Du mycket för mig har sjungit i glädje och qval; Men här på Hastings-heden din sång i dag, Vid Gud, så länge jag lefver den glömmer ej jag!” Kastellanen af Couci. O hur hastigt Kastellanen Kände sig af kärlek fången, När han Damen af Fayel Skåda fick för första gången! Och från denna stund har samma Kärleksblixt igenomlågat Alla sånger, som han sjungit, Hvar han ock må hafva tågat. Ack, men föga månde båta Honom all hans sångarsmärta; Aldrig kan likväl han hoppas Att beveka hennes hjerta. Ty om äfven af hans sånger Några väl hon syntes lida, Gick hon jemt dock, sträng och stilla, Vid den stolta makens sida. Då besluter Kastellanen Att med stål sitt bröst betäcka, Och med korset, derpå fästadt, Hjertats vilda lågor släcka. När han så i helga landet Mången dag ren kämpat modigt, Far en pil och når hans hjerta, Färgar kors och pansar blodigt. ”Trogne sven, kom hit och hör mig! När mitt lif du sett upphöra, Hän till Damen af Fayel Skall du detta hjerta föra.” I den svala vigda jorden Månde man hans kropp begrafva; Hjertat blott, hans trötta hjerta Ingen ro ännu kan hafva. Balsameradt väl, det ligger I den gyllne urnan redan; Men på skeppet stiger väpnarn, Varsamt förande det hädan. Stormar skalla, vågor hvina, Master splittras, blixtar flamma; Alla hjertan klappa ängsligt, Endast ett förblir detsamma. Gyllne strålar åter solen, Franska kusten synlig blifver; Glada klappa alla hjertan, Stilla endast ett förblifver. Redan vid Fayel med urnan Vandrar väpnarn, rask och trogen; Hör! då skallar plötsligt hornskall, Skalla jägar-rop ur skogen. Och en hjort far fram, i hjertat Af ett pilskott träffad vorden; Och den stegrar sig och störtar Framför väpnarn död till jorden. Sjelf då riddarn af Fayel, Som det ädla djuret skjutit, Spränger fram, och snart hans följe Har en krets kring väpnarn slutit.