Frågan om den allmänna nationalekonomiens huvudstycken äga någon » värdefri » allmängiltighet, ligger emellertid på ett annat plan. Tag t. ex. frihandelsläran. Enligt denna uppnås vid ekonomisk frihet största » nationalinkomst », vilket otvivelaktigt för människor i allmänhet ter sig eftersträvansvärt. Om själva grundtanken är riktig, synes det orimligt, att det hela skulle falla enbart därpå, att begreppet nationalinkomst icke kan tillfredsställande uppklaras. Kunna vi ej möjligen reda oss med erfarenhetsmässiga praktiska förenklingar och med Irving Fisher » med det sunda förnuftet hugga av våra gordiska knutar » (Myrdal s. 154)? Om man t. ex. kunde hävda, att vid ekonomisk frihet praktiskt taget alla viktiga varuslag produceras i kvantitativt större omfattning än eljest, eller än hellre i större omfattning i förhållande till det nedlagda arbetet, sålunda billigare, utan att fördelningens ojämnhet därigenom främjades, kunde den ekonomiska frihetens övervägande om ock begränsade gagnelighet enligt människors gängse uppskattning sägas vara bestyrkt. Men även ett sådant approximerat sammanhang är givetvis minst sagt mycket svårt att vetenskapligt ådagalägga. Över huvud kan man kanske än mer än Myrdal räkna med tillvaron av allmänt gällande värderingar och därigenom förenkla problemet. Det gäller dock att härifrån strängt avskilja alla politiska särintressen, hur förklädda de än må vara. Myrdal synes benägen att tillmäta särintressena ett lika stort rum som deras bärare själva göra anspråk på. Den klassiska » harmoniläran », enligt vilken i grunden alla människors ekonomiska intressen, rätt förstådda och sedda på lång sikt, ginge i en och samma riktning och sålunda de vanliga föreställningarna om en ständig ekonomisk kamp mellan olika klassoch gruppintressen bottnade i bristande ekonomiska insikter, står hos honom ännu lägre i kurs än den klassiska värdeläran. Om allt det, som fattas som särintressen, verkligen med rätta är det, d. v. s. om de äro grundade på skapliga insikter i de ekonomiska sammanhangen och om de icke kunna tillgodoses annat än på bekostnad av flertalet övriga samhällsgrupper, skulle nationalekonomiens huvudsakligaste praktiska uppgift bli att betjäna dessa särintressen med närmare anvisningar om de ekonomiska sammanhang, inom vilkas ram de olika grupperna skola söka få sina önskemål tillgodosedda. Blott upprätthållandet av ett stabilt penningvärde, av ekonomisk fred och andra näringslivets allmänna livsbetingelser kunde då möjligen förbli höjda över den ohöljda intressepolitiken.