värkligheten kunde taga sig ut, äfven om den förefaller oss obegriplig. En trollkvinna hade, för att hämnas på skalden, öfvat sådan säjd, att han och hans älskade, den sköna Stengärd, aldrig kunde få hvarandra, eller som han själf uttrycker det i en strof: »Häxan, den trollstarka, säjdat bort från min lefnad all lycka: skalden fick Stengärd ej smycka; sällhet, som nalkats, hon häjdat.» Stengärd äktade sedan en annan skald, Torvald Tinten, hvilket ledde till stor oenighet mellan denne och Kormak. Slutet blef, att Kormak och en af Torvalds bröder utmanade hvarandra till holmgång. Men innan denna hölls, blef det sagdt skalden, att den säkert ej komme att aflöpa ärligt, ty motståndaren skulle komma att bruka trolldomskonster, hvarför det vore bäst, att han själf gjorde detsamma. »Sådant behagar mig icke», svarade han visserligen, men han begaf sig dock till spåkvinnan Tordis, som lofvade att taga sig af honom, ifall han ville stanna i hennes hus öfver natten. Sedan berättar sagan följande: »Han vaknade, i det han kände en hand lätt trefva under täcket uppe vid hans hufvud. »Då han frågade, hvem där var, smög sig någon bort och försvann ut igenom dörren. »Kormak for efter och såg, att det var Tordis. »Hon stod då på det ställe, där striden nästa dag skulle utkämpas, och en gås stack fram under hennes kappa. »Han sporde henne, hvad nu skulle ske. »Hon satte gåsen ned och sade: »Hvarför kan du då icke hålla dig lugn?» »Då gick han in och lade sig, men han höll sig vaken för att se, hvad hon tog sig för. »Tre gånger kom hon tillbaka, och hvarje gång såg han hennes ansträngningar. »När han sista gången följde ut efter henne, såg han, att hon slaktat två gäss och låtit blodet rinna samman i en bolle. Hon höll i den tredje gåsen och ärnade sticka också den. »Hvarför mödar du dig så där, kära mor?» sporde han.