En liten fin skepnad låg utsträckt på ryggen med hopknäppta händer som en bild på en grav. Astolf skyndade dit och knäböjde vid dess sida. Det var ju Jolanta! Hans egen älskade lilla syster! Hon låg så stilla, som om hon varit död, och hennes ansikte var så kritvitt, att Astolf verkligen trodde, att hon inte mera var levande. — Men nu såg han, att hennes ögonlock darrade sakta, och han tryckte hennes ena hand till sina läppar. Han kände då genast, att denna hand var mjuk och varm. Men hon rörde sig inte. Hon tänkte, att det var björnen, som återvänt från skogen och åter hade nalkats henne. Då viskade Astolf sakta: — Jolanta! En rysning genomfor hela hennes kropp. Denna röst kände hon alltför väl, och långsamt öppnade hon ögonen. Då fick hon se sin älskade bror, där han knäböjde vid hennes sida och log mot henne. Hon slog båda armarna om hans hals och grät vid hans bröst. Men plötsligt kom hon ihåg sin förskräcklige herre och hon ropade: — Skynda dig, fly, ty annars kommer björnen och dräper dig! Astolf talade då om för henne, att björnen låg dödad utanför i skogen, och så bar han henne på sina armar och lyfte henne på hästen och slog sin kappa omkring henne, och så började de återfärden. Det gick fot för fot över stenar och klippor ned igenom den dystra furuskogen. Solen började titta fram med bleka strålar, och då de kommo ned på slätten, låg havet som en oändlig silvervit yta framför dem. — Ser du, Jolanta! Nu ha vi hunnit till havet! sade Astolf och öppnade kappan, men Jolanta sov med huvudet emot hans hjärta. En stund därefter redo de över vindbryggan in på slottsgården. Solen sken rosenröd på de röda slottsmurarna, då Astolf åter öppnade sin kappa och sade: — Nu, Jolanta, nu äro vi hemma! Då vaknade hon, gnuggade ögonen och log. Men Astolf lyfte henne från hästen, och hand i hand gingo de upp i slottstornet, och där stodo de lyckliga och sågo ut över havet, emot världens ände.