Ute på gården gick de andra ungarne i all sin oskuld och visste intet ondt utaf. Jonas lagade så, att de packade sig undan och själf stod han midt på gården och väntade smällen. Men det blef ingen på länge. Hur det kom sig, förstod inte Jonas, men smög sig tvekande till fönstret ock tittade in. Ja, katta låg där hon låg, hon, och flaskan bredvid. Ingenting brann och ingenting glimmade. »Det är bäst att akta ögona här», tänkte Jonas och dök ner. »Här är ingen fara», tänkte han och dök upp. Katta låg där hon låg och flaska bredvid. »Om jag skulle gå in» — ja, och så gick han in, men stannade väl tio gånger och väntade smällen. — Men då han tittade in genom dörren låg katta där hon låg och flaska låg där hon låg. Ulltråden hade inte brunnit längre än till korken. Jonas insåg att han skulle ha bättre tråd, men under det han sökte, kom morsan gåendes. I häpenheten slängde han flaskan in i bakugnen rakt på glödhögen, räckte lång näsa åt katta, som låg där hon låg framför öppningen och marscherade med frank uppsyn och hastiga steg förbi käringen på stugubron. Käringa såg på pojken, att han hade haft lite raktik för sig och skyndade sig in för att se hvad det var för något, innan Jonas skulle komma utom strykhåll. I detsamma käringen steg in — pang!! Ugnen var som en stor pistol; det stod eld och rök ur den och katta — förladdningen! — flög tvärs öfver golfvet i andra väggen, som en kula, omgifven af eldslåga. Käringa kastades på sin bak där hon stod, så att det sa ’duns i golfvet. Nu kan tänka !