Det vore skamligt att skrifva om det jag skrek nedåt diket, för då finge jag väl onåd hos fruntimmer och läsare, men det värkade genast. Skriket tystnade och tre karlar kraflade sig upp på landsvägen. — Ä dä Engström så hjälp mej för jössu namn, hördes skomakarns röst. — Hva ä du för en jävel, som lägger dej i andras affärder, skreko de båda andra som med en mun. — Kom an bara, för här har du gossar, som inte ä rädda för ett år på Långholmen! Jag vill inte häller berätta hvad jag svarade, jag nästan skäms för det själf. Men det hade den effekten, att de skulle till att rusa på mig. Jag retirerade något och höll spanska röret färdigt, men jag hade inte behöft det, ty båda satte sig i isgatan och det lät, som när man välter ett par mjölsäckar från ett lass. De hade inga broddar och voro således hjälplösa. De började läsa böner där de sutto, och det var böner, som inte skulle ha passat i alla kyrkor, det. — Snälla söta Engström, för jössu namn följ mej hem, di håller på å alldeles fördärfva mig. — Gå på bara, skomakare, så går jag emellan er och de här gossarna! Emellertid hade de lyckats komma på fötter och sökte slå en försiktig kana fram till mig under det de frikostigt lofvade att hacka mig till korf. — Jag behöfde bara peta till dem med käppen helt litet för att de skulle kapsejsa igän och så höllo vi på ett par gånger, tills en slog skallen i, så att jag trodde den spräcktes. Då lofvade jag dem smörj, om de inte höllo sig lugnare, och det tycktes hjälpa, fast de förespeglade mig en ganska kort lefnadsbana så snart det blef annat väglag. De stannade och rådgjorde, och under tiden aflägsnade jag mig med den halfotade skomakarn under armen. Han uttömde sig i tacksägelser. Han beklagade, att han inte kunde bjuda på en klar, för litern hade gått sönder under slagsmålet, men om jag hade några skor att halfsula, skulle han göra det alldeles gratis, för hade jag inte kommit, så hade de gjort honom rakt olycklig.