– Det kan jag – på heder och samvete. Förstod du inte så pass, medan hon var kvar här, att han hade ett godt öga till flickan? – Jo, jag minns, att vi talade om det ibland, men aldrig kunde jag tro Hilda – – Åh, kära du – hon trodde naturligtvis, att han skulle gifta sig med henne. Eljest hade nog aldrig Hilda – Nej, jag tyckte alltid att hon var Men hvad skref Sellberg till dig om då? – Han bad mig laga, att Berggren betalte dem rundligt, eljest skulle de stämma honom. Men nu har jag inte tid längre. – Är nu allt detta sant, käre, älskade Erik? – Så sant som att du ser mig för dina ögon. Att du har kunnat misstro mig så, Maggi! – Ja, förlåt mig, Erik, om du kan det. Men du anar inte, hvilka nätter och dagar jag genomlefvat. – Stackars min lilla enfaldiga, lättrogna hustru! Han slog armarna om henne och kysste henne. – Och nu lofvar jag, att vi skola resa, så snart du vill. – Åh, någon brådska är det ju inte. Du skall först blifva riktigt frisk och stark. Du må tro, det är icke med lätt hjärta jag lämnar er. Det blir en förfärlig tid för mig att vara utan dig och barnen. – Ack, Erik, det blir nog inte bättre för mig att vara skild från dig. Jag vill ej tänka på det en gång. Hon brast i gråt. – Seså ja! Nu börjar syndafloden. Då flyr jag in i arken likt gubben Noak. Han nöp henne lekfullt i hakan, kysste henne än en gång och sprang skrattande sin väg. Och Margret? Hon tyckte – trots den långa, hotande skilsmässan från Erik – att det blef så ljust, så ljufligt omkring henne. Lifvet blef åter värdt att lefvas. Den tunga, olidliga bördan, som tryckte henne, blef med ens aflyftad, och hon kände sig frisk och stark och ung på nytt. – O, hvad Gud är god! Och hvad jag tackar dig, min gode fader i himmelen! Hela hennes själ sjöng en jublande lofsång, allt dystert, allt bekymmersamt var glömdt, och hon såg gladt och hoppfullt mot framtiden.