Som sakerna nu ha utvecklat sig, har unionen blifvit en svaghet och en fara för Sverge. Norge vill ut ur unionen; ditåt visa alla tecken – konsulatstriden är bara den tillfälligt valda eller tillfälligt sig erbjudande formen och förevändningen. Som sakerna nu stå, kommer Norge att begagna första gynnsamma tillfälle – till exempel ett eventuellt krig med Ryssland – att falla Sverge i ryggen. Som sakerna nu stå, är unionen kort sagdt meningslös eller något ännu värre. Att, som den Boströmska regeringen tycks vilja göra, haka sig fast vid status quo: ja, det går till en tid; troligtvis går det i denna kungens tid; men det går inte hur länge som helst. Som sakerna nu stå, bör unionen upplösas, och Sverge bör taga initiativet. Denna tanke ser man då och då framkastad i högerpressen, men bara som ert litet utbrott af ilska och dåligt humör – den borde i stället sättas fram på allvar och på regeringens initiativ. Det tillskott i positiv försvarskraft som unionen (på papperet) betyder för Sverge, är löjligt obetydligt, medan däremot tvetydigheten och osäkerheten i vårt förhållande till Norge under en kritisk tid kan bli olycksdiger. Med tvetydigheten menar jag detta: det står i första paragrafen af Riksakten, och likaledes i första paragrafen af Norges Grundlov, att Norge »skall vara ett fritt och själfständigt rike». Medan Norges faktiska statsrättsliga ställning enligt samma Riksakts fortsättning är den, att det har autonomi, men icke suveränitet. Käre Far: som svensk skulle Du säkert inte vara riktigt nöjd med en sådan ställning för Sverges räkning. Kan du då förtänka norrbaggarna att de inte äro riktigt nöjda med den för sin räkning? Din son Arvid. Året 1903 satte inga särskildt djupa spår i världshistorien. Det var det året Sverge till storhertigdömet Mecklenburg afstod sin pantsatta öfverhöghetsrätt öfver staden Wismar. Det var det året Leo XIII dog och kardinal Sarto blef påfve. Det var det året Alexander och Draga af Serbien blefvo mördade och Svarta Petter blef kung! Och det var det året, då ...