Uppkommen på platån fann han snart en annan bergsskrefva, där boen voro lättare tillgängliga, och ur dem plockade han ett tjog. Och med hufvudet lutadt mot hans skuldra grät hon ut i långa, stönande suckar. Att han bar någon i sina armar märkte han ej; då han lyftade upp miss Elisabeth, följde han omedvetet sin natur, som bjöd honom att beskydda henne; han var den starkaste af dem båda, och han bar henne blind och döf för allt utom tvänne oklara förnimmelser: att fly och på samma gång söka rädda sin följeslagerska. Tusen pund – hej san! Hon talade i myndig ton och han lyssnade vördnadsfullt; hon var af en högre ras och det tillkom honom att lyda och utföra hennes befallningar. – Hon gned häftigt sina ögon, det var ej möjligt annat än att en synvilla bedrog dem. Han visade ej den glädje, hon väntat, och hans återtåg var mer än klumpigt. – Herre gud, lilla miss, ä ’ hon sjuk å ’ lessen, fortfor Lind på samma sätt som förut. – Det låg stormande fröjd i hennes stämma och tacksam räcke hon honom sin högra hand, som han okonstladt fattade och tryckte. – Vi äro ju två människor, hör ni det, Lind, människor, vi äro precis lika goda, inte sannt? Och framför henne låg hafvet, öfver hvilket morgonsolen droppade guld och där glittrande böljor lekte ystra lekar, medan bränningarne sjöngo sina dystra sånger. Elisabeth hade ej hört honom, då han kommit tillbaka under kvällens lopp, och när hon äfven om morgonen fann honom borta, blef hon tankfull. Men jag gjorde intet, jag är en åttadubbel människodråpare, ty äfven mitt lif är tillspillogifvet, jag är inte värd att nämnas människa längre, jag går. Bakom honom, närmare henne, flåsade en axelbred irländare och närmast fören halflåg mot relingen hennes räddare, som hon visste hette Lind. – Joho bevars, nog för att det funnits trohet, sade en röst midt i rökmolnen från ett dussin pipor och cigarrer – det skulle bestämdt vara inskränkt att förneka det. – Numro ett, räknade Lind efter en stund.