från Finlands sista strid. Der går han fram, en skugga af förgätna hjeltars tid; Men än så hög, men än så varm att hvart hans blickar gå, Der skyllrar furan vördnadsfull och drifvan blixtrar då. På mossig sten han sätter sig, och hjessan silfverljus Så skönt och tankfullt böjer sig vid höga furors sus. På kinden rullar tyst en tår, men ögat hvilar gladt På högtidslugnet alltomkring i stilla stjernljus natt. Då talar han: jag helsar dig, mitt hjertas stolta brud, Du fura mörk, du natt så skön, du vildmark i din skrud! Jag känner dig igen, mitt land, säg, känner du också Din unge kämpabrudgum i den trogne gubben grå? Ack många år ha flytt, sen sist jag såg en natt som nu. Mitt hår blef hvitt, min panna blek, – blott evigt ung är du; Ännu så ung, så skön som då mitt svärd för dig jag drog, Och varma, röda kyssar af mitt hjerteblod du tog. Det är förbi sen många år; ett annat slägte står Med annan håg, med annat lif i Suomis nya vår. Den strid de kämpa är ej min, – ty evigt, hvart jag går, Bland brutna svärd, förspilda lik, vid Oravais jag står. Nyss satt ock jag en vördad gäst på stugans halm hos dem, Såg hopp och glädje bo ännu i finska hyddors hem. Än ville ock jag se engång dig, Suomis vinternatt Och helga drifvan med en tår som förr med blod så gladt. Han talte så, – men matt han log emot sin ungdomsbrud, Sitt vackra finska fosterland i vinterns högtidsskrud. Och hur han såg, – en glädjetår så ljuf hans öga fällt Som hade all hans lefnadskraft i denna tyst försmält. ”Förtrollningsljuft mig binder qvar ditt ljus, din skog, din sjö. Jag kan ej gå, – haf tack, o Gud, för att jag här får dö! Trött får jag luta grånad lock mot Suomis silfverbarm, Så trött som bössan fordom sof från striden på min arm. Och skogen skall omkring mig stå ett ståtligt monument, Den gamle gråe krigarens,