Men då fröken Rudin trippade bort för att dricka med värdinnan, kunde hon ej hålla sig längre utan brast ut i ett så våldsamt skratt, att tårarae trillade ner för kinderna. Fru Strömmer vände sig häftigt mot Inez. Det älskvärda leendet vek ej från hennes tunna läppar, men ur de halfslutna ögonen sköt en hotfull blixt Ah, hvilken brinnande lust hon kände att kasta sig öfver Inez och strypa henne. Dagen efter, när det började lida mot middagen, syntes på torget en mängd damer, försedda med mer eller mindre lvsand^ arbetsväskor. Damerna försvunno i apotekarens portgång. Apotekarens fru hade första mottagningen. För att ej såra någons rangsjuka hade man blifvit öfverens om att gå efter bokstafsordningen i namnen. Abraham Abenius kom främst bland dem. Arbetena togos fram, väskoma sattes att skyldra i fönsterkarmame, men fingrarne rördes mindre snabt än tungorna. Fru Abenius, den snålvargen, öfverträffade sig sjelf. Hon bjöd på syltad ingefära, tokayer, äkta tokayer efter hvad hon flerfaldiga gånger upprepade, och mandelberg. Man höll i ända till klockan två på eftermiddagen. Abraham Abenius gick nere i apoteket och var vid miserabelt humör, derför att han ej fick något matbud. Då en gammal gumma gång på gång begärde för tre skilling nerv-och hjertstyrkande droppar, slog han näfven i disken och skrek: — Hut, kärring, jag är inte döf. Hvar dag vid elfvatiden kunde man vara säker om att möta någon af » b armh ertigh etsmy rom a », hvartill öfverupp-syningsman Melin, stadens qvickhufvud, döpt dem.Stacken de drogo till växte så småningom. Broderier, mellanverk, öfverkast, påsar till orent linne, lampbrickor o. s. v. tornades upp hos fru Strömmer. Och så skänkte den stora allmänheten, rörd af fru Strömmers vädjande till dess barmhertighet, en hel del saker. Handlande Pettersson gaf ett stycke förlegad sits, handlande Lans ett dussin osäljbara parfymer, spanske konsuln en stor oljetafla o. s. v.