Karl Johan gick och tittade på Sophie, så ofta de träffades, så att Sophie blef ond och slog efter honom och sa’, att han var otäck. Men det var bara för roskull, tyckte Karl Johan. Och se på henne, måtte han väl åtminstone få. Det kunde inte en gång Pehr Ohlsson neka honom. Karl Johan var i det hela vid ett utmärkt humör hela sommaren. Han var lika glad, antingen solen sken, eller det rägnade, och när han stod vid disken, skämtade han med gummor och flickor, så att ingen människa kunde tro, att det var samme Karl Johan, som förut hade stått där så smal i ryggen och alvarlig i mungiporna. Men den, som var allra mest förvånad, det var Jönsson. – Jag tror pojken har fått ett arf, sade han för sig själf och sköt läpparna öfver hvarandra, i det han sneglade på Karl Johan. Och det var inte fritt, att Karl Johan hade blifvit liksom litet rakare i ryggen och litet mindre ödmjuk. Det kom sig af, att han började känna sig säker både emot Gud och människor. Därför hade han också glömt bort att läsa i Skriften, och han blandade inte längre in några bibelspråk i sitt tal. Men den, som inte var glad, det var Sophie. Hon gick hela sommaren omkring som en strykrädd hund, hvilken kryper för alla människor. Skygg hade hon altid varit och rädd för folks prat. Men hvad hon nu gjort, syntes henne så oförväget, att det aldrig kunde föra godt med sig. Och hade det inte varit för Karl Johans skull, hade hon önskat sig döden många gånger. Inte hade hon behöft vara så ängslig annars, ty ett barn kunde nog fadern förlåta henne. Det skulle ha blifvit bröllop och vigsel för henne som för andra, och hur snart det sedan blef barnsöl i huset, det angick ingen människa. Men det här var värre. Ty det var gjordt för att trotsa fadern. Och Sophie sade ofta till Karl Johan, att hon hade onda aningar. – Puh! sade Karl Johan och skrattade. Hvad kan han göra dig? Nu är det han, som får tacka till, att jag vill gifta mig med dig. – Det var vackert sagdt, menade Sophie.