Det var riksgälds, herr doktor. För resten gör det ackurat detsamma, om det var riksgälds eller specie, ty skuldebrevet är icke värt en vitten. Herr doktorn behagar förtiga, att den vederhäftige person, som utställt brevet, heter Adolph Ernst Carl von Hancken. Jag nödgades låna Adolphens mormorsarv till att bestrida kostnaderna för denna resan, som skulle återställa min hälsa och mina krafter. Men nya olyckor i form av oförutsedda skulder och krav tog snart pengarna, så att jag vid min avresa blott ägde ett par hundra, som jag förvarade i fickan. Skuldebrevet däremot bar jag i den förseglade pungen närmast kroppen, ty det var ju Adolphens hela egendom. Då jag fann mig bestulen blev jag ytterligt bestört. Jag trodde i förstone att fru von Hancken av pur nyfikenhet tagit börsen och granskat dess innehåll, vilket säkert skulle ha givit anledning till ledsamma tvister. Lyckligtvis var Tomson den skyldige och som Adolphens far kunde jag icke annat än kräva honom på skuldsedelns belopp eller tvåtusentrehundra. Men om det var den ena eller den andra myntsorten, det äger icke någon betydelse, vilket bäst bevisas därav, att det ej angivits i skuldebrevet. Vad skulle väl ha hindrat mig, om jag haft möjlighet därtill, att återbetala i specie, vad jag lånat i riksgälds? Jag är en god far och Adolphen vet nog att jag unnar honom det bästa. Den lättrörde pojken började genast böla och måste med våld hållas tillbaka för att icke pappakrakens ömkliga kropp skulle komma till skada mellan hans ramar. Denna ömma tillgivenhet mellan far och son rörde oss och jag såg själve Lesage stryka sig med handen över ansiktet. Tomson visade väl någon häpnad vid upptäckten av den fatala börsens innehåll. Men doktorn räckte honom skuldebrevet sägande: