– Rätt, anmärkte gamle Sullivan till de karlar, som skockat sig kring liket, medan detta upplyftes, för att kastas öfverbord. – Denhär Becker påminner mig om kapten Laurent ... han gjorde kort process, han också. Har ni hört talas om kapten Laurent, gossar? Det var den käckaste karl, som någonsin trampat ett däck, och hans like kommer bestämdt aldrig mer i verlden. Jag seglade under honom vid ett tillfälle, då han blef angripen af två spanska galerer, hvardera på 60 kanoner. Hvad tror ni han gjorde? Jo, han ställde en karl, en glad och öfverdådig djefvul, lik denhär Felix, med brinnande lunta vid krutdurken med order att vid första vink spränga oss i luften, och så säger han till oss: „midtemellan de begge skeppen skola vi segla och skjuta till höger och venster!“ Och knappt var detta sagdt, förrän det skedde. Spanjorerne väntade icke en så djerf manöver, och vår handgevärseld tilltygade dem så illa, att de rent af förlorade besinningen 35. Vi kommo undan och kapade en timme derefter midt för deras näsa en spansk silfverskuta, utan att de lagade sig till att komma den till hjelp. Vid middagstiden inträffade en så hastig omkastning i vinden, att Scylla för en stund blef liggande i jern. Detsamma inträffade med Algernon Sidney, men såsnart denne fått segeln ombrassade, sköt den hastigare fart, och afståndet minskades åter med några kabellängder. Drake lät nu kalla besättningen akterut. – Kamrater, sade han med hög röst, – det fartyg, som pressar oss i kölvattnet, är detsamma, hvars båtar vi gåfvo en minnesbeta, då vi lågo under Vermdön. Det söker strid med oss; det vill hämnas. Jag känner er ännu alltför litet, men jag är öfvertygad, att J ären stridsdugligt folk. Huru många af er ha förut luktat krutrök? Alla sådane gå åt babordsidan!