— Jag vet icke, var jag levat dessa dagar. Har solen gått upp och ned som förr? Jag tyckte det var evig skymning, och jag kan inte minnas, att jag sett en enda människas ansikte — icke heller hans sedan den kvällen jag kom. Det var en solnedgång, jag har aldrig sett dess make. Han bor ju så högt, som en örn på sin klippa, sa jag, men sedan sade jag det icke mer. Det var så mycket jag sade, som jag aldrig sade mer, när jag blev vaken, men jag tänkte och vet du, vad jag tänkte? — hon skrattade åter samma torra, låga strupljud — jag tänkte, att den mannen är en sådan till vilken vi kvinnor säga: bord, duka dig! och det dukar sig. Men jag tänkte också: det har varit andra här före mig, och där komma väl andra efter mig. Men jag ville icke mer sitta där, varför skulle jag det? Vad har jag att göra med något, som blott är tillfälligt? Det är mot min innersta instinkt. Jag vet väl, att jag är sinnlig. Vilken kvinna är det icke? Men ha vi icke fått makten att leva utan det lika väl som att leva med det, när vi veta, att förbindelsen varken gör oss stolta eller lyckliga. Det glittrade till i Andreas ögon, av glädje, av välbehag. Hon böjde sig fram och tryckte en hastig kyss på Suzannes hjässa. — Men vad sade han? frågade hon. — Kära, vad skulle han säga? Jag sade intet om detta, men han förstod ju, att jag var klen och måste resa. Skriver han som han lovade, ja, då skriver jag tillbaka och säger sanningen. Det är allt. — Vad du är stark, Suzanne. Men hon log så bittert och sorgset, att det skar Andrea i hjärtat. — Stark, jag? Hur kan du säga något sådant? Det är ett misstag. Att jag nu står uppe, att jag inte ligger, att jag orkar tala, kära Andrea tror du det är av styrka? Nej, det är av trots, det är av hat, det är av vämjelse. Men kan det hålla en uppe? En tid ja, till det värsta är över, men sedan, nej sedan måste där komma annat till för att man skall leva.