viker skogen med ens aktningsfullt åt sidan för ett stycke odlad mark. Men den vajande siiden döljer ännu ofta i sin midt miinget förirradt jatteblock, mot hrilket liens egg i skördetid lägger sig. Sen kommer en bäck ilande, men det går icke sh fort som han skulle önska, ty hail tyckes ha till uppgift att. forsla sten liksom forsarne i högan nord föra timmer. Och midt i en vild stenöken ligger stundom en djupblii insjö och driimmer. Hvilket land af motsatser!