I medlertijdh hade heerden numeera frij in och uthgång, när honom så lyste och syntes så som hans förra lycka ville åter fullkomligen få sin blomster. Dett hände sig att Aristobulus eengång fördreeff sin tijdh medh Celadon i kortspelande, settandes på spell een heel hoper medh Jungfrur; omsijder satt Celadon Stratonice mz hemligit nampn op, och spelte de båda om henne. Celadon vant henne, att Aristobulus måste nedhleggia alla sina koort, hvilket icke litet frögdade heerden, serdeles att han henne i fampnen mz sig vant. Då han i sielffva Stratonice närvaro icke kunde hålla sig, uthan spratt up och begynte hierteligen glädias, slåendes händerne tillsamman mz frögdeligt löje. Samma aftonen öffvertalar han henne och vinner, att hoon fölliande dagen ville låta rijta af sig, det honom ock så temligen lyckades. Ach, huru ville heerden i så godh giffven lägenhet någorlunda haffva uthlåtit sigh; men tordes icke för de närvarande spejares, i synnerheet Egerise, skull låta märckia sig, efter de nu redan temligen begynte komma mz deras amour under vädret. Ögon allenast mz een bruten opsyyn, iempte suckar, dragne af innersta bröstet, gåffvo hans åstundan väll tillkänne. Sedan belätet någorlunda vaar förfärdigat, kommer een och bådar dem, att de föliande dagen mz Selenista till Megara resa skulle. Dett vaar för Celadons rosor bittre törnestyng och bitter malört efter honungen. Men hvadh skulle han göra? Hans tröst var, efter han hade contrefeyet efter henne, hvarmz han doch sina ögon litet vederqveckia kunde. Altså reesa de fölliande dagen bort, och det heerden deste hårdare qvälia, att han icke fick taga någon affskedh aff dem. Gick derföre i eensligheet och sång, valedicerandes, denne ode: