– Icke så alldeles. Det är ju helt naturligt, att höken vill ha mat, och att han då söker den föda, som bäst passar. Det är naturens gång. Du lyder dess allmänna lag, äfven du. Jag var ofta din bordsgranne i Upsala, om jag icke misstar mig, och jag såg dig ofta hålla till godo med allehanda anrättningar både af vildt och tamt, utan att du dervid det minsta lät genera dig af hvad du kallar naturens förbannelse. Men skämt åsido! Naturen är icke en hvilande och död massa utan en lefvande och verkande kraft, som genomgår allt. Hon återfinnes i menniskan, som tänker och vill, i djuret, som söker sin föda, i blomman, som vänder sin kalk mot solen eller läskar sig med regndroppen, i värmen, som genomtränger organismen, i elektriciteten, i magnetismen, i allt, ja äfven i denna döda materia, hvilken ser ut blott såsom en rumfyllande massa, torde denna kraft ligga i olöst slummer. Men lif utan rörelse hvad vore det? Lifvet kan icke stå stilla. Bjud blodet i dina ådror att stanna, om du kan; befall den der plantan att icke skjuta vidare i höjden, bed hafvet derute att icke gå i vågor, när vinden dansar öfver dess yta. Det går icke för sig, ty lif är rörelse, är förändring. Nåväl, om så är, så bör du väl kunna begripa, att i naturens fortgående lif det ena måste gå undan för att det andra skall få plats (här såg man Georg göra en illparig min och Hugo se mer än vanligt drömmande ut); du bör kunna begripa, att hvad som för dig ser ut som död och förgängelse är detta blott i förhållande till det enskilda moment som går under, och att detta moments undergång endast är en genomgångspunkt för det helas oändliga lif, som i en produkt eller i tusen icke kunnat uttömma sig och derför alltjemnt frambringar nya skapelser med uppoffring af de förra. Jag är så långt ifrån att i denna uppoffring af det ena för det andra finna något ondt eller oskönt eller någonting som tyder på förbannelse, att jag tvärtom i denna lag finner uttryckt något som skulle kunna kallas naturens vishet. Ty om det måste medgifvas, att de naturliga individerna icke kunna vara till i evig tid, så måste det väl ock medgifvas, att, när de en gång skola dö, det då är bättre, att deras död tjenar till andras nytta och dermed äfven till det helas, än att deras död ej skulle tjena till något.