Under denna jäsningsoch genombrottstid har det varit läran om stiltrohet ä ena sidan, om emancipation från den gamla normen å andra, som varit lättast att förstå, och som därför först slagit rot hos allmänheten. I synnerhet som det vid undervisningen af mönsterritare och konstslöjdidkare nog hittills varit nödvändigt att ytterst strängt hålla på denna historiska stilenlighet. Allt begrepp om verklig stil var ju, hos handtverkare och publik, så borta, att det enda sättet att återinplanta det i medvetandet nog varit att låta en eller par generationer genomgå en sträng uppfostran hos de historiska, konsekventa stilarne — numera, tack vare det åtcrvaknade konsthistoriska intresset, grundligt kända och genomstuderade. Men nu tycker man, att det kan vara på tiden för den bildade allmänheten att frigöra sig från dessa de döda stilarnes och de ensidiga handtverkarnes ledband — liksom att låta bli att flyga till den motsatta ytterligheten af planlöst, oroligt godtycke. Det ligger ett hopp för framtiden däri, att dessa båda rörelser — fordran på mera stil och på mera frihet — inträffat samtidigt. Måtte de snart börja att korrigera hvarandra! — Man kan gärna fortsätta att på föreläsningar och museer lära sig, hvad som visat sig vara vackert eller fult, stilfullt eller dumt, blott man sedan ej vill stänga in sig i en historisk omgifuing, hvars lifsvilkor f. öfr. man hvarken kan eller vill reproducera. Afvenledes kan man, ja, bör man möblera sina rum, som man själf vill och behagar. Men man skall göra sig reda hvarför. Först och främst skall platsen för hvarje möbel ha en eller annan mening och rummet i dess helhet vara beräknadt på trefnad. Vill man sedan läsa sig till möbleringskonst, så skulle litet ordentlig form, eller färglära icke skada. Men framförallt skall man lyssna till de allvarliga » ästetiska lärdomar », som nog predikats under alla dessa år, men hittills mest varit som sådden på hälleberget — kärnan i all ästetisk lärdom, gammal eller ny, akademisk eller artistisk. Den nämligen att hvarje föremål, hvilket ingår i vår kultur, hvilket vi bebo eller bruka och hafva inför våra ögon, kan göras till en konstskapelse — som skickar välgörande ljusstrålar till vår näthinna och bär vittne om en kärleksfullt genomförd tanke.