da, djupa fåror och veck. Soldaterna äro alla fall ett: Glück auf! En söndagskväll på hemresan sågo vi På hemvägen från kongressen blefvo vi förbjudna att tala med obekanta, icke minst Alf Heidelberg på Deutsches Schauspielhaus både vid holländska gränsen och vid Warnemed kvinnor, men äfven utan detta förbud i Hamburg. Damerna hade ännu många t å - münde mycket ifrigt utfrågade om kongresskulle de bestämdt ha tegat. I kupéerna, på rar öfriga för Karl Heinz och Kathie, men ofsens resultat. Om man kunde få se våra resfauranterna såg man dem sitta tillsamman ficerare och soldater sufto här utan att tala papper? Dem hade vi sändt per post. Vårt med hvarandra eller med anhöriga och minut med någon, orörliga och stirrade rakt fram, kongressmärke? — Ja, det visade vi. — Har efter minut under halftimmar inte yttra ett och det tycktes som om de inte hört ett ord ni röstat mot vapenhandeln? — Ja, det har enda ord. De voro liksom försjunkna i minaf hvad som sades. Vi svenskor, som reste vi. — Tror ni att ni uträttat något? — Det net af något de icke kunde berätta, deras tillsamman, frågade hvarandra: hvar är sånhoppas vi. KLIPPAN. jublet, allt det, som vi läst så mycket om? Kanske att midt uppe i fältlifvet, dessa män, som vi nu se, äro äkta soldater utan skrupler, men här tillsamman med de sina, inne i sina vanliga omgifningar, på sina vanliga gator, omgifna af normala människor, som icke mörda hvarandra, hur känna de det här? En morgon gjorde vi en tur genom Hamburg, foro genom Elbetunneln ut till hamnen. Här var allt tyst och öde, icke en ångvinsch rörde sig, ångarna lågo sida vid sida och sofvo i långa rader, de väldiga magasinen voro stängda. Man undrar, när man ser denna stad, hvars hjärta stannat: hvad lefva människorna af, hur går tiden? Och på det sättet ledes man till att förstå, hvari de civilas: kvinnornas, barnens, de gamlas värnplikt består. Den består i att vänta och försaka.