En del av texterna har tidigare varit missförstådda på grund av okunskap om dövhet. » Gubben Amable » skriven av Guy de Maupassant på 1880-talet är den sista berättelsen i boken. Tinnitus gjorde henne förvirrad och hon talade besvärande högt i kyrkan enligt prästen, som därför föredrog att bikta henne i sakristian. (1844) som handlar om två barndomsdöva som firmer varandra mot alla odds och trotsar alla fördomar. Gubben har inga moraliska skäl om utomäktenskapliga förbindelser, utan det är kostnaden för den extra munnen att mätta som han vänder sig emot. Recensent: lektor Henrik Hansson, Hälsohögskolan, Stockholm. Bo Andersson, Åsa Hammar, red. Papegojan förblir efter alla motgångar Félicités stora tröst - även som uppstoppad och halvrutten. Mn personliga favoritnovell i samlingen är Alfred de Mussets » Pierre och Camille » Den inlevelse och realism som författarna ger prov på, gör att man funderar om det inte fanns levande förebilder till de barndomsdöva karaktärerna Gerasim, Pierre och Camille samt de vuxendöva personerna Félicité och Amable. Bo Andersson nämner till exempel att Sven Söderman (1894) skriver att » Pierre och Camille » är en av Mussets svagaste verk. Camilles barndom är dyster på grund av att hennes far anser att dotterns dövhet är Guds förbarmelse och hans personliga olycka.