– Vackra ord af en qvinna, medgaf komministern. – Nej, hviskade hon, hvilket lilla ord, besynnerligt nog, faller sig lättare för den älskande qvinnan att uttala än ett ja. sa gästen. Långt mera osympatiska äro då friherrinnorna Jönsson och herrarna Petterssons grefvinnor, dessa f. d. fröknar Knapenstedt, Snaskenhjelm och Klunsensköld, som låtit viga sig vid ofrälse herrar, men anse sig för goda att efterkomma svensk lags klara och tydliga föreskrift om att » hustrun följer mannens stånd och villkor », och inte veta sig någon lefvandes råd, om de inte få bråka med någon sorts påminnelse om hvad de äro » födda » för något. – Jag? – Mycket länge brukar sådant inte räcka. Om inte Storkebo ger så djädrans möcke, så har ja, Gualof, femtan tusen på böjden å ta tresser å å han kan gå sin väg! För mig hvarken brunno husen eller gingo båtarna omkull; men en gång då jag rusade fram för att taga mot hennes kaffekopp, var denna blott till hälften utdrucken och hon fick sin klädning förstörd. Det var en tid när fröken Agnes aldrig skulle kunnat tänka sig på en sådan plats. Klädd var hon redan. – Det är skönt att andas en annan luft än här i bondgården, du, sa docenten. Så skingrades man en smula och hon gick ut för att ordna om maten. Ibland glömdes äfven den och helsningen blef en hvardaglig anmärkning, en anmodan att akta mattan, en fråga om någon sökt honom. I mårron ska ja ’ lemna fröken dom, sade Lena vördnadsfullt och neg. Om en stund kom han igen, smackade och skramlade med nyckelknippan i byxfickan. Ni har kanske rest långt? Patronen tänkte: » Jaha, sir du en sådan fru har jag! » Genom tidningarna går derför vägen i vår tid till literär berömmelse, det visste fröken Agnes mycket väl och derför skref hon små noveller och skizzer, skickade in dem till platstidningen, hufvudstadstidningar och tidskrifter, och – fick dem åter med undantag af de tillfallen