Så konstaterar författaren, och säkerligen till f~ckrniinniskornas ' stora förrhing, » att samskolnrr blif vit den svenska kvinnorörelsens älsklingsbarn ». Och hvarför? Jo, emedan den baktanken ligger under: wvi ska iniiismn visa hvad våra flickor duga till!, - En annu större fantasirikedom visar han på ett annat ställe, då prästståndets motvilja för alla slags kvinnoreformer kommer p % tal. Och ändå, utropar författaren, » envisas man inom kvinnorörelsen att tro, att vår religionslara skaffat den svenska kvinnan en bättre stallning! Ja, ett lliti ' af de starkeire andarna har gjort, att clenns tro kommit att höra till goch tonen inom ifrågavarande kretsar. » Samtidigt öfverraskas inmi dock af en del erkännande, ja rent a£ välvilliga uttalanden om vårt kvinnosaksarbete. S % säger författaren sig ha funnit, att detsamma icke fördjupat sig i.l$ateller, hvilket i en del andra liinder kastar löje .öfver kvinnornas striifvanden; de svenska kvinnorna ha inte varit sh förrniitna att de trott sig vara » sig sjalfva nog », utan ha förstått vinna männen för sin sak, däraf orsaken till dennas frarngiing; vidare - och detta är ju ett stort medgifvande af en representant för det starkare könet - ha de ej försyndat sig mot skönhetslagarna, tvärtom, Sverige erbjuder i det afseeiidet den öfriga viirlden ett uppbyggligt och lärorikt exempel. Sedan författaren sålunda med ett visst viinligt gillande följt den srenska kvinnan på hennes utvecklingsväg, underkänner han h p n e alldeles dfi det gäller hennes arbetes resultat. Detta har, vitsordar han, varit förtjänstfullt, till dels godt, men det bar i sig sjblf fröet till misslyckande. Redan under kvinnorörelsens guldfilder, 80-talet, d&amp; på den af kvinnoviinliga statsmän och lagstiftare beredda jorclnl h e n, emancipationen skrider » niogen och nlfilinedveten framAt med ' egen kraft », kastar reaktionen sin slagskugga öfver dess ljusa vag. Strindberg-titanen, den svenske Faust, mattar riktiga klubbslag.