När det sålunda vardt morgon den fjärde dagen, såsom skriften talar – när de hemvändande stego upp efter den sömnlösa natten, var hafvet vid fullständigt bärsärkalynne. Himlen var öfverdragen af grådaskigt disiga moln, sådana man endast får se dem öfver norra Atlanten, regnet mutade ned som degtjock dimma på senhösten, mellan hagelbyarna, då luften vardt svart som en nybränd milbotten. Ett förskräckligt ylande, som gaf mardrömmar i mörkret, hördes från tackel, master och veflingar; de ovane fingo kalla kårar efter ryggbastet. Mera olycksbådande än detta öronpinande oljud för sjösjuklingar skulle väl knappast domsbasunen låta för getterna. Det var full storm klockan sju på kvällen, när mörkret föll. Vid midnatt stod barometerns visare darrande på orkan. Nu stängdes alla gluggar. Alla dörrar till öfre däck bommades utifrån igen af matroserna, fönsterventilerna skrufvades till, och öfver lufttrummorna drogos tjocka strumpor af segelduk. Vågorna vältrade som stora berg in öfver aktern. De tornade upp sig kring bryggan, brötos, slängde högre än skorstenen, dämpande elden i ugnarna. Största villervallan uppkom därigenom, att en presenning bortrycktes, så att vatten trängde in i hytterna. En del af de oroligare voro vakna, lunkande omkring i strumpfötterna, men öfver hufvud hade det ännu till ytan varit ganska lugnt. Nu först, när vattnet skvalpade på mellandäck, vidtog den egentliga jämmern. I bara särken kommo kvinnorna, som skjutna ur kanoner, utskuttande ur hytterna, svimmade eller fingo konvulsioner. Männen höllo sig modigare, men gitte likväl icke taga minsta notis om sina redlösa käringar. De hade nog af sig själfva. Med bästa vilja kunde ingen prydhet upptäckas. Människan var allenast människa för tillfället. Nu kom nattstewarten. Sedan han fått svära en stund, sökte han mota dem tillbaka in i hytterna, men misslyckades totalt – förskräckelsen växte i proportion till sjögången. Han skickade då bud efter skeppets kapten, men ej heller denne kunde lugna de oroliga tredjeklassarna, som oafvändt klagade: