Hon deltog i lekar o c h skratt i parken; smidig och liflig, iklädd den enkla ljusa bomullsklädningen, var hon främst i krocketspelet och snabbast i enkleken — men alltid var han vid hennes sida, barndomsvännen, den unge studenten, som under sommaren besökte hennes bror. Han gnabbades alltid med henne, och hon påstod högt och ifrigt, att hon ej fördrog honom — hans leende, litet spefulla ögon gjorde henne harmsen och het; långt bort slungade hon med välriktade slag hans kula i krocketspelet, men hon blef alltid tagen i enkleken. På mellanstunder läste de högt — han och hennes bror —; de sutto under det blommande röda hagtornsträdet i parken. De läste Runebergs » Hanna », prestgårdsidyllen, den första unga kärlekens lofsång; hon låg då vanligen utsträckt i det mjuka, mossblandade gräset, hvari den blå veronikan så rikligt växte; med armarne under hufvudet blickade hon upp mot den ljusa sommarhimlen, som skymtade mellan trädets klarröda blommor o c h mörkgröna blanka blad, lyssnade till dikten och mötte ibland blicken ur hans ögon, icke längre spefulla, utan sällsamt strålande. Och i trädets bark hade de alla tre inskurit sina namn: det var så godt som förlofningskort, hade han leende sagt. Förtretad hade hon då med ett kraftigt snitt bortskurit sitt eget. Och han hade en smula hånfullt bugat sig för henne och gått sin väg med det vanliga spefulla löjet. Hvad hon var ond på honom då! Så kom hennes födelsedag, sommarens festdag, af henne själf och alla hennes vänner med längtan motsedd. För sista gången samlades de nu omkring henne, och muntrare än någonsin gick dansen ute i det gröna på den stora planen i parken, skuggad af resliga äppleträd och en tät hög hasselhäck, hvars omogna, i stora ljusgröna, litet ludna hylsor sittande nötter de emellanåt under lekarne hoppande sökte nå. Och leken hade varat, tills skymningen bredde sig under träden och ljusen från den stora hufvudbyggnaden vackert glimmade ut genom de af aprikoso c h persikoträd omgifna fönstren och liksom vinkade dem in.