Den dag det kom telefonbud från doktorsgården, att lille Sigurd avlidit, kunde Filippa ej förmå sig att gå ned till middagen. Hon ville ej se baronen. Sigurds stoft brändes och askan sattes ned i fru Grothéns familjegrav på Solna kyrkogård. Någon tid därefter kom fru Grothén tillbaka för att fortfarande bo hos sin man. Han var glad att få igen henne. Han tyckte, att hennes livlösa sällskap var bättre än intet, med andra ord, han höll av henne. Mamsell Månson berättade för Filippa, att baronen sänt sin bil till stationen för att föra fru Grothén till hennes hem. I sista minuten hade han beslutit sig för att själv hämta henne och stigit in i bilen, när den körde åstad. Det hade väckt uppmärksamhet. — Han ville väl tala med henne efter den stora sorgen, förmodade mamsell Månson. Det har varit något mellan dem. — Det har jag gissat för länge sedan, sade Filippa stelt. Mamsell Månson såg på henne oek det var som om hon läste hennes tankar. Filippa kom att tänka på Elvira. Mamsell Månson gjorde detsamma. — Dom har fått reda på Elviras förförare, sade hon. Det var en handelsresande, som hade en hemlig fästmö på vart ställe, han besökte. Några av våra smeder fick tag i honom och slog nästan ihjäl honom, så mycket stryk fick han! Det var det, jag sa, att det nog var en utsocknes! För Filippa kändes det som en befrielse, att baronen ej var medskyldig i Elviras död. Under intryck av denna lättnad blev Filippa glad, hon började plötsligt att skämta med mamsell Månson, hon kände sig ung och rörlig och ville ha något roligt. Mamsell Månson och hon begav sig ned till bruket, in på en biograf och såg ”Häxan från vilda västern”. Filippas tankar följde ej med på duken. Vad rätt hade hon att tvivla på baronens omvändelse? Var ej omvändelse något, som kunde ske? Nästa dag väntade henne hennes livs kanske svåraste uppgift. Hon skulle besvara ett brev, som hon fann på sitt bord.