Därvidlag är jag liksom i så mycket annat en fullkomlig motsats till vårt tysta majestät, som bara ler, men aldrig pratar, hur galet det än går. – Jag är hans majestät mycket tacksam för detta erbjudande, men nu är det för sent, yttrade den preussiske befälhafvaren, furst Leopold, till kung Karls budbärare. Denne skyndade upp och märkte elden, som betydligt gripit omkring sig. – Vänta skall ni få höra. Den gången jag talar om hade vi träffat på ett ställe och redan fått löfte om härberge. – Och till detta är jag skuld. De ha trott oss vara röfvare och gömt sina ägodelar och skickat boskapen till skogs. Buss blef nyfiken. Du skulle sett hur han tog dem. Stum af förvåning betraktade värden främlingen. Ännu voro de djupt uppskakade öfver den grymma död, som vederfarits deras vän och kamrat, den glade och tappre kapten Måns Höök, och deras hviskande samtal uttryckte ett outsläckligt hat till ryssarne och tsaren. – Nej, det här duger icke. Hur skulle det annars kunnat ske. Fästningen var stark med en besättning af 8,000 man och dessutom fanns där en flotta, som försvarade hamnen. Väl var, att det aldrig kommit fram. Rehnskiöld kom framsprängande på sin af skum betäckta häst. Men han låg klämd till marken af ett femtiotal turkar. Hård hade icke kunnat stanna kvar vid trossen. – Jag känner endast att det stinker. – Pilt! Spring upp på vinden och se efter! Mig, som satt i skuggan, såg han ej. Och i den afsikten brydde jag mig ej om att åtlyda männens uppmaning till kvinnorna att lägga sig ned på botten af båten, utan jag satte mig tvärtom upprätt på toften och så blottad för alla kulor som möjligt. Glömda voro alla olyckor, alla lidanden, all hunger och bedröfvelse. Kruse skuggade med handen för ögonen för att kunna se bättre. Kungen red om honom och fortsatte ridten i raskt traf. Redan i midten af oktober hade 800 hästar stupat af öfveransträngning och brist på foder. Vi försökte i går kväll, men kommo ej längre än hit. Generalen får väl en annan häst, svarade kungen och red vidare. Förr får han ingen ro i sin själ.