När nu förtjenster emellan Embetsmän, efter desse principer, skola mätas, som utan fel och oförwiteligen tjent; så följer häraf, ät tjenste-år blifwa den säkraste måttstocken; och den, som deraf äger de masta, måste ock äga den masta förtjensten. Til ernående häraf, är det stadgat, ät de Embetsmän, som, hwar i si t ämne, sin skyldighet härutinnan redeligen fullgjordt, böra, efter en laglig föreskrifwen ordning, til bättre utkomst och högre Sysslor befordras, på det andre derigenom måtte uppmuntras, ät med samma egenskaper och samma goda vilja träda i deras ställe och en sådan täflan aldrig utslockna. Samhällets wäl, förswar och upprätthållande är således ändamålet, ej allenast af tjensternes inrättande, utan ock af Konungamyndigheten wid Embetsmäns utnämnande. Detta utnämnande är i Lagen ingalunda arbitrairt, utan twärt om är Konungen bunden wid den höga skyldigheten ät nämna den skickeligaste, enligit 40 § Regerings-Formen. Och som den suppositionen ej annars kan, än wara riktig och laglig, ät den, som redan 3: ne gängor stådt på Förslag, bör anses för den skickeligaste och wärdigaste af de föreslagne, så upfylles både Konungens höga skyldighet och Lagens ändamål, då han 4: de gången blir ansedd som sielfskrifwen til Sysslan. De myndiga riksdagsherrarna af år 1756 förtjäna otvifvelaktigt en ärlig honnör för sin förmåga att kläda skäligen krassa personliga intressen i en vacker principiell motivering. Sådant lärde man sig den tiden, men saken blef ej bättre för det. Tjänstebetänkandets mogna frukt blef en förvaltning, som ruttnade och föll sönder. Frihetstidens disciplinära förfall, ämbetsmannaskandalerna under Gustaf III och till sist administrationens upplösning vid 1809 tala ett otvetydigt språk om, hvad det betyder för en förvaltning, när rätten till befordran blir erkänd som ämbetsmännens främsta och när åldersmeriterna auktoriseras som enda vägen därtill.