Som spridde känslor, då jag skref? Du kom, så öm och glad – Din blick mitt hjerta lydde, Och Älskare och Skald jag blef. Minns, ömma Vän! när jag, gömd under höga lindar, Med lyran uti hand sönk i Naturens sköt: Det var ej fältens prakt, det var ej vestans vindar, Nej! endast, endast Du, som fröjd i själen göt. Engång, när Lidner är ej mer, Den Lidner, som du nu din ömhet värdig finner; När uppå dessa blad du ser: Ack, att du dig förflutna dar påminner, Och glömmer ej det hjerta jag dig gaf! Min vålnad öfver Dig vid månens blick skall strimma, När till min lagerkrönta graf Du stum och tårögd går en helig midnatts-timma. Sådant språk kan blott den äkta känslan tala.