Min glädje i fordomtid, Mitt ljus, som hägrar i minnet än, Fast natt betäcker mitt öga, Fast mörker bor i min barm! Behöf i din stolthet ej Ditt anlet gömma i dag af harm Att se en son af Morannal, Som skyr en fiendes spjut! Och barn af er faders kraft, Gall, jaktens furste, och Clesamor, Du yngling, pröfvad af svärden, Och Rurmar, sångernas vän, Gån glade på hjältars ban, I spår, som trampats af Finjals ätt Allt här försvinner, evärdlig Är bragdens ära allen. Säll den, som af år ej bryts, Som ung får falla i hjältars rund, Som blixten ler i sin tjusning Och ljungar, krossar och dör. Ack, tynande flamman lik Är ålderdomen. På hemmets härd Den flämtar matt och förbrinner Och höljs af aska och glöms. Hvi dröjer han, Fjalars son? Har Innishonna i lundars natt Hans stridshåg lockat till hvila, Förgäter Hjalmar sitt ord? Mig tycks dock, att vågors svall Jag hör och nordliga fläktars sus, Som fly med starkare vingar Hvar stund mitt öra förbi." "O fader, vid nordens rand Går natt ånyo på fästet opp. Rädd bäfvar strålen af dagen Och flyr på böljornas topp. Det mulnar, i mörker sveps Allt längre hafvet, och stålgrå höjs Garmallas klippa och skakar Från hjässan bränningens skum. Och hvitare vågor slå Mot stranden redan, och halfbränd står På branten furan och sviktar För stormens växande il. Dock syns ej ett segel än; Mot svarta molnet i fjärran blott Bryts stundom flyktigt en ljusning, Af måsens vinge en blixt." Hon tystnade, stormen röt Med fullväxt stämma i rymden ren, Och tungt ur djupet i gensvar Ljöd böljans flämtande suck. Och molnet af eldar klöfs, Och genom ödsliga höjders vidd, Doft öfverröstande stormen, For himlens mäktiga dån. Då talade Morvens kung: "En dag, lik denna, jag såg en gång, Det var den dagen på hafvet, När dig, o flicka, jag fann.