Han var trött, sa ' han. På ett år så rörde han inte vid en pensel. H a n påstod sig inte kunna » fatta konstens betydelse, » » tviflade på sin kallelse » o. s. v. H a r man hört på maken? Konstens betydelse! Du store! Men så gjorde vi en tripp öfver Medelhafvet, och nu vaknade artisten igen. Han började måla mariner. Det blef något extra, må du tro! Solnedgångar på långa, smala dukar, bara himmel, vatten, sol och ett par fiskarbåtar. Och så breda, enkla ramar, som fraruhöllo det målade bättre. J a g lyckades få ett par af de där bitarne, du kan få se dem, när du kommer hem någon gång. Så flackade vi härs och tvärs en tid, lefde äkta, oförfalskadt konstnärslif, målade både likt och olikt — det var en tid med stora vidder, härliga vyer och sol och luft och leende — en tid, som aldrig kommer åter! Men så dog min far, jag måste resa hem, och vi skildes på ett år. Men, Gud vet hvad som hände honom det året! För när jag våren därpå träffade honom i Paris tillsammans med Birger och Edelfelt, var han till den grad förändrad, att jag tviflade på, att det var samma person. Du kan aldrig tänka dig, hvilka uppträden jag nu fick bevittna! Excentrisk, extravagant hade han ju alltid varit, men nu var han rent af galen. Ja, galen! Komplett vansinnig. Hvar han hållit till det där året, var omöjligt få veta. Han hade kommit till Paris strax före mig, ingen visste hvarifrån. — • J a g har ofta tänkt sedan, att det var nå- gon olycklig kärlek med i spelet, men det yttrade sig inte på det viset. — Det året han fick idén att sluta upp att måla, slog han sig på politiken och blef socialist och nihilist, och Gud vet allt hvad för » list ' uan då va ', han kom till och med in i politiska sällskaper i Paris, men det gick lyckligtvis öfver. — Herre Gud, frisinnade ä ' vi allihop, men, hm, ser du, för en artist får konsten lof att inta främsta rummet!