Då jag nu skall försöka att i en enda formel definiera, vad som var själva kärnan och nerven i hans storhet, är jag rädd att nödgas tillgripa en fruktansvärd banalitet. Zolas predominerande lidelse var hungern efter sanning. Det är sant att andra före honom ha lagt samma lidelse till grund för sin diktning. Den förste moderne romanförfattaren – Flaubert – såg i allt, som omgav honom, en illusion, som det var hans bestämmelse här i världen att beskriva. Ordet illusion är karaktäristiskt; det är det som sätter grundskillnaden mellan honom och Zola. Flaubert ger oss visioner, som ha verklighetens fulla liv, och skildrar omvänt den förfärligaste och mest gripande verklighet så likgiltigt, som om han berättade en dröm. Men då Zola söker efter sanningen, gör han det med en helt annan, bergfast tro på sanningen – på att den är något annat än en illusion, att den är något värdefullt i och för sig, det högsta och enda värdet. Och det var medan han i denna tro sökte efter sanningen, som han fann allt det andra, det som han icke sökte – skönhet och storhet och individualitet. Ja, vad allt fann han icke! Han fann skönhet där ingen hade funnit den före honom och där ingen hade tänkt på att söka den, han fann storhet och själsspänning där andra blott repade upp den gamla barnsliga jeremiaden om tidens lumpenhet, han fann skönheten i det fula och storheten i det lilla och tragiken i det tarvliga. Han lyssnade till massornas själ och förstod den, såsom ingen hade förstått den före honom. Och han fann allt detta, emedan han, som aldrig medvetet strävade efter något annat än objektiv sanning, i själva verket hade en så mäktig och organiskt vuxen fantasi, och emedan han var en så stark och utpräglad individualitet, att han med åren kom att trycka sin särprägel på en hel epok. Aldrig spillde han en minut av sitt liv på något sådant som att söka efter en personlig stil eller på att göra sig mera nationell än den franska jorden och det franska språket hade gjort honom från begynnelsen. Den som strävar efter vare sig en personlig eller en nationell stil, han är à priori förlorad. Liksom tänkaren söker efter sanningen i all enkelhet, och icke efter en sanning som är hans enskilda tillhörighet och som han kan få patent på, eller efter en nationell filosofi eller någon liknande gallimatias – så söker den äkta konstnären också helt enkelt efter det uttryck för en idé eller en stämning som förefaller honom vara det bästa, det sannaste, det enda rätta – personligt blir det, hans bön förutan, om han är en personlighet, och nationellt blir det i så fall också med åren, när det väl har hunnit sätta märken i nationen.