Men nästan i samma ögonblick, som hon hade tänkt detta, hade sömnen blifvit henne öfvermäktig på nytt, och hon hade lagt ned sitt hufvud på kudden och insomnat. Åter hade hon drömt, att hon satt på taket af sitt hus, och hennes lille son sprang fram och tillbaka däruppe och lekte med en boll. Då hörde hon en röst, som sade till henne: »Gå fram till balustraden, som omger taket, och se hvilka de äro, som stå och vänta på din gård. Men hon, som drömde, sade till sig själf: »Jag har sett nog mycket elände denna natt. Jag kan ej stå ut med mer. Jag vill förblifva, där jag är.» I detsamma kastade hennes son sin boll, så att den föll utanför balustraden, och barnet skyndade fram och klättrade upp på räckverket. Då blef hon rädd, hon sprang fram och grep om barnet. Men därvid kom hon att kasta ögonen nedåt, och än en gång såg hon, att gården var full af människor. Men där på gården funnos alla de af jordens människor, som hade blifvit sårade i krig. De kommo med sönderskurna kroppar, med borthuggna lemmar och med stora öppna sår, ur hvilka blodet flödade, så att hela gården var öfvergjuten däraf. Och jämte dessa trängde sig där alla de af jordens människor, som hade förlorat sina kära på slagfältet. Det var de faderlösa, som sörjde sin försvarare, och de unga kvinnorna, som ropade efter sina älskade, och de gamla, som suckade efter sina söner. De främsta bland dem trängde sig mot dörren, och portvakten kom som förut och öppnade. Han frågade alla dessa, som hade blifvit sårade i fejder och strider: »Hvad söka ni i detta hus?» Och de svarade: »Vi söka den store profeten af Nazaret, som skall förbjuda krig och örlog och föra friden till jorden. Vi söka honom, som skall omforma spjuten till liar och svärden till vingårdsknifvar.» Då svarade slafven en smula otåligt. »Kommen nu inga flera och plåga mig! Jag har redan sagt det nog många gånger. Den store profeten finnes ej här. Pilatus har dödat honom.»