– Fleurs d’amour ... Därpå uppfångade örat ljudet af en kyss. Det brände till i Bendels kinder, men han öppnade icke ögonen. Han knep dem hårdare samman och såg på svart grund en lysande grönblå stjärna, som hastigt blef svart med orangebräm, och därpå fick purpuruddar. – Hur barockt egentligen, tänkte han, att jag sitter här. Är det för resten riktigt sant? Den invandrade kontoristen och mannen därborta, hvars syster är gift med Indiens vicekonung. Jag måste gå. Han såg upp. Stjärnorna dansade i rymden och tycktes sänka sig ned på gyllne snören. En neger staplade ny is kring bålen. Reuter och Carthy växlade några repliker. Det var först affärstermer i likgiltig ton, därpå talade de om resor. Flickorna blandade sig i samtalet och deras klingande röster skar som bjällror mellan affärsmännens hårda stämmor. Nu talade de om den franska rivieran och spelbanken i Monte Carlo. – Jag skall hvila ut där i februari, sade Reuter. – O, en gång vann jag ett tusen francs, pladdrade Millie. – Vi uppträdde i Nizza. Minns du den tokiga italienska prinsen, Lilly? Gud hvad han var galen ... Och ett virrvarr af glada anekdoter sprudlade som en kaskad ur allas munnar. Helge vågade icke yttra ett ord. Han hörde icke till den solskensvärld där dessa paljettvingar tumlade. Beskrifningarna ljödo främmande, ehuru han kunde och kände dem förut från böcker. Sakta reste han sig och gick fram till takestraden. Ingen observerade det. Han stod några ögonblick och såg ut mot sjön, hvilken återtagit den röda månen som hade den varit ett utlånadt korallsmycke. Fyrarna tyste oförändrade och en bogserare tutade bortom norra pirarmen.