Det händer att man hugger sig i tummen – När fru Helen på stubben på Klöven gjorde ett överslag av sina andliga och materiella tillgångar och fann sig vara en absolut lycklig människa bör hon rättvisligen ha medtagit sina julaftnar, födelsedagar, namnsdagar, bröllopsdagar och en del andra festdagar. De glömdes aldrig, de firades med pomp och ståt, rika gåvor och fin uppmärksamhet. Tyvärr måste man säga att denna lyckliga omständighet ej berodde enbart på den älskvärda fruns popularitet: bakom resultatet låg ock en målmedveten och ytterst energisk propaganda. Propagandachefen hette Annika och bar hederstitlarna »Kardborren» och »Blodigeln». Förståndiga mödrar ha någonstans hängande en huvudbonad, som de vid vissa högtidliga men bedrövliga tillfällen påtaga – martyrglorian. Med denna vemodiga krans kring hjässan förkunna de för sina barn att det varken är lätt eller roligt att vara sagda barns mamma; att hennes hälsa och krafter lida därav och att hon sannolikt ej kan hålla ut särdeles länge. Effekten är ofta god i synnerhet om huvudbonaden är någorlunda osliten. Även moder Helen använde någon gång den uråldriga pedagogiska metoden och med gott resultat. Tyvärr hade den på en punkt en förfärlig biverkan – den väckte Annikas ohyggliga medlidande. En gång väckt stod det ej att släcka. Annika förstod hur det måste kännas att vara mor till Annika. Desslikes förstod hon att en så syndfull natur ej kunde i tillfredsställande grad förbättras. Det var inte lönt att tänka på. Någonting måste dock göras till att förljuva livet för en stackars mor, som hade svårt att »hålla ut». Åtminstone borde hennes festdagar göras så rika och lyckliga som möjligt. Det energiska barnet började en mångårig, särdeles uthållig och påpasslig propaganda. Två månader före julafton, en månad före födelsedagen, fjorton dar före namnsdagarna trädde propagandacentralen i verksamhet, husets folk alltifrån Pater familias till gårdskarlen bearbetades dagligen med växande intensitet. Pappa glömmer väl inte mammas födelsedag? Mamma får väl flera julklappar i år än i fjol? Mätta ska väl sy något åt mamma? Va ska Larsson hitta på åt mamma? Girefanten beskattades hårt. Onklar och tanter besöktes. Papuanen och morbror Eddy bombarderades med brev. Det ifrågasattes om inte de »otaliga barnen» borde slå sig ihop om något. Mamma skulle bli gräsligt glad. Trots det lovvärda syftet utfärdades gång på gång de strängaste förbud mot denna verksamhet. En detektiv (Mätta) fick i uppdrag att under de kritiska perioderna övervaka centralen och vid behov kraftigt inskrida. Ingenting betvingade denna okuvliga energi, detta ädla hjärta. Alltid infann sig någon småsur tant och generad farbror för att uppvakta det olyckliga festföremålet med ett eller annat, varvid propagandachefen trumpetade ut sin framgång i ett ljudligt: Tänk mamma så bra att jag påminte –! Därmed var lidandet ej slut, åtminstone icke för familjen. En fasansfull stund var inne då på festdagens afton propagandachefen med händerna på ryggen och de lågande ögonen uppspärrade tog en översikt av resultatet, inspekterade »mammas bord». Historien känner några dylika stunder, som förlupit lyckligt eller lindrigt, men betydligt flera ha fördystrats av den mördande kritik för vilken vissa gåvor eller alla gåvor, vissa givare eller alla givare utsattes. En skarptungad och patetisk kritik, som kom själve Pater familias’ öron att glöda och som slutligen tvang den omhuldade »stackars mamma» att vidtaga de strängaste åtgärder mot sin beskyddarinna. Ingenting hjälpte. En verksamhet av denna osjälviska och ädla art äger en inneboende kraft, som våldet ej förkväver. Vad skulle man göra? Man kunde ge ungen en sittopp, men man kunde icke förneka dess moraliska höghet.