Orrarna började morgonspelet bakom Tjurkullen, det är där de alltid håller till under sommaren och förhösten, nötskrikorna flög mellan ekarna och en ringduva kom i snabb, klippande flykt. Ingenting tydde dock på att jag träffat och jag hoppas att jag inte gjort det. Men solen, den välsignade solen (för egentligen vill jag inte Tant Brun och hennes son nåt ont) skickade ett sökarljus rakt in i Ivans kikarsikte och allting blänkte och flimrade; han såg skuggor, suddiga konturer av älgar, men kunde inte skjuta säkert och försökte inte heller komma till skott snett bakifrån då djuren fortsatte in i granskogen. Han måste exponera sej. Vänd ut mot Stora fällan sträckte han än på det ena, än på det andra benet, putsade och pillade bland bröstoch bukfjädrarna och ruskade på hela kroppen. Tror ni bruna bilar går bättre än svarta, frågade han och ansåg uppenbarligen att jämförelsen mellan smålandsstövare och bilar var lyckad. För några år sen hade vi honom i ett avgränsat skogsparti och var ganska säkra på att han skulle gå till skott. Exakt fyra och en halv minut efter det jag sett älgarna försvinna small det vid Höga sten. Dessutom blåste det från älgen framför mej; vinden låg rätt. Ljudstöten hade blivit för mycket för den: blå och vit, en guppande spegel bland buskar och kratt ... Kanske inte heller den fanns kvar. Ögonblicken innan hade jag stått stilla och noga granskat träd efter träd. Jag kom efter att ha vadat över en forsnacke opp på en kilformad gräsmyr, vatten också på andra sidan, och följde den in mot en åsrygg med björkskog. Jag minns när Krona gjorde ett av de bästa drev jag överhuvud taget har hört. Den fina, engelska jaktstolen vajade betänkligt då finsmakaren ryggade bakåt och med äcklat ansiktsuttryck slöt ögonen. Idag blåste det kraftigt från söder och det såg ut som om ett oväder skulle komma. Då vi kom fram till Grytvägen hade Kalle från sitt pass hört älgen gå över, men inte sett den. En annan gång blev jag så arg på Lärjungen att jag blev stum. Sen lyfte jag varsamt vapnet och siktade. En jakthatare kan ta en sån bekännelse som intäkt för det oansvariga och primitiva i jägarens beteende " han vet ju inte vad han gör ".