”Bah, min lilla vän, det förstår du icke!” inföll grosshandlaren med mera stadig ton. ”Lemna det åt mig; sådant är hvardagssaker. Efter någon tid är det glömdt, och man är lika hederlig karl för det, så vida man förstår att behandla saken riktigt, och träffar lyckliga ackord med sina värsta björnar. Men förstås,” tillade han, då han såg huru litet tröstad frun syntes af hans skäl, ”att, om han visar någon uppmärksamhet för Rosa, hvaraf vi kunna taga oss anledning att förmoda, det sakerna kunde ordnas på annat sätt, vore det naturligtvis bäst; ty, som vi numera kunna taga för afgjordt, att professorn förblifver sin envisa föresats trogen, tänker jag i alla fall göra slut på partiet. Men vi få icke prata bort tiden, min engel! Sedan jag fått litet rådrum att andas, känner jag min vanliga kraft återkomma. Det var endast de första ögonblicken, som förmådde göra mig rådlös och oredig. Jag skall nu desto mera tänka på den plan jag framkastat. Din eller min skall gå igenom. Kläd dig nu, kära Brigitt Marie, och begif dig till förmaket, der jag sjelf snart skall inträffa; ty vare långtifrån mig att emottaga honom i mina enskilda rum, der samtalet nödvändigt skulle drifvas omkring en enda punkt, affärer, enskilda eller allmänna. Nej, detta måste isynnerhet undvikas, och deruti blir ni fruntimmer det bästa biträdet. Gif Rosa en vink, min vän, att hon med serdeles artighet emottager en man, till hvilken hennes far står i stora och mångfaldiga förbindelser.” ”Ja, ja, nog lärer jag väl göra hvad på mig ankommer,” svarade kommerserådinnan; ”och jag hoppas, vi skola så upptaga honom, att han icke skall få mycken tid öfrig. Men huru är det, skola många fremmande bjudas till middagen?” ”För i dag endast några karlar, min gumma! Men stannar han öfver, skola vi i morgon hafva ett riktigt storkalas.”