Hon hade en förnimmelse av något outsägligt skönt. Hon visste icke av vad slag eller av vad skepnad. Skönheten snuddade tätt intill henne, men lyfte hon handen för att gripa stack hon i tomma luften. Fanns det då verkligen en skönhet omkring henne, som hon icke kunde se, endast ana? Ja, den måste finnas. Den var skönare, mer fulländad än de gröna bladen och rosorna på stramaljens botten på stolen där nere i biblioteket, ja skönare än parkens levande träd och blommor och skönare än den skönaste människas ansikte. Blotta förnimmelsen av skönheten fick ju hela hennes varelse att skälva. Var det då en hinna över hennes ögon så att hon ej kunde se riktigt? Då tände hon den lilla lampan på nattduksbordet. Uppmärksamt betraktade hon sitt sovrum som om hon väntat att skönheten med lena händer skulle lämnat något märke eller spår efter sig. Jag drömmer, tänkte hon ibland. Men hon drömde inte. I och med att ljuset lyste upp rummet försvann också känslan av att oändligheten i vågor strömmade omkring henne. Rummets väggar slöto sig i en snäv fyrkant omkring hennes eget liv. Det där rummet rymde minnen. Den lilla kronan i taket med sina blänkande prismor hade strålat i salongen hemma i den gamla staden däruppe på slätten. Sängen hon vilade i hade varit hennes mors, ja, mahognyspegeln som återgav rummet i sitt glittrande och djupa glas hade en gång rymt bilden av hennes unga mors ansikte. Hon betraktade den forskande som om hon väntat sig att skuggan av en hand eller den snabba reflexen av en mjuk rörelse ännu efter så många år skulle dröja kvar där. Men hon såg ingenting. Hon försökte erinra sig sin mor, men alla dessa år som gått hade suddat ut hennes drag och hennes gestalt. Skarpare mindes hon blåsten som kom ilande från slätten eller ett hus vid en gata. Hennes mor hade dykt in i skuggorna för alltid. Skall också jag en gång försvinna så för mitt barn? tänkte Angela sorgset.