J a g är så ledsen, " började hon, " jag skäms så ... " Han afbröt henne taktfullt, som om intet händt: " Vill fröken sitta ner, så kunna vi börja våit å-quatre-mains. " Hon lät icke säga sig detta två gånger. Herr Werner spelade, som om han aldrig sysselsatt sig med något annat. Utom musiken hörde man endast: ett och tu och tre och fyra i rummet. De voro så förekommande mot hvarandra som möjligt. Före herr Werners stora löpning varnades han med ett: " Kom ihåg fingersättningen ". I öfvermåttet af sitt nit ville han trampa pedalen, men hennes fot var redan där. När de slutat, var han andfådd af ifver och tanke och fingeransträngning. Det var ingenting annat att göra än att taga afsked. Någonting i hans sätt förvånade och skrämde henne. " Herr Werner ämnar väl fortsätta att spela, " sade hon, då han stod där tvekande framför henne. Det gick icke efter beräkning, märkte han. De blefvo verkligen åter främmande för hvarandra. Det var som om ingenting händt. Och nyss hade de gråtit i hvarandras sällskap, d. v. s. hon hade gråtit. " J a g tror inte det, " svarade han på hennes fråga, och för att vinna tid — han ville icke gå — späjade han omkring i rummet efter ett nytt samtalsämne, och då han icke fann något, upprepade han svaret i en annan form: " Det är högst osannolikt. " Men han kunde icke bedyra detta för tredje gången, han måste hitta på något annat för att hålla sig kvar. Han skulle gärna säga en dumhet, hvad som helst, bara han fick dröja. Med ens var hon för honom en flicka i ett förtrolladt slott. Drömmaren började spinna på guldtråden. Ingen hade sett henne, ingen skulle få se henne, innan hon var hans och förlorad för alla andra. Där hade han det ju, där bland notpapperen låg ju ämnet han sökt. Han skulle åter få se henne rodna som nyss och höra hennes stämma skälfva. Hvarför hade han ej sett detta förr än nu i sista stunden? " Men säg mig nu, " sade han, " hvarför hade ni så brådtom i dag? " " Ah, just för ingenting, " sade hon och rodnade verkligen. " Ni vill icke säga d e t! "