Vi nalkas Annæus Domitius med den aktning hans samhällsställning och personlighet böra ingifva. Han är prokonsul öfver Akaja och den förste i andra rangklassen af romerska rikets storvärdighetsmän, med rättighet att kallas illustris och clarissimus; hans stamtafla räknar filosofen Senecas bland sina yngre namn och bekräftar hans härkomst från en redan i republikens dagar ansedd slägt. Annæi Domitii mantel är stickad med palmlöf och stjernor; stöfletterna, som utmärka hans rådsherrevärdighet, lysa i purpurglans och prydas, såsom bruket är hos nobiles, af gyllene halfmånar, hvilka sednare skola antingen beteckna hans höga börd, som berättigar hans ande efter döden till en plats ofvan månen, i grannskapet af stjernorna, eller (eftersom Annæus Domitius är Kristian och dylika föreställningar honom ovärdiga) snarare innebära en helsosam varning derom, att „under månan, den omvexlingsrika, bodde ingen fri från ödets kast.“ Nog af, halfmånarne finnas der, deras betydelse må vara hvilken som helst. Tvenne slafvar, som burit fyrfat med rökelse i prokonsulns spår, stå nu på vördnadsfullt afstånd, samtalande med Eusebias palankinbärare. Annæus Domitius är en man om fyratio år, lagom lång, men mer än lagom fet. Hans mage skulle anstå hvarken Hermes eller Apollon, men deremot icke misspryda en bedagad Faun. Prokonsulns hjessa är kal, hans ansigte uppbär godlynt öfverflödet af en dubbelhaka, ögonen äro lifliga och kloka. Rouéen, gurmanden, den beräknande verldsmannen, se der Annæus Domitius, såvida icke skenet bedrager. Linierna kring munnen teckna ännu nöjet af den sista lukulliska supéen, de slappa dragen sqvallra om nattliga orgier eller (om man får tro prokonsulns egna antydningar till sin hustru) om nattliga studier (hvilka enligt samma auktoritet skulle omfatta theologien och bedrifvas i aldra djupaste hemlighet). Men Annæi profil är kraftig, och ögonen, vi nämnde dem nyss, äro ensamma i stånd att förläna lif och uttryck åt denna fettmassa.