– Jag kom nyss hem, jag tycker inte om det, jag ville gärna ha litet kunskaper. Doktorn log för sig själv och med en känsla av intensiv trötthet lade han bort »Kristi efterföljelse», som han lekt med. I fyrtio år hade han själv önskat sig litet kunskaper men hade tröstat sig med att irra omkring i böckernas döda öken, tills han nästan var färdig att ropa högt åt tomheten. Han tänkte på att han varit en ung man en gång, som undrat vad det vore roligast att bli. Det var närapå färdigt nu. Allt var rivet i trasor och trasorna luktade illa. Ibland önskade han att han kunnat börja bedja och tro. Det var det enda sätt att komma undan det gapande intet som höll på att i en svart håla utan utgång suga in honom för att dö i mörkret med en vansinnigs skrik. Han hade inte bara läst, han hade levat också, hetsigt, förfärligt. Det hade slutat så, som när man gått på en krog och berusat sig för att sedan ej veta vad man skall ta sig till – med den skillnad att han, när han slutat »leva» inte mer orkade ta sig till något. Glädjen är en lögn, satt han och tänkte, och den framgång som den här unge mannen säkert längtar efter, är en sköka med sur andedräkt. Det skulle han få erfara när han kysst henne. Den stora dumheten var att envisas att vilja vara lycklig, att undslippa lidandet. Att lida var det enda vi kunde vänta, men varför lärde sig inte folk att lida med stil, i stället för att fara omkring och jämra. Han spratt nervöst till och såg på den storväxte ynglingen i soffan. Han uppfångade ett fint ansikte och ett par ohyggligt vakna ögon. Kanske – javisst, han hade ju hört att de där båda bröderna voro begåvade. Vad skulle han börja säga, vad var att göra? Han borde ge honom pängar – men vad skulle det hjälpa?