En vida nödigare maning borde i feta kapitäler smycka inte bara kollektboxar utan därjämte väggarna i alla offentliga lokaler, inklusive spårvagnar buss a r och järnvägskupéer. Den lyder: » Tänk pil regeringen!, En regering blir ju aldrig gammal, fastän det sällan står i nekrologerna att den gick bort för tidigt. Men så mycket mer drivande skäl har man att koncentrera sina tankar på den i dess stackota levnads dar. Hur många törs frikänna sig från att ha totalt brustit i detta stycke? Sagda likgiltighet, kränkande i och för sig, kompletterades fordom, eller snarare intill helt nyss, av den tanklösa. Nu däremot går den lös alla dagar och lite varstans. Jämt berättar bladen att regeringen i går » syntes » på någon en invigning, eller - om den inte uppträdde mangrant att regeringen representerades av de och de ledamöterna., Herrar statsråd förekommer aldrig mer - civilt. Det vore ämne för en doktorsavhandiing att utreda hur den flärdlösa ministären befordrades till regering och huruvida denna ståndsupphöjelse uttryckte en historisk realitet. För m i n del vågar om vi i ro kunna besinna att regeringen inte bara är engagerad för en pajasroll: Ordet » regering » har under seklernas lopp laddat sig med en mångfald betydelser, och när Svenska Akademins ordbok i tjugonde århundradets afton hinner dit kommer det att uppvisa ett ännu oanat antal. Här begagnar j a g det endast i den för närvarande mest de brukar s e ett gyllne skimmer dallra kring hjässan på sin spegelbild vet man j u inte; det vore emellertid naturligt och ursäktligt. Men en ödesdigrare förfö- relse ligger på lur i den språkliga tvetydigheten: ministrarna tror sig småningom kallade att regera. Till sådana absurda konsekvenser leder den titelglädje som särmärker svensk demokrati! Det gängse meningen: som kollektivnamn ä r synnerligen fördenskull undersåtarna numera bör uppmuntra varandra till skarpt och tankfullt intresse för den i ögonblicket sittande regeringen. Den tarvar sannerligen stödet av noggrann uppsikt som surrogat för ett bortfallet riskmoment: det personliga ansvaret. Monarker har i alla tider varit utsatta för att vräkas inburas, nackas, och titulärsuvernänerna av i dag hotas oskyldigtvis av Samma yrkesfara. Men den svenska regeringen har ingenting ledsamt att frukta.