För resten har jag redan tagit mig plats som DAHLMAN. FRU BERG. DAHLMAN. SUNDIN. Hos Max på Ångsta. Verkligen! vi ska göra med det där... Ja, ser du, Albertina, jag vet inte riktigt, hur FRU BERG. SUNDIN. Jag tänkte, det var bestämdt, jag! Ser du, det ä' så, att jag fått en annan på förslag... ­ 150 ­ FRU BERG. Jaså, en bättre! sig mot Sundins arm.) Nej, tant, en som ä' mycket sämre. (Stöder FRU BERG. KERSTIN. Har du...! Ja, hon har lofvat att se om huset litet åt mig. KERSTIN. SUNDIN. Så godt jag kan. DAHLMAN. viset! Hvad vill det här säga...! Ä' det på det KERSTIN. så, att vi tycka om hvarann. Ja, lilla älskade pappa, det ä' så... det ä' DAHLMAN (omfamnar Kerstin och Sundin). Kära barn...! Kära barn...! så här! Tänk, jag har alltid trott, att det skulle sluta KERSTIN. FRU BERG. DAHLMAN (till fru Berg). FRU BERG. Reta mig inte, tant! Nej, det ä' sannt, jag har aldrig trott det. Och här stå vi nu ensamma och öfvergifna ­ 151 ­ FRU BERG. Ja-a. Kanske det vore så godt att hålla ihop då... FRU BERG. DAHLMAN. Jag vet inte... DAHLMAN. (Paus.) Det lär väl inte bli någon annan råd. FRU BERG (leende. Räcker honom handen). Nej, det blir väl inte det!