Vi ha helsat, och vi sätta oss ... Gud ske lof för god ro! Kommer ingen jordbäfning, så stiga vi ej snart upp. Sittande den ena tätt vid den andra, granska damerne hvarandra, complimentera och cajolera hvarandra. Munnarna spetsas som till caramellers sugande, och artighetens sockergryn trilla fram ur alla läppar. Ögonen plira, hufvuna röras, fjädrarne vagga, sidenklädningarna frasa, det helsas och frågas och svaras; det mumlar och susar, småningom allt svagare som en döende storm – det stadnar – det börjar åter, det domnar – och allt blir tyst. Man sätter spelborden i ordning, man bär omkring thé, man lägger fram gravurer. Man spelar och tiger, man blåser och dricker, man betraktar och gäspar. Det är varmt och qvalmigt. Långsamt skrider tiden. Hettan i rummet tilltar, lockarne rakna, en och annan näsa rodnar, öronen hetta, ögonen tåras; man oroas, man vrider sig, man pustar och småler och pinas. Man söker att börja en conversation. Flödande ideer skulle liksom friska vattukällor uppfriska våra försmältande känslor; men ack ideerna ha liksom smällt upp i våra hufvuden, såsom pomadan i håret, och vi finna oss knappast qvicka och kloka nog, för att rätt redigt tala om väderleken. Och piskar du dig till att säga något särdeles, så får du ditt besked med ett artigt ja eller nej, eller hå! – eller ja så – som vill säga så mycket som; „Kära Nalle bjud ej till!“ Se der en herre med hatt i handen, som nalkas dig, för att göra diversion och conversation. Hvad var det han sade dig? Du log så mildt. Var det en artighet? „Nej.“ Något qvickt? „Nej.“ Något dumt då? „Nej.“ Något ändå? Ja, men något som var platt ingenting. Stackars karl, han var något sömnig, hade förlorat penningar vid spelbordet, och var dessutom under soupé – siroccos inflytande; hvad kunde han väl ha att säga annat än, “här är förskräckligt varmt!“