Jag betvivlar, att den store författaren själv skulle ha observerat ärekränkningen, om min lilla teaterkrönika i förra häftet händelsevis kommit under hans ögon. Den, som allt ifrån ungdomen har levat på krigsfot med de härskande meningarna, är nämligen van vid ett helt annat slags artilleri. Vari består nu ärekränkningen? Jag skrev om Strindbergs väg till Damaskus bland annat de orden: ”det viskas till och med i djupaste hemlighet, att han icke har gått den alls”. Låt oss se till, vad dessa ord innebära. Det existerar bland de flesta av Strindbergs gamla vänner och beundrare en opinion om hans senaste utvecklingsfas, som kan sammanfattas ungefär så: Diktaren har genomgått en svår inre kris, som han nu fullständigt har kommit över, utan att den någonsin utmynnade i någon omvändelse; sitt själstillstånd under denna tid har han med den för en diktare utmärkande lusten och förmågan att förstora skildrat i böckerna ”Inferno”, ”Vid högre rätt” m. fl.; personligen står han nu över och utanför dessa verk och betraktar med den romantiske ironikerns gåtfulla löje det bifall och de meningsbrytningar de väckt. Jag står för egen del ytterst tveksam gent emot denna tolkning. Jag har aldrig förr i Strindberg funnit en dyrkare av den romantiska ironien, denna utmärkta uppfinning som tillåter en man att stå över och utom sina egna meningar, i händelse de skulle befinnas dumma. Vad jag saknade hos honom, aldrig var det le courage de son opinion. Jag ville med de ovan citerade orden blott antyda, att jag icke var okunnig om tillvaron av denna läsart, ingenting vidare; att närmare utveckla och analysera den fann jag icke vara på sin plats i en liten teateranmälan.