Brock ville nu taga Lokes hufvud. Loke erkände, att han förbrutit det, men han fäste domstolens akt därpå, att vadet gälde hufvudet allena, men att han aldrig lofvat, att Sindre eller hans ombud finge skada halsen. Halsen var Lokes egendom, och öfver den hade ingen annan än han själf rätt. Ej häller hade Brock rättighet att fördärfva hufvudet, utan blott att »taga» det. Brock invände, att han icke kunde taga hufvudet, utan att halsen skadades. Loke genmälde, att det skulle han ha tänkt på, när vadet ingicks; nu var det för sent. Gudarne hade att döma äfven i denna sak, och de dömde så, att eftersom Loke icke satt sin hals i vad, så hade Brock ingen rätt öfver den. »Med hans hufvud står det mig likväl fritt att göra hvad jag vill, om jag blott icke fördärfvar det», sade Brock förbittrad; »och det bästa jag med det kan göra är att täppa det gap, hvarifrån lögn och smädelse flyta». Brock tog upp en knif och en tråd och ville sticka hål på Lokes läppar för att sy ihop hans mun. Men Loke förstod att göra sig så pass hård, att knifven icke bet. Då ropade Brock på Sindres syl. Och är det ett bevis på hvilka utomordentliga konstvärk Sindres värktyg voro, att sylen på kallelse kom genast från hans underjordssmedja till Asgard och stannade i Brocks hand. Brock hopsydde Lokes läppar och gick bort, föga glad åt ärendets utgång. Lokes läppar vordo snart åter fria; men ärren efter Sindres syl gingo aldrig bort. Munnen fick det fula utseende, som anstår en försmädares, och Lokes fagra utseende var från den dagen skämdt.