Han sätter sig ogeneradt i en ledig bergère och börjar konversera artigt och okonstladt. Det finns ingenting affekteradt, cirkladt eller sirligt i hans väsen, men icke heller någonting särskildt fängslande i hans tal. Det rör sig till en början mest om den lilla världen närmast omkring dem; men han tillmäter icke ämnet större vikt, än det förtjänar, och hans personlighet står öfver hans ord. Han är så hemmastadd och så säker, att hennes nerver förnimma en egendomlig trygghet i hans närhet. Han gör intryck af någonting stort, tungt och starkt; af en man, som icke liknar alla andra och som har mod att vara den han är. Han skrattar åt mycket, som andra människor taga imponerande allvarligt, men till gengäld tager han ofta allvarligt, hvad en annan skulle ha skrattat åt. Han är icke en tanklös spefågel, men icke heller en moralist, som väger på guldvikt och fördömer. Han har friska kinder och hvita tänder och ett vackert leende. Framför allt har han ett par ögon, som tyckas kunna se igenom henne och läsa hennes hemligaste tankar. Likväl känner hon ingen förlägenhet inför hans blickar, tvärtom. Medan samtalet glider vidare, är det som om hvart ord vidgade den idékrets, inom hvilken det i början rört sig, den lilla världen krymper ihop, försvinner, och någonting stort, vidt och luftigt öppnar sig för tankarna. Han talar om andra länder och andra städer, om människor, som han träffat, och händelser, som han upplefvat i den stora värld, han sett en glimt af under sin resa. Han nämner namn, hvilkas rykte redan flugit öfver jorden, individualiserar för hennes inbillning dragen af dessa berömda franska filosofer, som han träffat i Paris: herr d’Alembert och monsieur Diderot och abbé Condillac och friherre Holbach, skildrar dem som människor med mänskliga svagheter, sådana han sett dem vid det officiella gästabudet i Yorkska palatset, skrattar åt snillenas inbördes afund och enstämmiga smicker för »den nordiske Trajanus». Men samtidigt skymtar det fram bakom hans ord den djupaste beundran för dessa människors verk.