Detta berättade mig, som sagdt, en vän, jag en gång hade. Han berättade det en höst, och det har alltid förekommit mig, som var det en historia om hösten. Det vill säga, om den opoetiska delen af hösten, om den höst, som, oberoende af ålder, finnes i lifvet. Regnets och nattskuggornas höst, hvilken lyckligtvis ej är till för alla. Men jag påminner mig den alltid så där en kuslig dag i oktober. Om min vän har jag aldrig sedan sport ett ord. Då Hugo skrifvit de sista orden, brast han i gråt. Det förekom honom, som hade någon från det hvita papperet uttalat dem med hög och tydlig röst. Det ännu ej torkade bläcket lyste svart mot det hvita, och han tyckte sig stirra på sitt eget liktal. Han kastade pennan och var färdig skrynkla samman bladen. Men på en gång öfverväldigad af trötthet sjönko armarna ned och han kände sig färdig att somna med hufvudet på bordet. Han steg likväl upp och raglade in i sofrummet. För trött att kläda af sig somnade han, utsträckt snedt öfver sängen, som hade han stupat. Gasen brann öfver bordet i ytterrummet och lågan flämtade stundom till, som hade någon andats på den. Den inre dörren. — Knackade det? Hugo vred sig på bädden, ryste af morgonkylan, men somnade ånyo. Hans andetag blefvo åter jämna. — Knackade det? Han vände sig tungt öfver på annan sida, sjönk djupare i slummer.