Har du aldrig känt det svarta trots, som knyter händerna och säger: jag kan allt, jag kan till och med böja mig ned till jorden, blott för nöjet att få resa mig. när man minst väntar det? Känner du icke huru sjelfva förbittringen tvingar oss att gripa in i händelsernas gång, der tillfället ligger nära? Ser du icke att det är den usla penningen vi måste tillkämpa oss derför att den skänker oss makt och derför att makt kan gifva frihet? Och erfar du aldrig inflytandet af de der naturmakterna, dem grekerne benämde demoner? Jag menar dessa hemlighetsfulla frändskapsförhållanden, som finnas mellan vår egen varelse och det arbete vi ha att utföra, drifvande oss fram emot det med kraften af en naturnödvändighet. I sig sjelf är denna kraft hvarken ond eller god, men våra bästa handlingar och våra sämsta härflyta från denna samma källa. Inser du icke, att man till en tid kan bita tänderna ihop om sin öfvertygelse, just derför att man en gång vill ropa ut den så, att den måste bli hörd? Kan du smälta att någon skulle ha sagt, att du ingenting dugde till, och ändå icke visa honom att han den gången var en ljugare? Om det icke finnes gry i en till både godt och ondt, då duger man sannerligen icke för denna verlden; der skall en viss ilska till för att riktigt ta sig en dust med lifvet. Och så – till sist – har du aldrig sett en så skriande orättvisa, att du tyckte dig ha hvarken rast eller ro förr än den var beifrad? Ah – »fratello mio!» – din bror Ernst har ingen änglakaraktär; dagrarne der kasta mörka skuggor – till hvilken af de båda slagen räknar du väl den svagares hat mot allt förtryck? »Mitt stora, vackra hat», säger Zola. Detta bref (som genom egarens tillmötesgående här kunnat meddelas) är ett mycket kännetecknande uttryck för Ernst Ahlgrens eget själslif då hon börjar sin egentliga författarbana, och på samma gång för den etiska och literära växelverkan, som fortgick mellan de båda vännerna.