Tänk på det då, och tag sedan fru Stjernfelts framtid på ditt samvete, om du vill! För öfrigt var det ett besynnerligt spetakel att se den nya fideikommissarien och baronen Brinck täfla med brännmästaren på fideikomisset om fru Stjernfelts ynnest. Och det offentligen, inför alla sockenbor! Det var löjligt, kära Fredrik! – helt enkelt löjligt! Men det vigtigaste är att du därigenom förstör dina apparencer på annat håll ... BARON. Åh, – tala inte om det ...! Det är chimärer! GENERALEN. Det är min käraste önskan, Fredrik! BARON. Jag är rädd för att den inte går i fullbordan, så vidt det gäller Elise, – och det är ju henne det gäller, eller hur? GENERALEN. Det är henne det gäller. BARON. Elise håller nog på att fästa sig allvarsamt på annat håll, om jag är aldrig så litet skarpsynt. GENERALEN. Åh – ett barndomstycke! Det går nog öfver med några genomblötta näsdukar! BARON. Ett barndomstycke! De ha inte känt hvarandra så länge! GENERALEN. Visst ha de det! Elise var som liten flicka mycket hos Vahrmans, medan de bodde i Helsingfors. BARON. Så–å! Farbror är inte mera inne i förhållandena –? GENERALEN. Hvad menar du? BARON. Har farbror värkligen gått med bindel för ögonen? Det har jag inte märkt på farbrors sätt mot honom. GENERALEN. Mot hvem? Mot hvem, frågar jag? BARON. Mot Segerstedt, naturligtvis. GENERALEN. (som fallen från skyarna, häftigt) Säger du det Fredrik? Tror du det Fredrik? Nej, – Gud förbjude –! BARON. (vaknande) Skulle det då vara sant hvad folk säger ...? GENERALEN. (går ytterst upprörd af och an med händerna kring hufvudet. Slutligen stannar han framför baron och tar honom hårdt om armen).