IDUN 1902 — 803 — Den sista aftonen, hur ända in i minsta detalj den etsar sig in i mitt minne! » Skola vi inte gå upp på berget och se stora utsikten, » sade jag efter kvällsmåltiden. » Inte lär väl jag få se den mer. » » Ja, låt oss gå. » Du k o m emot mig på trädgårdsgången i en ljus musslinsklädning, som alltid ville haka sig fast vid kvistar och taggar; i handen bar du den stora röda stråhatten, som gjorde en så glad med sin lifliga färg. Jag höll upp trädgårdsgrinden och lät dig passera. Just som jag stängde den igen, kom där en doft af löfkojor och halfvissna blad ifrån trädgården, en stark, litet kylig doft, som gjorde mig beklämd, jag visste icke hvarför. En aning om höst redan. Men så var det ju också sista augusti. Vi började gå vid hvarandras sida inåt skogen. Det var en slingrande, barrig stig, knappast bred nog för två och med oväntade små utsikter här och hvar vid krökarna: än skymtade det blått af vatten mellan träden, än låg där en af betad, grön hage bakom gärdesgården, som följde vägen åt. Bakom oss syntes ännu byggningens röda tegeltak och skorstenar; ur en af dem steg det fin, blå rök rakt upp i luften — så dök gångstigen plötsligt in i djupa skogen, gärdesgården lämnade oss, och ' det blef grönt och svalt och tyst med ens, bara ett sakta sus af vinden i grantopparna. Vi sågo rakt framför oss båda två och talade ifrigt, under det vi gingo. Vi ' hade varit inne på detta ämne förr en gång, och nu tog du fatt i den af brutna tråden på nytt. » Skönhet, ja, skönhet, icke kan det någonsin stå för mig såsom det högsta af allt, som det att söka sig till; icke kan det tillfredsställa mig ensamt. » Jag visste mycket väl, att du tänkt dig alltför långt in i saken, för att dina ord skulle vara lösa huggskott, och frågade med begär att få höra dig tala m e r: » Men hvad är det då ni söker, hvad är det, som ger er tillfredsställelse? Existerar öfverhufvud någonting dylikt för er? » » Jag är viss om, att det existerar, » sade du lågt.