Der i korridoren straxt vid hufvudingången samtala två personer med låg röst. Den ene är en af dagens hjeltar, den andre är en äldre karl, med ett svartmuskigt doggansigte, och klädd i en ej särdeles elegant kostym. – Herre! säger den sednare. Har ni fått ännu? – Men ni begriper väl att jag ej i kyrkan eller vid middagen ... – Jag begriper endast att herrns revers är förfallen för öfver en vecka sedan. – Ni skall få pengar, så snart jag hinner tala med min far derom. – Ja, men var god och gör det i dag! – I dag ... – Jag väntar ej ett ögonblick längre: i morgon är ni kanhända bortrest och jag får vänta i månaders tid innan jag ens kan få reda på hvar ni håller till. Jag känner herrarne jag – Tre steg derifrån hviskar en Apollo-son med en ung flicka, hvars ansigte skyles af ett nedhängande flor. – Du här, Leopoldine? – Tyst! Jag smög mig för en minut sedan från mamma, som troligtvis letar mig i salen derinne. Du reser i morgon? – Ja, jag måste följa med min far. Men vi träffas ju på balen. – Nej, mamma, som vill att vi ej skola återse hvarandra, har förbjudit mig att gå. Men sjelf ärnar hon sig dit och lemnar mig hemma under uppsigt af en gammal piga. Denna skickar jag bort klockan half 11 och ... det är så tråkigt att ej få drömma vaken i ro ... Ynglingen svarar med feberaktig häftighet: Jag smyger mig från balen tidigt. – Nej, nej ... Öfvertala i alla händelser några af dina vänner att bjuda upp mamma för alla dansarne under balens sista hälft. Mamma är alltför road af dans och kurtis att ej då stanna qvar. Med glasen i hand samtala tre nya magistrar. – Du reser i morgon till Stockholm? – Ja, och du till Östergötland? – Naturligtvis. Jag får derifrån skrifva hit. – Har du ouppgjorda affärer här? – Ja, gudnås. – Jag är minsann ej heller fri. – Och lika litet jag, säger den tredje. – För fan! Huru mycket är du skyldig? – Ungefär femhundra riksdaler. Än du då? – Trehundra. Och du? – Tvåhundra.