Fastän det räknas med till en hustrus plikter, liksom att gå på de tråkigaste visiterna – ensam – och att skrifva brefven till sin mans faster och gamla amma, så vill jag gärna erkänna, att det för mig hör till de icke tråkiga. » Jo, trots allt detta rysliga – det är som om jag nu mätt en gång, blickat ned och skådat till djupet af huru vi älska hvarandra. Om deras sympati väft en väf af drömmar så lätt och ljus som luft – och så skall denna förfärliga kvinna röra därvid med grofva fingrar. » Det ljöd en knackning på dörren. Det var en alldeles ny Mirjam, som visade sig så snart hon varit sjuk, om också endast ett par dagar. ’ Hvad han måtte blifvit rörande bedragen också! ’ tänkte jag. Därför att du finns där. » Men då nöjet var slut, präglade hon det in i sin själ genom att lefva däri om och om igen, stod där minut efter minut ensam och stilla, för att intet skulle störa henne. Som Mirjams yttre var ock hennes sinne: skiftande och dock fullt af harmoni. Hon badade då den sjukas heta lemmar med friskt vatten, och efter en stund sjönk Mirjam åter i slummer, denna gång något lugnare. Allt ville hon höra, och vackra dikter gömde hon i sitt minne och läste dem för sig själf om morgonen, då hon red ut på sin hvita häst, i middagstimmen, när hon vandrade i den svala skogen, och på aftonen, då hon från fönstret i sitt tornrum såg huru solen gick ned. Hellre till och med afstå från något, som verkligen har värde, än att fördraga i sällskapslifvet ett enda oskönt element. Se på dem först ett ögonblick, när de komma där! Hennes tankar hade ju alltid varit just dessa. Ser du, det är i min sorg så mycket, som ingen förstår, och det är därför jag aldrig kan tala om den. Kornelia kunde icke begripa, hvad Lilly skulle vara trött af. Käthe åter ansåg, att Hedvig snarare behöfde förströs och muntras upp och erbjöd sig att följa med henne upp på hennes rum. » Hvarför skall jag behöfva knacka sönder ett helt berg? » brukade hon säga.