En sömnig stäm­ ning vilar över den dammiga staden. Söndagsfirare vandra med långsam­ ma steg, ensamma eller i grupper, utefter den långa soliga förstads­ gatan. Några barn stoja på en äng. Från ett blomsterstånd strax utan­ för kyrkogårdsgrindarne säljer man blommor och gröna kransar, därin­ nanför ligger den vita staden med sina vårdar och massor av vita och svarta kors. Blicken stannar på en högrest gestalt. Han bryter av mot de an­ dra söndagsvandrarna härute — det är en typ från city, från boulevar­ derna, avenyerna, salongerna. Världsmannatypen. Han går en smula drömmande som en främling i okända kvarter. Vid en vändning lyser solen rätt emot honom, rakt in i hans ögon. Ah! Det är ett bekant ansikte och ändå inte bekant. Ty det är förskönat, förädlat, har blivit ett nytt anlete sedan sist. Den fordom högmodiga blicken utstrålar mild­ het. Mildhet och godhet vilar över hela anletet. Dess forna uttryck av spotskhet och gäckeri är totalt borta. Det trivs liksom icke mer ihop med dragens blida vemod. han icke i sin lyxbil till någon nöjets ort, eller styr sin vackra lustjakt ut mot de blå vidderna? Men ah, det är sant! Hans namn har nyligen nämnts i samband med stora ekonomiska förluster, mora­ torium — kanske inställelse. Det oerhörda har hänt att en grund som troddes bergfast underminerats och hotas av en katastrof. Bandet med den värld han hela sitt liv tillhört kan när som hälst vara slitet. Till mångens skadeglädje säkerligen. Han ansågs av flera högmodig och spotsk — en barbar som kommit en smula för högt på samhällsstegen. Men så var han likväl en hellen. Det är förvisso icke barbarens själ som strålar ur hans blick och drag, där han står och ser ut över landska­ pets mjuka våglinjer. — Allt — tyckes denna lugna, blick säga — allt kan livet taga ifrån mig Utom utom förmågan att glädjas över skönheten, att höja mig över hårda öden. En rödklädd baby som ensamt tultar vägen fram har stannat fram­ för lians fötter. Hon vänder sitt lilla rosiga anlete undrande upp emot ho­ nom.