Hur skulle han, den skyddade, den tillitsfulle, han som aldrig anat förekomsten av hemliga pakter, demoner, besatthet, trolldom ... Och denna okunnighet, denna oskuld förstärker än mer den besvärjande kraften i de ord som han nu så tydligt, med sådan ädel och värdig långsamhet uttalar: Ja, det finns sådana lyckträffar ... verkligen oväntade. Vi är mumier i sina sarkofager. Det är ingen idé att han försöker förklara för dem, de skulle inte förstå ... Ni vet att det är ett porträtt av hans älskarinna ... Men kanske har han, ofrivilligt, gått alltför snabbt fram med dem? Det är faktiskt inte lätt nu heller. Ren artighet krävde det förresten. De säger att de är trötta och sen fortsätter de att prata, i morgon kommer de att vara bleka som lakan, då kommer de att beklaga sig. Ingenting har ju hänt. De flesta mycket enkla. De kan vara så snarstuckna ... minsta anledning ... ibland reagerar de på rena struntsaker, vissa retelser är de överkänsliga för ... de får en att tänka på de där blommorna vars kronblad oemotståndligt öppnar eller sluter sig, beroende på ljus eller skugga ... Är det mig ni talar till I allas ögon, sina anställdas, sina arbetsgivares, sina bekantas, sina vänners, sina grannars, gällde han för en hygglig karl, en oförvitlig familjefar, som gjorde allt för sina barn. Vi har till och med lagt handen på den och smekt den ... Han sätter sig upp, skakar på sig. Skratten ... utbreder sig utan någon bestämd riktning, utan mål, i tomheten omkring dem ... oskyldiga flöden, barnsliga utbrott ... om och om igen ... Och så ingenting ... Över bordet träffar blicken från de goda, ärliga ögonen hans egna ... Men du kommer att sakna det ... Jag sa att det gjorde mig detsamma ... Och jag vet ju ... Vi är väl i rummet däruppe, rummet där vi alltid samlas innan vi tvättar oss och går till sängs Stämmer det att de åklagade ständigt har avböjt de omsorger som ni så godhetsfullt har slösat på dem? Mot hans vilja ... Hon har sin smak, förstås ... Men den är inte er, inte sant, ni lilla tyrann? Cyniskt!