Han stödde sig tungt mot skänken, som stod strax bredvid. En förlamande känsla av maktlöshet inför något obevekligt betvang honom, både till kropp och själ. Hans ögon voro oavlåtligt och ångestfullt fästa på systern, som nu fortsatte med sitt handarbete men tydligen kände Villes blickar, ty hon skruvade sig oroligt på stolen. En enda tanke rymde nu hans hjärna: lungsot! Dina, systern ... När han omsider återvann herraväldet över sig själv, pustade han ut befriande, fylldes av begär att trotsa, att spänna krafterna i motstånd. Det ångestmättade uttrycket vek från hans ögon, blicken blev lugnt beslutsam. Han såg sig kring i rummet för att undersöka ställningen. I sängen låg morsan djupt insomnad. Knut och Eskil lågo orörliga i sina bäddar sovande. Så tyst han kunde gick Ville efter en stol, ställde den helt nära Dinas och satte sig. – Varför sitter du ensam uppe så sent? frågade han viskande. – Jag har så brått, så brått. Tiden riktigt flyger bort, och jag har så mycket, som ska vara färdigt. Jag ville så gärna ha allting i ordning, tills ... Hon tvekade. – Du och Torsten håller bröllop, ifyllde Ville och nickade gott förstånd. Dina såg upp med ett lyckligt leende, men då hon mötte broderns forskande blick, vände hon åter uppmärksamheten på sin virkning, fåfängt betvingande läpparnas smärtsamma darrning. En ängslig tystnad följde. Villes hand, som låg på bordet, ömsom knöt och öppnade sig, och han andades häftigt, ojämnt; Dina blev den som först talade: – Varför ser du på mig så? frågade hon med ett tungsint, slutet uttryck i rösten. – Jag tänkte på, att du bör sköta dig. Jag hörde dig hosta, när jag kom in, och det lät svårt. Hostar du mycket? – Nej vars, svarade systern utan att se upp. – Var uppriktig! Se på mig! – Nåja, inte gör jag det så värst mycket. – Ja, i morgon dag går du till läkare. Jag såg du fick blod på näsduken – jo, neka inte, jag såg det. Har det hänt förut? – En gång bara. – Varför har du inte talat om det?