När den del af de kejserliga trupperna, som tillhörde besättningen i Athen, efter lyckligt slutad kampanj intågade i staden, hade man sett Petros, omgjordad med svärdet, rida på en yster stridshäst i spetsen för tåget, som hade ett mycket högtidligt utseende och nästan liknade ett triumftåg. Främst, såsom vi nämnde, Petros och vid hans sida den jovianske gardestribunen. Derefter en afdelning legionärer. Efter dessa en liten skara af män, qvinnor och barn, den sorgliga återstoden af Novatianernas och Donatisternas nybygge i Sunion – männerna endast nio eller tio till antalet, tillfångatagne på slagfältet, betäckta af sår och släpande tunga bojor; qvinnorna flera men likväl få i jemförelse med dem, som efter stridens slut blefvo slagtade af de vilde „jernpelarne;“ barnen utgörande största delen af skaran, somliga burna af sina mödrar eller gående vid deras sida, andra åter, som genom förföljelsekriget blifvit faderoch moderlösa, och dessa voro de flesta, vandrande för sig sjelfva. Bakom fångarne hade man sett en präktigt smyckad vagn, på hvilken befunno sig de heliga kyrkokärlen och midtibland dem den väldige dopfunten, i hvilken man efter kättarnes nederlag hade låtit deras barn undfå döpelsens nåd. Bredvid vagnen hade man skådat den svartlockige Eufemios, ridande på en åsna och bärande det heliga korset. Tåget slutade med några centurior fotfolk. Hermione hade icke varit synlig bland fångarne. Krysanteus bref kom lyckligt i Annæi Domitii händer; Hermione, den enda fånge, som han förbehöll sig sjelf, medan han öfverlemnade de andra åt Petros, hade tagits under hans serskildta hägn och förts till Korinthos.