»Scribomanien vore en artig passion om icke Criticomanien existerade. Ehuru mycken Philosophie, ja ehuru mycken egenkärlek man ock måtte äga, så förloras tålamodet genom myckenheten af flugor, som sätta sig på de bästa arbeten. Mediocriteter njuta icke bättre öde. De uslaste, de magraste luder uppsökas af kråkor, och Critiquen brummar en auctor för öronen, så han blir döf. Mig skulle således snart hända detsamma, som skedde med Engelska musicanten, som enragerad af skärsliparne, åkarne, hundarne, springande tiggarne och skalmejblåsande skolpojkarne, som på en gång uppfyllde hans gata, öppnade sitt fönster, slog fiolen i väggen och satte sig på krogen att supa.» Dess mer man arbetar i ett fack, tillfogar Josias Carl, dess vidsträcktare perspektiv öppna sig för ens blickar. I ord, som visa en för tiden ej vanlig blick för de vetenskapliga problemens svårlösthet och sammanhang, tolkar han, hur sanningsforskaren dagligen nödgas ändra sina begrepp och till sist fattas af ovisshet genom öfvertygelsen om alla sina förra misstag. »Tänk, hvad humiliation att nödgas bli sin egen criticus, sin egen kråka och sitt eget luder.» Dessa betraktelser från år 1779 visa emellertid, att Josias Carl i sitt sinne dock hvälfde planer att framträda som samhällsgranskare. Ögonblicket var gynnsamt. Ett starkt oppositionellt vinddrag fläktade just vid denna tid öfver Sverige.