Södra teatern bjöd i tisdags på en premiere, om någon, för dagen: &gt;Utställningsresan », fars med sång i 4 akter efter en främmande idé af Ernst Högman. Låt vara att idén var lånad, men lokaliseringen var i det hela lyckad och verkade ganska Stockholmskt » naturtrogen ». Det harmlösa skämtet om en hederlig landsortsfamilj, som på sin utställningstripp råkade ut för allehanda brokiga och sorglustiga storstadsäfventyr, gjorde sig med få ord — i ramen af Grabows splitternya och stiliga dekorationer (» Operakällaren » med de beryktade väggmålningarna samt Strandvägen med festligt flygande flaggor och utställningsstaden i fonden) och med ackompanjemang af vitziga kupletter för dagen — riktigt bra och bör kunna fylla den hemtrefliga lilla teatersalongen för de närmaste veckorna med en fulltalig och glad publik. Att särskildt framhålla någon af de uppträ- dande, vore kanske en orättvisa. Vare nog nämna, att en säker stamtrupp af teaterns pröfvade gamla krafter, såsom hrr Warberg, Wagner far och son, Ander m. fl., går i elden, förstärkt med de nya och ungdomliga, såsom herr och fru Hagman, fröken Friberg och hr G. Lundberg. IDUN 272 18b7 Han blickade med bäfvan mot denna dörr, som en gång slutits för honom, och som han då icke vågat öppna på nytt. — Men nu! Fru Moss sjönk ned på knä i oändlig tacksägelse för sitt barns lycka. Men därinne, i den kära gamla soffan, satt Sigrid än en gång fast omsluten af sin trolofvades arm, alldeles som för sex år sedan. De behöfde icke ord för att förklara sina känslor. De läste i hvarandras ögon om den orubbliga kärlek, som uppehållit dem båda under den långa pröfvotiden. Och nu var all misstro förbi, nu ägde de hvarandra helt och fullt, och ingen på jorden skulle mera komma och taga dem ifrån hvarandra. — Hilma dog lycklig! — hviskade Isidor — hennes sista ord voro en välsignelse öfver dig.