Han kysste den öfversta stenen och tryckte sin panna mot dess kyliga yta. Ett egendomligt leende skilde hans läppar, som ännu darrade af gråt. — Käre, så gaf du mig dock något. Och det du gaf är stort och godt. Du gaf hopp. Människans sista hopp och hennes bästa. Ty ingen är nu lyckligare än du. Ännu någon tid stannade han vid grottan. Om en dröjande förhoppning eller kanske den overksamhet, som framkallas af ett uttröttadt sinne, förorsakade detta dröjsmål, vet jag icke. Slutligen beslöt han att lämna soregnernas rike. Han fann icke genast den rätta vägen; rätt länge irrade han i skymningen. Hans vandring liknade en sömngångares. Den dystra dvala, som skulle sluta ett ungdomligt och löftesrikt lif, tyckes redan nu ha vidrört honom med sin skugga. En dag varseblef han den tunga fågeln, gamen, som visat honom vägen till skymningslandet. Äfven nu följde han de vida vingarnas flykt. Och sålunda återvände han till Tobolos, lampväktarens hus. HVAD SOM HÄNDE SOLIVRO SEDAN HAN LÄMNAT SOREGNERNAS RIKE. De sex små lamporna stodo som förr hvar och en i sin glugg. Men deras lågor hade slocknat. Medan Solivro gick från lampa till lampa och undrande iakttog dem, trädde Irla ut genom dörren. — Ändtligen kommer du! sade hon. Jag har väntat dig länge. — Länge? Har jag då varit så länge där borta? Och hvarför sökte du mig icke? Irla vände sig bort och mumlade: — Hvarför skulle jag egentligen sökt dig? Hon satte sig på bänken, som var fästad vid stugväggen. Solivro tog plats vid hennes sida. — Du är icke som förr, sade han. Du är så stilla. — Icke heller du är som förr. Jag ser på dina händer; de skälfva. Jag såg det äfven förr men det är icke samma skälfning. Förr voro de så ifriga, dina händer. — Skälfva mina händer? — Ja, jag tror. — Nu skälfva de modlöst. — Det sägs, det finns en dryck, som förändrar människans blod. Tid reder, och Sorg smakar af. Ungdoms förhoppning kokas i grytan.