Hvaije gosse har en träbord; på hvilket hans lexa är skrifven, och då man besöker skolan är det ett föremål för hvarje gosses önskan att blifva framkallad för att uppläsa sin lexa, hvilket läijungarna göra med en vaggande rörelse på kroppen och på ett sjungande sätt, liksom judarne göra på klagoplatsen i Jerusalem och i deras synagogor, hvaraf vi kunna draga den slutsatsen, att detta var det gamla sättet för bönen, ty lexorna hem t as alltid från Koran. Lilla svarten, utan något anspråk på näsa och ej mer än två fot lång. träder fram för att säga de tio första bokstäfverna af alfabetet, hvilket är allt han kan ». Den vänliga känslan för folket öfrtr-gifver honom aldrig. » Man dragés », skrifver han, » till detia lands barn, både bruna och svarta, de förra hafva en fullkomlig bronsfärg »; och han anmärker huru » de bruna och svarta bira sina sår utan en klagan ». Negersoldaternas renlighet gjorde honom ett nöje — de glänsa som en väl rengjord och blankad stöfvel. » Infall lika dessa öfverflöda, och det är endast med möda man ihågkommer att han gjorde dessa anteckningar inom syn * och hörhåll för en fiende, som törstade efter hans blod! På ett annat ställe säger han: » De svarta soldaterna, som komma in äro vanligtvis gamla bekanta till mig, d. v. s. de känna mig. under det att deras svarta apansigten äro alla lika för mig. Jag sätter kineserna i första rummet, dernäst de svarta med apansig-tena och sedan de chocoladef&amp;rgade Sudan-invånarne. Jag tycker icke om de sjukligt bleka fellas, ehuru jag är bedröfvad öfVer deras elände ». Den brydsamma frånvaron af nyheter från den yttre verlden framhålles lifligt för själens öga genom de ifrigiansträngningarna att vinna underrättelser genom fiendens uppförande och sinnesstämning.