Jäntorna från Marberga hade bjudit pojkarna från Sörby och Östersjö på dans i Finnsvedens gamla fäbodstuga, och eftersom det var höst och fryskallt på nätterna hade man eldat en råvedsbrasa i den stora gjutna järnkaminen. Dessutom försökte man hålla dörren stängd, vilket för övrigt visade sig lönlöst: där skulle alltid stå någon och hänga i öppningen. På den kalkade spiselkransen brann ett ljus, fästat med en droppe stearin, och talgen rann i långa banor nedåt spiselstädet. Skenet flämtade i draget från spisel och dörr och belyste rummet med skälvande, glåmigt ljus. Krog-Jakob, spelmannen, svor över dålig belysning, han kunde icke se stegen ute på golvet riktigt, påstod han, och då blev takten därefter. Han var lindrigt i gasken, bar en rutig snustrasa lindad om sin tjocka tjurhals och spottade för var fjärde sekund utåt det asplövsbeströdda golvet. Hatten hade han skjutit på nacken, så att det kolsvarta håret fallit ner över den håla där vänstra ögat, för länge sedan tappat i någon het strid, en gång suttit. Klockan var bara nio på kvällen, de flesta ungdomarna höllos ännu utanför, larmande och stojande, men ännu så gott som spik nyktra. När de kommo in, kommo flickorna i flock, tjusiga och uppspelta av friluftskurtisen och av milslånga marscher över branta berg och blåsiga myrar. Jakob gned löst på sin svarta fiol och de dansande paren blevo allt flera, tills det skumma rummet var fullt av svängande, svettiga kroppar, och asplövet virvlade upp bland det tjocka dammet och valsen gnisslade gnällande gäll. Genom töcknet glimtade ännu ljuset, matt och sömnigt, på väg att dö. Dansen stannade, man vilade ett tag, en literbutelj kom fram, Gud vet varifrån, och tömdes så småningom. Så gick det löst igen, under stampningar, skratt och små skrik från flickorna när famntagen blevo mindre korrekta. Inom loppet av en timme var skaran rusig.