Endast för­ mögenhetsförhållanden — kanske också en smula skillnad i läsebegåfning — hade låtit Kåre få rätt till kaptenstitel, medan Sten just nu under vännens ledning beredde sig för navigationsskolan, där nan skulle taga sin styrmansexamen nästa vår, om allt gick väl. Men, stackars Kåre, som kunnat föra egen skuta, var af läkaren förbjuden att alls gå till sjöss, så som det nu s tod till med honom. Man hade ju ' i det längsta hoppats, att just sjölifvet skulle bota honom, själf ansåg han också envist, att så skulle bli fallet. Men doktorns befallning gick ut på fullständig hvila, gödning och " högt lif ", o ch han, Kåre, som afskydde overksamhet och, fastän väl­ bärgad skåning, mycket litet brydde sig om mat, än mindre dryckjom! Det var verk­ ligen mest såsom förströelse, fast det skulle heta för vänskaps skull, som han detta år gif — vit Sten Gunnarson privatlektioner. Betala för dem fick S ten endast på sin egen ensfändiga önskan. För Kåre hade det — å tmin­ stone till e n början — va rit liksom återupplefde han sin egen studietid, då han ännu var frisk, s om han trott, och glad åt-lifvet! — Han sträckte på sin långa, ståtliga gestalt. Det var sannerligen inte lätt att gissa, att denne unge man med de klara, lifliga ögo­ nen, de korallaktigt röda läpparna under den bruna mustaschen, var ett den tärande bröstsjukans offer. Men när han nu lyfte armar­ na mot taket och andades djupt, sprungo dunkelt purprade fläckar fram vid kindknoforna och pannan fuktades af fint pärlande svett. Så kom ett kort hostanfall — h äftigt, liksom retad, dunkade han med sin knutna hand mot halsgropen. Sten låtsades inte märka något. Böjd öfver sina papper, ge­ nomgick han om igen det senast lösta algebraproblemet. Så satte han sig till ratta igen och smålog sitt halft förlägna, halft be­ låtna löje: — Ja, utbrast han, den som infe på sjön kan klara sig själf, och litet till, den bekla­ gar jag.