Blott samme gamle Ego, som icke kan betagas ock icke ändra sig, om ock från himlen stego en gammal gudasagas kariter ned och nego och liknade dig och rodnande tego och längtade tysta i smyg att bli kyssta af mig. Ty jag är dömd att vefva mitt verspositiv, och du är gjord att lefva ditt älskande lif, det är som kärleksfrasen mot smeket af handen, som blommorna mot vasen, som orden mot anden. Men. Men att evigt krankt betrakta sina sjuka drag och miner, se, hur döden lömskt och sakta härjar oss till grå ruiner, det är pina utan ände, spanska stöflar, hjul och stegel — bäst att le åt sitt elände, bäst att slå itu sin spegel. Bäst att taga bördan på sig, le åt åldern, som förtorkar män till gubbar, bäst att slå sig fram, så länge hoppet orkar! Håna lifvet, när det hånar kallt och hatfullt: vrid dig, sväng dig undan ödet, håret grånar, du är utnött, gå och häng dig! Fredlös. Jag drömmer att jag vandrar med påken i hand förbi hela världen, ser ängar och gärden och hus invid vägarnes rand, men har inget hem eller land. Min kind är förfrusen och mörkröd och fnasig, min byx är så trasig, det glappar och glappar och slår, när jag går, mustaschen så stelt som en skurborste hänger, och ur mina känger det pekar två smutsiga tår. På stenar jag hvilar, i gårdar jag tigger, i lador jag ligger för tack, det är billigast köp, för mynten jag fått jag i krogarne super mig full, så jag stuper i sömn på den fläck, där jag stöp. Och skroflig är basen och dyster och rasen af brännvin och hosta och hat, men gör mig så spak, när jag jämrar och gnäller så fromt, när det gäller att tigga en skilling till mat. Jag ströfvar, jag vandrar, där ingen jag känner, jag har inga vänner, man ger att bli kvitt mig snart, och intet är mitt utom påken och påsen och dyrken till låsen och flaskan med skvätten jag spart. Och går jag förbi, där ett bröllop firats och grindarna sirats med slingor af björk och syren