»Jo visst», svarade han leende, »en hel mängd – skräp naturligtvis. Jag komponerar nästan oupphörligt – nu t. ex. hör jag en förtjusande melodi, men så försvinner den kanske, innan jag hinner få den klar. En del saker har jag tecknat upp – men jag tycker ej de äro värda att visas för er. Men i morgon skall jag ge er någonting att gå igenom, som jag tror blir bra ...» »Blir? Det är då icke färdigt?» »Jag sade er ju, att jag hör sången nu – då jag kommer hem skall jag utarbeta den.» »Ack, hvad ni är lycklig som kan komponera! Jag förstår ej, hvarför det är omöjligt för mig – jag tror, att jag är lika musikalisk som ni – men det är någonting som fattas mig ...» »Det är också någonting som fattas mig», svarade Melcher hastigt, »om jag berättar er, att jag på tio år icke nedskrifvit en enda takt förrän häromdagen ...» Hon svarade ej. Han närmade sig beständigt denna farliga brännpunkt, men hon låtsade ej märka det. Melcher följde icke fru Örnfelt till hennes bostad; den låg strax bredvid societetslokalen, och då de kommit utom skogen, sade de hvarandra instinktlikt farväl, af fruktan att bli sedda tillsammans på de månljusa planerna utanför villorna. Mathilde bodde alldeles ensam, och det var flere bland badgästerna, som uttalat sitt förvånande ogillande öfver att en ung enka, icke mycket öfver trettio år, reste så der utan »förkläde». Men fru Örnfelt hade alltid haft sin egen vilja – en vilja som hennes aflidne mans slapphet gjort ännu hårdare – hon tyckte icke om »förkläden», och det rörde henne i allmänhet föga hvad menniskor pratade. »Godnatt, fru Örnfelt», sade Melcher, då de stannade i skuggan af träden och han räckte henne sin hand, »tack för denna stund – jag skall icke glömma den.» »Tack», svarade hon enkelt, nästan litet kallt, »ja, det har varit mycket angenämt ...»