Med en förtviflad rörelse vek hon tillsammans bilden och ref den midt itu, så i ännu mindre bitar, systematiskt, utan att veta utaf det, och kastade bitarne i kakelugnen. I samma ögonblick kom modern in. » Hvad gör du, barn? Här är j u nyss skjutet, det blir os utaf det där. » » Tror mamma. » Hillevi såg upp med en underligt frånvarande blick. » Ja visst. Har det varit någon här, medan jag var ute? » » Ja, Erik. » » Erik, åh är han i Stockholm? — Nå, du barn, är han mycket förändrad? » » Ja. » » Ä r det inte till sin fördel? » » Jo, han ser bättre ut. » » Det var fasligt, hvad du låter likgiltig, Hillevi lilla, är du så glömsk mot barndomsvännen? » Hillevi satt med hufvudet stödt i handen. Hon svarade sakta: » Ja, jag tror, jag har glömt alltsammans nu. » Hon böjde sig ned för att taga upp en bit af porträttet, som fallit på golfvet, och kastade den häftigt, liksom rädd att modern skulle se hvad det var, in i glöden. Hennes hand, som darrade af sinnesrörelse, kom likväl vid den ovarsamma rörelsen för nära de brännheta luckorna. Hon drog hastigt undan den och började nervöst gråta. » Hvad är det, Hillevi? » frågade modern ängsligt. » Jag brände mig! » Det var ett bortklemadt, misshandladt barns hejdlösa smärta i Hillevis bittra snyftningar. Öfver hennes väg hade plötsligt bredt sig en mörk skugga af svikna förhoppningar, gäckade illusioner, och det var därför hon grät. Det lilla brännsåret fick dölja det stora, som sved inom henne, och hvilket kanske ej skulle läkas, förrän åren lagt sin förslappande tyngd öfver det unga sinnet. Ett skönhetsmedel. |Iiji * emma, verkligen hemma igen, jublade jag förtjust, då jag efter min sommarutflykt * ™ * åter befann mig hemma i min stilla, bekvämt inredda lilla bostad. Nu kunde lifvet åter börja sin gamla vanliga gång med sina behag och små bekymmer. Åh, hvilka ansträngningar och obekvämligheter hade jag ej fått. underkasta mig under min » rekreationsresa »!