" Inte för jag förstår mig på mu­ sik ", sade mr Merrington från dju­ pet av en länstol framför brasan, " men jag tycker bäst om något mjukt, drömmande, jag tycker allra bäst om dämpad musik. " " Ah, jag förstår ", sade mademoi­ selle Exe och spelade en enkel mono­ ton melodi, som aldrig höjde sig över pianissimo. " Det kallar jag musik ", sade mr Merrington och om några minuter buro lätta " timmerstockar " vittne om hans beundran. " Jag känner mig trött ", förklarade mrs Merrington som vanligt omkring tre kvart till tio ", och får nog gå till sängs. Kära Evelyn, följ ined made­ R8kt lax, På post. Det står en liten parvel i ett blå­ sigt gathörn med ryggen stödd mot husväggen. Ett snäblandat rägn faller. Mär­ ker han det? Han gör ingenting för att skydda sig. Det är en öppen portgång i närheten — han går ej dit. Han har fickor på den tunna rocken — han gömmer ej de nakna händerna i dem. Det är något för­ stelnat över den lilla gestalten. Utan motstånd överlämnar han sig åt köl­ den. När någon går förbi, räcker han, uten ett ord, utan att lyfta blic­ ken, fram en liten hand, som kramp­ aktigt hällter fast några våta, ned­ sölade vykort. Ansiktet är stelt, färglöst, fult, med sår om munnen och över näsan. Vem har skickat ut den lille stac­ karen i det ohyggliga vädret, vem har ställt honom i detta gathörn för att under täckmanteln av vykortsförsäljnåaig bedriva tiggeri? En foster­ mor som, utan känsla för det främ­ mande barnet, för egen fördels skull vill exploatera dess sjuika eländiga utseende? Eller en mor som i yttersta för­ tvivlan, utan » bröd tiill sina barn off­ rar ett av dem för att söka hålla svälten från hemmets dörr? Vad kan förmå denne lille pys, som knappast nått sexårsålderm, att stå kvar på sin post?