Hvem har skickat er hit? » Men kanske han gör det ändå. » Dansen var slut och Sten förde sin rodnande dam tillbaka till hennes fars sida. » Åh, att vi ej genast tänkte på det », – utropade han. Det skulle man gudbevars inte veta utaf, men nu måste han ju säga det. Han hade redan från sin tidigaste barndom fått lära sig, om han också icke mycket trodde på det, att den, som inte i ödmjukhet böjde sig för kungen och prästen och disponenten och förvaltaren, han satte sig upp mot gud och kristendomen och skulle aldrig komma in i himmelens härlighet. Han tänkte sig om en stund, för sista gången grubblande på hvad han skulle göra. Men de voro af den gamla stammen och hyste den gamla goda vördnaden för bruksherren, den vördnad, mot hvilken den uppstudsige sonen förbrutit sig, och för hvilket han nu fått sitt afsked från Boddeby bruk. Deras kamrater hade så småningom försvunnit före dem neråt, och Hornberg, länsmannen och deras spion voro ensamma kvar. Men den uppoffringen och kvalen och grubblet däröfver, det omtöcknade så småningom den svaga och milda flickans förstånd, och denna kväll, då hon så småningom uppfattade den kärlekshandel som försiggick och till sist på afstånd såg Sten omfamna och kyssa hennes förra härskarinna, då bröt vansinnet fullt ut, detta ohyggliga, skimrande vanvett, där den olycklige tror sig vara stor, mäktig och lycklig, men dock är den olyckligaste af alla. » Det var intet mord, intet försök, intet En själfförvållad olycka var det. » » Ni äro skyldiga att lyda dem i allt. » Ursinnig rusade löjtnanten kring i sitt rum och bjöd till att tänka efter, hvad han nu hade att göra. – » Hålla med, det är nog flera än vi det. Här och där försökte man antända uthus och dylikt, och sedan sträjkbrytarne och soldaterna till sist börjat draga det kortaste strået, vände man sig äfven mot själfva herrskapsbyggnaden. afhuggna satser han fick fram, satt i en ytterligt spänd väntan. Flera gånger var Sten aldeles inpå Hornberg, men denne tycktes ha fått vingar – så bar det af för honom, utför.