Tiden, denna urgamla Gud, hvilken aldrig tröttnar vid sin oupphörliga vandring, som skrider framåt och aldrig tillbaka, framåt mot sitt föresatta mål, och, sjelf alldeles likgiltig för de förhärjningar han anställer, trampar på menniskoflitens skönaste anläggningar, förstör snillets herrligaste uppfinningar och, i medvetande af sin allmagt, mäter banan med jättesteg, utan att bekymra sig om den förödelse han anställer bland tingen; likgiltig som det stora, af mekaniken drifna hjulet, hvilket blindt fortfar att rulla, om äfven en olycklig menniska fastnat mellan dess kuggar och sönderkrossas, så framskred tiden, nu såsom alltid, allvarlig och stum. Han gick, efter att några ögonblick forskande hafva betraktat flickorna, fram till Hedda Svana, dotter till den förut omnämda frun som ägde en kaffeservis, lika vacker som borgmästarinnans, och svängde sig med henne i en munter polska, hvilken vid hans ankomst blifvit afbruten, men som nu åter börjades med stormande fart. hvad ville de icke för att hjelpa deras älskling? Snart stod den läckra och landtliga måltiden der så vinkande och inbjudande, och Lincoln berömde Hempels omtanka och artighet. Sömnens Gud! Så fåordig, stilla, sedig och ordentlig den förre var, likaså stortalig, bullrande, oblyg och utsväfvande var den senare. De unga döttrarna vid hennes sida Med nålen flitigt sträfvade, och nändes. Föräldrarne voro döde, och gossen hade, genom gubbens efterlåtenhet och illa förstådda ömhet, blifvit hvad han nu var. ” De penningar ni sist hade den godheten att sända honom, begagnade han icke; emedan han, äfven under den tid han var beröfvad friheten, ägde, utom den, allt hvad han behöfde. Der det förrostar och nytta ej gör. – Om Agnes älskar honom? Derföre Jag skulle här träffa mina tankars, hittills blott anade, ännu aldrig skådade ideal; jag skulle här få se Clara. ” Der skall du, i helig sympathi, Dela systerligt min fröjd, min smärta. – Hvem betviflar det?