Han skymtade henne knappt, så mörkt var det, och han svarade icke, men slöt henne intill sig. »Pappa», återtog hon djerfvare, »hvarför får jag icke sjunga?» Ännu intet svar. Kunde han väl säga henne något utan att säga henne allt. Hon lutade sitt hufvud mot hans bröst och fortfor: »I döljen allt för mig, och jag är icke längre något barn. Jag har förgäfves gått till mamma, nu kommer jag till dig.» »Du skulle ändå icke kunna förstå mig», invände han med låg röst. »Är du så säker på det», svarade hon i samma hviskning, »har jag icke förstått komma till dig nu?» Nu? Låg det någon dold betydelse i ordet? Han visste det icke, men detta förtroende kändes så ljuft, och hon hade rätt: det var så just derför att det kom nu. Hur skulle jag kunna säga dig allt? – sådant som du aldrig drömt om.» »Jag har drömt om både godt och ondt.» Han betänkte sig ett ögonblick. Det föll sig så lätt att tala här i mörkret, och med detta oskyldiga hufvud lutadt mot sin axel. Den mest renhjertade är snarast att förlåta. Hon teg och väntade. Och så började han att tala. I början stelt och tvunget, hållande sig vid torra fakta, men i den mån han märkte sig vara förstådd, blef han varmare och berättade så som endast den kan, hvilken känt djupt och derjemte med intelligensens snabba urskiljning vet att finna sina ord. För honom var det icke längre dottren till en man som han förorättat; det var blott ett menniskohjerta, varmt som hans eget. Utför hennes kinder runno tysta tårar, men icke af sorg, det var endast den atmosfer af kyla, hvari hennes barndom förflutit, som upplöste sig i ett sommarregn. De två som hörde tillhopa hade ändtligen funnit hvarandra, och kände att de voro far och dotter i en högre bemärkelse än om endast slägtskapsband förenat dem.