»Dumhuvud! Jag ger fan, vem som vinner! Jag ger fan i alltsamman. Jag är dödfärdig, jag. Men jag vill inte, att Judith skall få veta – Du är så god och hittar på någonting. Du är så god och hittar på någonting. Jag är för trött nu, jag –» Han ser verkligen eländig ut. Jag söker lugna honom, så gott jag kan. Naturligtvis finns det väl någon utväg. Detta hände på måndagen. Fru Judith skulle stanna borta ett par dagar. Gubben somnade. Jag satt hela kvällen vid hans säng. Och grubblade. En gång vaknade han, och jag kunde förstå, att han i halvslummern jagats av mina tankar. Det var som att fortsätta ett samtal. Han sade: »Nej, ser du, nu vill hon ut. Det är – det är en svanesång. Och det kan ingen människa hindra. Inte ens att jag skulle vilja –» Senare tar han plötsligt min hand och säger: »Du förstår ju, Loewen, det är så länge sedan jag hörde ett gott ord från Judith. Vi ha varit inhyseshjon i samma hus. Främlingar. Så där – liksom bekanta med varandras bekanta. Släkt med släkten. Men att stå där med skammen. Eller ligga där med skammen. Jag var förtjust i henne, må du tro, mycket förtjust i henne. Förr – då vi rymde hon och jag –» Han börjar gråta. Det är sjukdomen, säger han som ursäkt. När jag skulle gå ned till mig, stötte jag emot någon i gången, som var alldeles mörk. Herr Jacobi! Han uppgav, att han följt Mary hem från skridskobanan. I hastigheten hann jag icke besinna, hur orimlig denria förklaring måste vara. Men jag sade: »Lämna ni Mary i fred, min bäste herr Jacobi. Vet ni vad ni mest liknar? Jo, en inbrottstjuv.» Han skrattade. Han frågade, om jag visste vad jag liknade. Den frågan brände till i mig. Jag är ju en så att säga lagligen erkänd inbrottstjuv. Det var emellertid icke hans mening att förolämpa mig. Han sade: »Ni är mycket lik en hedersman, som går vilse i en mörk gång. Tag mig i handen. Jag hittar i mörker som katten.»