Därför måste man till sist också känna sig trygg med sin inre liberala kompass.365 Björklund uttrycker här en föreställning om en ledarideal som lyckas balansera mellan att leda och följa, mellan att vara fri och bunden i förhållande till partiet. I det förra partiet, till följd av tillkomsten utanför riksdagen och framväxten som en folkrörelse, blir det väsentligt att partiledningen agerar mer lyssnande till partiet.289 Teorell resonerar också om hur folkrörelsekaraktären är betydligt mer påtaglig i socialdemokraterna (jämfört med moderaterna) .290 Detta i sig kan sannolikt också bidra till förståelsen av föreställningen att ledaren alltid måste se till partiet. Limitations and horizons of mid-term theorizing. In both parties there is ambiguity, with the leader being seen, on the one hand, as invaluable and, on the other hand, having no significance at all. Exakt hur ett fall skall definieras råder det delade meningar om i litteraturen. Samtidigt har vi hittills knapphändiga kunskaper om hur, liksom varför, det blir konflikter, enligt partiföreträdare själva. Uppenbart är hur de egenskaper de söker hamnar i konflikt med varandra, och hur delar av litteraturen således får svårt att fånga ett idealt partiledarskap i termer av egenskaper. Samtidigt är det ju få andra partier som hyllar individen på det vis som vi gör. 67 Och efter detta, under intervjuarbetets gång, har denna kreativa och utvecklande process fortgått. För folkpartieliterna är detta i alla fall svårt att förena och möjligen hänger det samman med att förmågan att t.ex. vara bra i TV bygger på en motsatt logik till att vara intellektuell eller visa på kunskaper. Inte minst om hur ambivalenta idealen är. Mona Sahlin, ” Mona Sahlins linjetal. ” Socialdemokraternas extrakongress 2007, den 17 03 2007. Vanligt förekommande har också varit att studera hur en politisk ledares föreställningsvärld påverkar ledarstilen (primärt m.a.p. utrikespolitik) t.ex. Preston (2001), Rosati (2002), Schafer &amp; Walker (2006). 233 av partiet och det mest naturliga är väl sålunda att personen i fråga lyssnar till och följer sitt parti, alltså sina mandatgivare. Peter Strandbrink (1999) Kunskap och politik.