sätt som denne gjort i sitt »Bröllops besvärs ihågkommelse». Man vet visserligen ej, när nämda Stjernhjelms dikt var färdig och första gången kom ut i bokhandeln, men intet hindrar, att Lucidor fått se den i manuskript hos författaren samt genast blifvit fattad af dess snillrikhet. Det är att beklaga, att han af följderna afskräcktes från att vidare skrifva i samma manér. Men hörom ett sammandrag af poemet! Han börjar med att hänvisa på Kristoffer Gyllenstjernas och fröken Oxenstjernas vigsel, der han redan sjungit. »Här kommer jag igen, som förr har varit framme, Och vill i denna qväll fullfölja giljeglamme', Som jag begynte sist.» Då hade han, naturligtvis i samma satiriska tonart, blott gjort förberedelser och måst stanna vid de giljareqval, som heta svartsjuka; nu brister honom tid ej mera, och han ämnar utföra sitt ämne. Kommer så en målning af den svartsjuke: »Hans vantro är så stor, Att han för boleri förtänker jungfruns bror. Leksystern sjelf kan ej väl undfly hans misstankar. Stol, bänkar, säng och bord, allt hvad när' henne vankar, Ja, hennes kläder med samt allt hvad hon kan nå, Det kastar han misslynt sin' afundsögon på. Är inte han ragal'n14, som plågas af svartsot15?» Sedan visar han, huru den stackars friaren måste upphöja sin kärastes behag till skyarna, både dem som finnas och icke finnas, och göra detta med modets sirligaste fraseologi: »Allt fägrings ros måst' han väl kunna på sin nagel Och kalla hennes hår, som sträft lik märretagel, Guldtrådar, silkeslent och Astrilds-vidjor. Se'n Måst' alla stjernors ljus och gyllne solens sken Förmörkas liksom moln för hennes ögons strålar, Fast hon droppögon har liksom två dalkarlsskålar. På hennes kinder måst' båd' ros och liljor gro, Fast kindbenen se ut liksom en skållad so. Måst' ej korall, rubin och skarlaksfärgen blekna Mot hennes läppars färg, lik' ålskinn? Hvem kan räkna