Tillbakalutad mot vagnens rygg­ stöd räknade hon tiden om ooh om igen, under det att hon i varje ögon­ blick såg på sitt ur snarare liksom för artt dämpa sin egen otålighet än för att se vad klockan var. Hon skulle resa från Neapel till Rom med snälltåget kl. 2,55 alldeles en­ sam. Klockan 8,55 på aftonen skul­ le hon vara i Rom, där Ferrante skulle möta henne. Efter en och en halv timmes förlopp, varunder de icke ens ämnade gå in i staden, skulle de över Firenze och Bologna resa tillsammans till Venedig! Till­ sammans! Vid denna tanke, vid detta ord, som hon halvhögt utta­ lade för sig själv, försvunne både tid och rum för hennes förstånd, och det lade sig liksom en slöja över hennes sinne. Tillsammans! Mekaniskt lämna­ de hon kusken pengarna och tog själv handväskan, Vari helmes stör­ sta dyrbarheter förvarades. Det stora övertäckta galleriet, där biljetterna lösas, var nästan tomt, men hon fäste inte någon vi­ dare uppmärksamhet däråt, — • Rom, första klass! sade hon litt nervöst till biljettförsäljaren. — • V|ar så god, men skynda sig, svarade denne, ty tåget går strax. Vid dessa ord greps hon av en förfärlig ångest. Hon gav sig till att springa utan att riktigt veta varthän Jhon skulle, stötte till åt­ skilliga personer, som hon mötte un­ der vägen, lämnade knappast kon­ duktören tid att klippa ' biljetten och rusade ut på perrongen alldeles la­ gom för att se 2,55-tåget långsamt avlägsna sig. Hon sträokte fram armarna och ropade som om hon därigenom skul­ le hava kunnat stanna det. Ett stadsbud flinade åt henne, under det att flera av järnvägstjänstemännen nyfiket betraktade henne. Med hennes ängslan blandade sig nu en känsla av kval och blygsel. Hon gick in i den tomma väntsalen ooh kastade sig ned i en soffa, medan hon sammanprässade läpparna för att icke isnyfta högt. Krampak­ tigt grep hon om resväskans hand­ tag. Att komma försent till tåget! Vilken löjlig olycka, vilken burlesk tragedi!