»Ä’ de inte söta,» sade hon, när hon visade dem för fröken Betty. »Och tänk så bra de komma till pass till utstyrseln. Nu har jag ett halft dussin. Det är så trefligt att ha allting dussinvis.» »Ett halft dussin?» sade fröken Betty undrande. »Ja, det blir det med dem jag fick af Larsson. Tänk, de ä precis likadana.» Fröken Betty log. »Men då kommer väl Hedda att blanda ihop dem.» »Nej bevars, jag märker ett svart kors på Larssons, så känner jag nog igen dem,» sade Hedda. Och det dröjde verkligen inte länge, förr än fröken Betty en dag öfverraskade henne, under det hon satt och märkte sina svarta kors. Men då Hedda fick se henne, torkade hon sig i ögonen med afvigsidan af handen. »Ja, se fröken, jag kan inte hjälpa det,» sade hon. »Han var i alla fall så stilig, och jag tror aldrig jag tyckt om någon så vådligt mycket, som jag tyckte om honom.» OM JULEN BLIR VÄRLDEN SÅ GOD Såg han henne eller såg han henne inte? Hon måste kasta en blick bakom sig fastän hon hade så brådtom med alla julklappsuppköpen. Där gick han, den stackars farbror Sixten, kutryggig som en gubbe och smög utefter husraden på andra trottoaren. Hvad han såg gammal ut, nästan hvithårig, fastän han knappt fyllt femtio år! De hade tagit på honom förfärligt de där fyra månaderna i fängelset för försumlighet mot borgenärer. Ja, stackare, det var ju naturligt att det skulle kännas hårdt! Visserligen påstods det, att han varit mera slarfvig än egentligen brottslig, men fängelse var ju fängelse i alla fall. Och nu gick han där och drog sig utefter husväggarna, som om han velat göra sig osynlig och ville be alla mötande om ursäkt för att han inte kunde göra det fullständigt. Han hade bestämdt sett henne men vändt bort hufvudet för att slippa hälsa.