– Jo ni lagkarlar ären roliga ni. Det måste vara en skön sak att tolka missgerningsbalken, blott man slipper att tolka den för sig sjelf. Till exempel dess ljufvare punkter. Paragraferna vet jag icke. Häradshöfdingen afhörde detta med ett småflatt, men triumferande skratt. Med en snusförnuftig min inföll han: – Än herrar läkare då. Predika måttlighet för andra och sjelfva spotta de, ta mig fan, inte i glaset. – Hvad skall vi tala om andra – menade handlanden – hållom oss blott till prester. Se de kunna då predika och varna, men sjelfve tro de inte derpå, åtminstone lefva de inte derefter. Herr handlanden hade fått en särdeles afsmak för allt hvad prester hette, alltsedan, litet efter hans andra cession, en prest, hvilken kände litet till mysterierna, icke kunde försaka det nöjet att i sin predikan använda vissa förmaningar, som undransvärdt passade in på cessionsfall. Emellertid blef handlanden liksom litet haj, när omedelbart efter hans deklamation emot prester, en prest trädde in. Doktor Chinin var väl i allmänhet litet dryg af sig; men detta fel märktes icke, då han druckit, ty då var han så familiär som trotts någon. Kanske skulle äfven i nyktert mod doktorn varit temligen «nedlåtande» emot en simpel landtprest, men nu så kunde såsom sagdt ingen förmärka något sådant. Tvertom, han omfamnade honom, kysste honom och affekterade en bekantskap från ett fordom, hvilken visst icke hade ägt rum i en så intim grad, som doktorn nu lät påskina. Emellertid skall ingen tro, att vår doktor var öfver sig trakterad ... vinet hade blott gjort honom upplifvad och förtrolig. Han var nu i sitt angenämaste esse. Erik framförde sitt ärende, och doktorn sade sig vara beredvillig att följa med genast, sedan middagen blefve slut och sedan det blefve hemtadt ifrån apotheket, till hvilket han genast satte sig ned att skrifva recepter. Dessa recepter skref han med en skyndsamhet, hvilken tycktes bevisa, att han redan var en ganska van praktikus. Erik skulle dock tyckt om, att han funderat litet mera.