Ja mina bref voro båda ”förfärligt exalterade”. Och så kom det speglosor och förlöjligande och grimacer. Jag hade inbillat mig att det i det första fans ”stoff”, men der fans bara fattigdom och dumhet, jag hade inbillat mig att det fans något af psykologiskt värde, men det var bara som jag inbillade mig, ty intet som är så medvetet som detta kan vara af psykologiskt värde för någon. Det enda som kan vara det är sådant som kommer fram mot ens vilja. Jag medgaf att det fans öfvernog af dumhet i brefven. Att förneka deras sanning var mig omöjligt och att förfäkta den skulle efter detta varit för motbjudande. Hvad angår det honom hvad jag tänker! Och så hån igen. Jag hade på senare tiden börjat syssla för mycket med mitt eget jag. Sådant kan aldrig bli intressant utan för författaren sjelf. Jag hyste en alldeles för stor beundran för honom sjelf – Här vågade jag opponera mig. Och så refrängen, den eviga refrängen: det besvärar honom att jag kommit hit. Jag var ursinnig, jag krympte mig under förödmjukelserna, och på samma gång kände jag smärta öfver att få slagen just af honom. Ursinnet var dock det förherskande. Har jag månne förtjent allt detta! Förtjena? Hvad är det för dumhet jag pratar! Sådant förtjenar man icke. Hvad som med naturnödvändighet framgår ur bådas karaktär, det sker. Jag har arbetat mig till en relativ likgiltighet för honom. Jag måste se till att den blir absolut. Det blir svårt. Jag erkänner att det är som ja det är som en svår fysisk operation, eller snarare som att bli beröfvad alla sina käraste husgudar. Det klämmer om strupen, det hettar i ögonen, så måste det kännas när någon som man hållit af är död, – så måste det kännas vid tanken på den förfärliga tomheten, saknaden. – Jag vill icke fylla tomrummet. Jag vill försöka att icke så fästa mig vid någon menniska, ty alla skola de gå ifrån mig. Min blick skymmes af tårar. Svaghet! Sentimentalitet! Seså ja, nu äro de drifna tillbaka och jag ser klart igen.