Och lärjungen tycker inom sig, att det var nonsens, då A-moll uppgafs sakna förtecken, men likafullt hade två % på sin väg uppåt, hvilka dock slängdes på nedgåendet. Om man nu reflekterar öfver denna anomali eller inkonsekvens, så finner man, att ett hvilande A-mollackord existerar, men A-moll som tonart icke, ty så fort ackordet rör på sig (modulerar), så är man inne i D-moll och E-moll o. s. v. Om det nu inte finns några tonarter, så är förtecknet betydelselöst och kan falla bort. Emot detta har man invändt, att tonarterna hafva hvar sin särskilda färg, som icke är beroende af tonhöjden, och att en tonsats måste sluta i samma tonart som den börjat. Hvad tonarternas färg beträffar, så är den för länge sedan uppdagad vara en villa. Mozart skref sålunda ett Concertante för viol och altviol i Ess-dur, men vid utförandet lät han stämma upp en half ton för att få mera klang i instrumenten. Det var således likgiltigt. Lika litet ha Mozarts operor lidit af den nya orkesternormal-tonen, då stämgaffelns A klingar en half ton lägre, så att Don Juans " Du bör ej fruktan bära " numera sjunSom exempel skola vi ta ur högen " Lacrimosa " ur Mozarts Requiem. ges i den " öfverjordiskt högtidliga " Ass-dur, under det den på Mozarts tid sjöngs i den " täcka, ystra, af lefnadsglädje sprittande A-dur ". (A. Mankell.) Att en tonsats måste sluta i samma tonart, som den börjat, är gammalt pedanteri, ty örat minnes icke tonarten från styckets början, då utvikningar i alla tonarter ägt rum på den långa vägen. Lika full af pedanteri synes harmoniläran vara, som talar om tillåtna och otilllåtna tonsteg och ackorder, under det örat fördrager allt, som har en öfvergång, och har hittills fördragit det.