Svarade så den onda, fula häxan – hon var svart av ugnsot, hon var skrynklig som en disktrasa –: ”Aldrig förr har någon kallat mig moder eller kysst mina valkiga händer. Er skall jag visst hjälpa. Men då måsten I lova att lyda er fader i allt.” Stor-Kerstin och Lill-Kerstin började gråta. ”Aldrig”, sade de, ”få vi då bära kronor. Aldrig få vi draga pageuppburna släp utför vita slottstrappor.” Men den visa trollkvinnan vandrade vidare på gröna stigar. Den fattige bonden kom hem och möttes av sina döttrar i huld lydnad. Vedbördan lyfte de från hans skuldror, halm strödde de på bänken, bröd lade de framför honom på bordet. Alltjämt gräto de. ”O, Stor-Kerstin och Lill-Kerstin”, sade han, ”den risiga enbusken skjuter inga skott med guldbarr, den röda räven lägger ej sina ungar på silkedynor. Om I buren guldbrokad, skullen I le åt min vadmalsjacka. När jag komme att söka er i era praktsalar, skullen I visa mig till hundgården.” Stor-Kerstin och Lill-Kerstin gräto allt ymnigare tårar. Bonden slog handen i bordet. ”Jag skall skaffa er män, som ej le åt min vadmalsjacka. Jag skall skaffa er hem, där jag får sitta i högsätet.” Bonden gick ut på förstugubron med Stor-Kerstin och Lill-Kerstin. Han bugade sig åt öster och väster. Han lyfte hatten för söder och norr. Han ropade ut i den stora skogen: ”Jag har en dotter, som heter Stor-Kerstin. Vill någon ha henne?” Då svarade det från den stora skogen: ”Jag vill ha henne.” Bonden ropade tillbaka av all sin makt: ”Kom och tag henne!” Sprang då fram ur skogen den stora väduren med hornen vridna som en brödkringla och pälsen tjock som en klövervall. Bonden lyfte Stor-Kerstin på hans rygg. Väduren förde henne till en lövhydda långt inne i skogen och lämnade henne där. Myren stod full av hjortron och källan full av vatten. Stor-Kerstin levde där många dagar.