Räkner och ser efter , hvilken är bortgången Af de gamla vänner, från vår ungdoms dar – Räknekonst ej räcker, ty det är så mången, Mången som är borta, få som äro qvar. Och de blifva färre. Kretsen blir allt trängre. Länk från länk sig skiljer. Kedjan löses opp. Somliga till Våren hunno, men ej längre; Andra midt i Sommarn stäcktes i sitt lopp. Far och Moder hulda mer för oss ej finnas – Syskonkransen kära fällde bladen af – Följesvenner trogna, som så väl vi minnas! Årens mossa länge vext på eder graf. Ack, hur vi er kände! Ack hur vi er trodde! På hvar hjertats fråga edert hade svar! I de hvita själar ingen falskhet bodde, Och vår sorg och glädje eder egen var. Men J ären gångne ... Det är andra tider! Om de äro sämre – eller sämre vi, Må de Vise skilja; men det bröst, som svider, Får dermed ej åter hvad som är förbi. Väl dock Er, J gångne! Salige J döde! Ej vår arma kärlek J behöfven mer; Men för oss blef lifvet efter Eder öde, Och dess bästa tanke den – att hinna Er. Och den böjda skuldran, och de glesa håren Säga tröstlig sanning, ej för ofta sagd, – Säga, att från vaggan är för oss till båren Vägen i det närmsta nu tillryggalagd. Skuggan varder större. Stegen blifva tyngre. Rummet, som vi fyllde, kunne vi med fog Lemna åt ett slägte, karskare och yngre, Som ock tänka torde, att vi lefvat nog. Rummet snart är ledigt. Må de blott oss unna Att vårt dagverk sluta och i frid gå bort! Må de se’n åt verlden skaffa, om de kunna, Bättre dar än våra, bättre verk än vårt! Ärligt var det menadt, om ock ofullkomligt; Mycket, mycket såddes, som ej gröda bar; Dock till sädens Herre hoppas vi att somligt Skall, till jordens nytta, frugter lemna qvar. Då, hur dagen rundlig eller snäf är vorden, Skall oss qvällen samla, blid och stjerneljus; Rummet rymmer alla hos vår moder jorden,