Därefter blef Bengt Vik stående tyst. Blicken skimrade fuktigt. Kanske drömde han den dröm, som var ett med hans lif: att en gång få med sina lekamliga ögon skåda de hvita stodernas land, Dantes och Cæsars land, solens och de blå skuggornas, linjestorhetens, som fyllde hans själ med vår. Hvart år, samtidigt med att solstrålar började visa sig i fönsterkarmen på presidentens dystra arbetsrum, kommo kartor och resetabeller som trollade fram på bordet. Lydia listade sig in, så begynte de båda att resa – för stängda dörrar. Det var en strålande färd öfver sjöar och länder med jättetorg och lysande vagnar och trånga dalar med hornlåt och getter, och skyhöga berg med snö – men man frös ju inte? Nej, man frös icke, det var det underbara, man frös aldrig, och så kom man till det blå landet, det evigt blå, där hvarenda parfvel är en Eros, och frukterna hänga guldgula och allt sjunger. Där var man riktigt lycklig? Ja, där var man lycklig. Lydia drog en lång lång suck. – Men i år resa vi ju verkligen? sade hon otåligt. Och presidenten gick till fönstret och böjde sig in mot rutan för att öfver hustaken skymta en bit af himmelen. – Nu drillar nog lärkan öfver frusna gärden, sade han sakta – ack, då blommar magnolian. Men hur den fattige ämbetsmannen reste, hann han aldrig fram. – Tag nu god natt. Med dessa ord offrade drömmaren åt sitt Pantheon fyra slängkyssar, och den lilla följde troget föredömet. Då de återvändt till salen såg presidenten plöstligt bister ut. – Har Lydia ätit sill i papper nu? Hennes hjärta sjönk lågt och hufvudet följde efter. – Se så, inga fasoner, ut genast med sig, snäste Bengt Vik men räddade sig i samma ögonblick från skådeplatsen. Lydia sprang bort och fick fatt i det förskräckliga, blundade och svalde.