Uno berättade i dag att Axel Lundegård reste hemifrån i går, för att icke mera återvända. Han och fadren hade kommit i ordvexling derför att sonen ville ha penningar att fortsätta sina studier för, följden blef en brytning. Ingen vet hvart Axel rest men Uno hade några rader från Justus i går, deri denne bad att få femtio kr. af tafvelpengarne ty han och brodren ämnade resa bort samt äfven göra en tripp till Köpenhamn. Vid frukostbordet afhandlade vi detta ämne och Uno uttryckte sin undran öfver hvad der månde bli af den unge mannen. Jag gissade att han blir en ”röd” tidningsskrifvare. Framtiden får visa om jag har rätt. Det är stor skilnad på att tala om småfolk och storfolk. Om de förra kan man säga hvad man vill, ogeneradt presentera dem i tidningar och böcker, utan att någon gör sak om det. Signalementet passar också in på hundrade, namnen med, der finnes tjogtals af dem i hvarje socken. Med storfolk är det deremot helt vanskligt och i hvarje ögonblick måste man tänka på att modellstudien icke får blifva ett porträtt. Det är som att gå på nattgammal is, man kan vänta sig en kall öfversköljning när som helst. L.P.s recept på brefskrifning. Man börjar med en aforism, en paradox om man så vill, eller i alla händelser med ett originelt yttrande som slår an och med ens griper läsarens intresse. Derefter kommer det hvarom man egentligen skrifver eller allt hvad man har att framställa och berätta. Till sist afslutar men med några hjertliga ord, hvilka fullborda det behagliga intrycket genom att qvarlemna ett varmt, vänligt minne. Hon såg en främling i trädgården. En gammal man som såg helt prydlig ut och såg sig omkring som en den der sett stället för många år sedan och så betraktar alla de förändringar som inträdt. Förgäfves sökte hon genom otaliga frågor få reda på främlingen, men ingen kände honom. När han gick sprang hon från det ena fönstret till det andra och vid det sista kröp hon upp och ned längs fönsterbågen som en mask, bara för att uppfånga ännu en skymt af honom.