Sedan han sålunda blifvit försedd med en årlig inkomst och en titel, rann det honom i sinnet, att till egenskapen af rangerad man hörde äfven egenskapen af gift man. Han hade fästat sitt hjerta vid dottren af en Vågoch Stämpelmästare i Packhuset, Lovisa Fredrika Grönlund: en flicka af utmärkt hufvud och stark karakter, som behagade honom ej mindre genom det qvicka och träffande i sin för satir benägna omdömesgåfva, än genom det i utseendet välbildade, stolta och säkra, hvarmed ett nästan manligt sinnelag framblickade under hög panna, ur stora, bruna, genomträngande ögon. Huruvida hon medförde någon annan förmögenhet, är mig obekant (och föga troligt): men hon sjelf var en skatt af varaktigt värde; och snart visade sig i det äktenskap, hvartill hon med honom vigdes den 19 December 1777, att hon ganska väl behöfde all sin styrka och fasthet. Hans tillgifvenhet var både öm och outplånlig; men – såsom det synes – af en art, som öfverlemnade allvaret af deras förening mer än billigt åt henne. Åtminstone kan ej förmärkas, att det gjorde minsta intrång på hans böjelse för lustiga brödralag och sångens lekar. Alltid söktes likväl de förra långt mindre af honom, än han af dem; och de kunde föga påräkna hans goda lynne, om han, i stället för snillebröder, såg endast dryckesbröder omgifva sig. I sådant fall hände mestadels, att han väl tömde ett och annat glas, men satt obevekligen stum och mulen.