Men nu, när jag skulle börja, var det någonting som hindrade, jag kände ingen upplevelse inför mina gamla motiv, jag frös mitt i solen. Den lyriska färglidelsen som burit mig förr var borta. Den ångest som kom sig av vanmakt inför motivets storhet hade utbytts mot en annan ångest: den att vara ensam i skogen, att icke sitta bland talande och skrattande människor. Jag var rädd, jag ville motivet ingenting, det var ej mer något motiv. Naturen var död — och jag hade dödat den! — Kom nu, mumlade jag, kom nu min gamla fiende, hjälp mig att se detta och att måla! Men han kom icke. Sedan tycker jag mig se honom på långt avstånd, han är rädd för mig, han är rädd att komma för nära så att jag skall döda även honom. När jag vinkar på honom flyr han. Men ibland i halvsömnen kommer han mycket nära och viskar i mitt öra: O, var lycklig, du skall få leva länge, länge! Jag har känt mig fullkomligt tvådelad. Jag har börjat kalla min frånskilda part helt enkelt för Målaren. Men jag vet icke mera var han är, han kommer aldrig till mig mer. Och min kropp blir allt tyngre, slöare och vidrigare, min hjärna allt besynnerligare med sin virvlande oro och mitt ansikte med dess skenbara lugn. Nåväl, sade jag mig, är lugnet endast skenbart, så behövs bara att börja arbeta igen. Men jag har förnummit att det jag sålt är min själ, Målaren, han som såg visioner och drömde och brann och diktade. Men han var väl icke hela min själ. Och jag har med honom blivit av med den ångest som är av själ och ljus, och jag har kvar den ångest som är klibbig av fett, av jord och välstånd. Ibland förefaller det mig som om Målaren funnes kvar inuti mig, men omlindad av talgtjocka hinnor och fet cellväv, så att han aldrig kan ta sig ut. Och därför beslöt jag mig för att släppa ut honom.