Trots att vi fann dessa och andra exempel på särdrag och skillnader mellan de olika funktionsgrupperna framkom det allt tydligare, ju djupare vi lärde känna den enskildes vardagsverklighet, att de gemensamma frågorna är fler och kanske mer angelägna än de frågor som skiljer. * stor lyhördhet krävs när enskildas rehabiliteringsbehov skall identifieras; Ansvaret för hur ett möte gestaltar sig måste därför till största delen vila på vårdgivaren, även om det i varje möte mellan människor finns en ömsesidighet. Aaron Antonovsky [5] talar om ett salutogenetiskt synsätt, vilket innebär att man, som vårdgivare, inte i första hand skall visa medkänsla utan i stället, med insikt om den enskildes livshistoria, personliga grundinställning, värderingar och konkreta vardagssituation, skall stödja och förstärka den positiva rörelsen i riktning mot den friska polen, i ett kontinuum från sjukdom till hälsa. Den känsla av att rehabiliteringen är meningslös, som flera brukare så uppgivet gav uttryck för, skulle kanske kunna minskas om detta synsätt fick råda. » Människovärde för mig är att ta vara på varje människas egenskaper. Förutsättningarna för en framgångsrik rehabilitering kan förstärkas genom tillvaratagande av den enskildes tysta kunskap. Hon upplever sin fars lite taffliga kärleksbevis och sin mors ömsinta men beskäftiga omsorger, och drabbas av en stor förtvivlan över människans oförmåga att fatta och uppleva livets sanna verklighet. Vi fick ta del av många allvarliga synpunkter på behovet av en ansvarsfull smärtlindring. Detta givande och tagande leder ständigt till ny kunskap som kan integreras i det fortsatta arbetet. Det är först i det nya perspektivet som hon själv förstår, och hon vill dela denna insikt med sina nära och kära. », ett krav att motsvara omgivningens negativa förväntningar. Det blev genom studierna alltmer tydligt att det aldrig går att renrita en människas behov av rehabiliteringsinsatser enbart utifrån den enskildes funktionshinder. Dom hade aldrig tagit reda på vad det var som hände med mig. Regissörens mångbottnade roll som observatör, kommentator, regissör och vägledare / hjälpare gör att gränserna mellan utanförstående och delaktighet suddas ut, och människornas tillvaro i » Vår lilla stad », liksom betraktarens verklighet, » vår lilla vardag », tillförs en djupare dimension. Vi fick många exempel på besvikelse och frustration i samband med mötet mellan den enskilde och vård/ rehabiliteringspersonal.