Utanför det tornkrönta Nyrnberg stodo svenskarna som en orubblig vakt. »Så länge jag andas», sade Gustav Adolf, »skall med Guds hjälp Wallenstein aldrig se insidan på Nyrnbergs murar.» Och till Oxenstierna, som befalldes att skynda dit med undsättning, skrev han: »Denna motståndare är en av de onda andar, som endast kunna fördrivas genom fasta.» Wallensteins befästa kullar reste sig som en spökvärld, vars invånare aldrig visade sig vid klart dagsljus på öppna fältet, men ändå spridde fasa och elände. Vattnet i traktens brunnar var förgiftat. Herrelösa hästar stapplade utmagrade på vägarna, och andra blevo vansinniga genom bromsarnas stygn, ryckte sig lösa och kastade sig huvudstupa utför branterna. På gatorna lågo människorna och dogo av hunger eller feber. I Wallensteins läger blev det slutligen så mycket ohyra, att soldaterna inte kunde sova om nätterna, och tälten voro ända från marken upp till spetsen fullsatta med gräshoppor. Då väcktes Wallenstein en mörk höstnatt av skott och yrvakna skrik från barn och kvinnor. Mödrarna brukade skrämma sina små för svenskarna för att få dem att lyda, och nu veno redan de fruktades kulor genom tältvåderna. Gustav Adolf hade inte längre kunnat uthärda att se sitt manskaps elände. Med musköten i den ena handen och den andra fri, klättrade hans soldater över förhuggningar och branter upp mot den högsta kullen. På toppen låg ett gammalt fäste. Där stod Wallenstein i den uppgående solens strålar, som blott glimtvis förmådde genomtränga den täta röken. En mörk rustning omslöt hans magra gestalt, och det gula ansiktet med det rödskiftande håret var orörligt som på en död. Ingen av hans krigare hade någonsin sett honom skratta eller fått ett vänligt ord från hans mun. Avmätt och kall utdelade han med skarp röst sina korta befallningar och stod dessemellan stum. Ur intet hade han stigit fram till den makt, som han själv hade skapat, och hans blotta närvaro var nog, för att soldaterna skulle kämpa med raseri.