Det var med ett stort intryck af öfverraskning, som den, hvilken skrifver dessa rader, tidigt annandagspingstmorgon – föreställningarna börja redan klockan åtta – såg ut öfver Oberammergaus teater. Medan åskådarrummet blott är ett ofantligt gradvis stigande parkett, delvis täckt af ett kalt, omåladt träskjul, erbjuder själfva scenen en hänförande anblick, verkliggörande för ögat något af den dröm om en skådebana under öppen himmel, som föresväfvar oss under läsning om de antika festspelen. I själfva verket är också Oberammergaus scen, sådan den konstruerats af Münchenerteaterns maskinmästare Lautenschläger en lycklig sammansmältning af modern och antik skådebana. – Närmast orkestern tar ett bredt, obetäckt proscenium vid – det är platsen för skyddsänglarna, detta bibliska dramas kör, och för de stora folkmassorna – men bakom delta reser sig ett korintiskt tempel, inom hvilkets portal under gafvelfältet med Kristus bland de elända en inre, täckt scen öppnar sig – lik den Shakspereska teaterns midtscen –, där de lefvande bilderna visas, och handlingens hufvudmoment utspelas. På ömse sidor om denna midtbyggnad hvälfva sig ett par stadsportar, genom hvilka man har ljusa perspektiv öfver Jerusalems af gula hus och vajande palmer kantade gator, och bortom dessa dörrbågar resa sig Annas’ och Pilati hus med sina marmorkolonnader. Ytterst på flyglarna afslutas scenen af tvenne ljusa kolonnrader, men den sista och underbaraste inramningen gifva dock de höga bergen, som rundt om kanta synkretsen med sin vårljusa grönska och himlen solblå på topparna.