Svågern kom allt mera sällan ut att hälsa på och stannade allt kortare tid, när han någon gång kom. Han hade ingen tid; alltid fullt upp att göra; med telegraftjänsten och med tidningen. I all synnerhet med tidningen. Han hade samlat så gott som alla aktierna i sin hand och arbetade på att göra företaget lukrativt. Frun fick tillfälle att briljera med den kokkonst, som hon lärt på hotellet i »Sverges finaste stad», och med de läckerheter hon tagit med sig från rustgården, ty när storgubbarne från omnejden voro på besök i Malmö, tittade de vanligtvis in om på det nya lantmannabladets byrå i och för ett politiskt samtal och antogo gärna en inbjudning till middag hos ägaren, som bodde strax bredvid snett emot i närmaste tvärgata. Och dessa storgubbar voro de guldfiskar, som det gällde att fånga i nätet. Var och en var storgubbe i sin ort; god mat ger gott lynne; och av detta goda lynne resulterade politiskt inpass och prenumeranter och — ej till förglömmandes — annonser. Frun var van vid att mannen när som helst kunde komma störtande med andan i halsen: riksdagsmannen Nils Nilsson i Hyllinge eller landstingsmannen Per Persson i Gabbarp eller den store auktionsmannen Jöns Jönsson i Lilla Näfvie voro i staden; och då gällde det att få rappa ben och rappa armar, kött till huset, eld på spiseln, ungarna tvättade och nätta. En trotjänarinna, som följt med från rustgården, hjälpte till härutinnan. Svärsonen själv hade en talrik släkt, som satt spridd över hela slätten från långt på öster till långt på väster; och jämt och samt kommo bröder och systrar, svågrar och svägerskor till staden, männen för att tala politik och affärer inne på tidningskontoret med den djupt invigde brodern och svågern, hustrurna för att göra visit hos svägerskan och förära henne smör och ägg, en anka eller ett par höns, och bägge parterna för att äta middag ovanpå det hela, — de voro också var i sin nejd småhärdar för bladets spridning, som måste hållas varma.