Ja, hur skulle det kännas nutilldags, om man hade suttit i säker och tryggad ställning och trott sig viss om att det varken i detta livet eller i det tillkommande kunde hända en något svårt eller obehagligt, och man med en gång bleve berövad inte bara det jordiska välståndet utan också det himmelska? Vad ville det till exempel säga på den tiden att vara nunna i Riseberga kloster? Jo, det ville säga bland annat, att tvåhundratjugufyra landbönder måste lägga årlig skatt av oxar och får, av svin och gäss, av humle och malt, av säd och vilt, av fisk och rovor, för att man skulle ha nog till sitt uppehälle. Det ville säga, att man kunde vänta att ödmjukt bli kysst på hand av varje främling, som kom till klostret för att begära gästfrihet eller annan hjälp. Det ville säga, att man åtnjöt heder och aktning av alla människor, därför att man med helig vandel tjänade av inte bara på sina egna utan på hela världens synder. Det ville säga, att man med fasta och bön hade förvärvat en skatt i det landet, där inga tjuvar grava och stjäla. Men nu, nu blev allt det där taget ifrån en. Nu, sades det, var det inte mer någon nytta med klosterfolket. Nu med ens var de inte bättre än alla andra. Ja, det gick an, om de inte hölls för vida sämre, om det inte gick värre förtal om dem än om turkar och hedningar. De måtte väl känna det, som om de vore ute i full storm på ett gungande skepp. De kunde kanske inte låta bli att undra varför inte han, som hade makt över väder och vind, sträckte ut sin hand och bjöd ovädret att lägga sig.