än af böjelse, i de få fruntimmerssällskap, som umgingos hos hennes svägerska. De bestodo af den gamla pastorskan och någongång fru Brandén. För henne fattade Leonna allt mera vänskap, men Marie syntes ej dela detta tycke och besvarade aldrig hennes besök. Utom dessa båda, var det en enkefru med sin ogifta syster, och sin trettioåriga äfven ogifta dotter, som redan för tre år sedan hyrt sig in der i kyrkbyn. Alla tre voro utan all yttre och inre bildning, och af en devotion, som gränsade nära det löjliga; de utmärkte sig såväl genom sin klädedrägt, som genom en obehaglig släpande röst, när de talade. Marie hade gjort deras bekantskap uti de, af hennes man så föraktligt omnämnde, Hasebergska sammankomsterna. Sjelfva höllo de äfven ett slags föreläsningar hemma hos sig. Petter tålde dem icke; endast då han var frånvarande besökte de hans fru. Att Leonna hvarken hade nöje eller uppbyggelse i deras sällskap, inses lätt. Hon vördade religionens höga sanningar, älskade dess milda, försoningsrika lära och dess kärleksfulla anda, hvarmed den tröstar, helar eller lindrar plågan af alla de sår, som blöda af jordiska smärtor, och bar med hvarje dag, af innersta hjerta, fram sitt tacksamhetsoffer; men hon gjorde icke detta till ett skådespel. Det förekom henne vedervärdigt, att de, som sade sig jemt bära Gud i sitt hjerta, vanhelgade sina läppar med att jemt tala om djefvulen och satan, och helfvetet; och att de, hvars dagar sades förflyta i ånger och ruelse öfver egna synder, skarpt och kärlekslöst fördömde andras minsta förseelser, och predikade bot och bättring för andra, då de syntes hafva nog med att bättra och afbedja egna fel. Förhållandet emellan hennes bror och svägerska, antog äfven ett allt mera hotande lynne: var Petter hemma, hvilket numera sällan var händelsen, var han dyster och sluten inom sig, eller ock knotande och bitter. Dock förställde han sig skickligt nog i fremmande folks närvaro. Hon, å sin sida, uppfyllde sina husmoderliga pligter utan nöje, ty hon