Till och med Annas buttra och sorgbundna ansikte lyste upp. Det började falla ljus över hennes tillvaro. — Men ... då får du ju aldrig sällskap med de andra, bara med mig jämt. Och besvärligt blir det för dig, invände hon. Ester skrattade. — Jag tycker det ska bli bara roligt, förklarade hon livligt. Jag kommer ju också själv att bli ännu säkrare på det sättet. — Som om du behövde det! Du som kan jämt! Om du visste vad jag avundats dig det! — Nu ska du inte behöva göra det mer, för hädanefter ska du också kunna, förklarade Ester muntert och tryckte Annas arm, som icke längre hängde slak och ovälkomnande, utan nu till och med besvarade tryckningen. Esters metod visade sig vara utmärkt, och Anna visade sig vara långt ifrån så dum som hon själv och andra trott. Hon lärde sig efter Ester, var så ivrig att lära. Och hur hänförande kändes det ej, då hon började kunna på läsningen! Hon fick se ogillandet i lärarens ögon förbytas i gillande. Inte var hon så säker som Ester och inte kunde hon alltid svara, men hon behövde ej mer stå med skammen, hon var ej längre bland de sämsta, snart nog kom hon att höra till dem pastorn ansåg sig ha glädje av. Läsningen, som hittills varit en pina för Anna, blev nu ett intresse, ja, en glädje. I stället för att se fram mot läsdagarna med något liknande ångest, längtade hon nu efter dem. Att slippa ifrån det vardagsgråa släpet hemma för några timmar, att få gå arm i arm med Ester och lära läxorna, att sedan kunna dem och se sig stiga i pastorns aktning, att ha sinnesro att höra på vad han sade, det var värt att leva för.