Och när Tok-Olle började spela på den flöjten, så spetsade barnen öron, allramest de allra minsta, och var han gick och stod, hade han barnen i hälarna på sig. I början voro föräldrarna rädda och tänkte, att Tok-Olle med sin flöjt skulle locka deras barn i olycka och fördärv, men de märkte snart, att ingen var mera kär i barnen än just Tok-Olle. När han gick genom byn och spelade, så kommo barnen till fönstren och klämde näsorna flata mot rutan. Strax efter voro de ute på trappan, och en stund efter tultade de efter honom, flickor och gossar, större och mindre, i skor och strumpläster och på bara fötter. En och en eller hand i hand följde de efter honom, ut genom byn, uppåt landsvägen och därifrån upp på höjderna, Tok-Olle i spetsen och alla barnen efter i en lång svans, som när man ser flyttfåglarna draga bort i en pärlrad. Hän över ängar och hagar förde Tok-Olle dem till de mest undangömda ställen. Han visste, var gräset var mjukast av mossa, genomvävt av millioner violetta och guldgula blommor. Han visste, var de vackraste ekarna lyfte sina kronor, och de finaste björkarna vaja för vinden. Han visste, var källorna porlade, och var trastarna höllo till. Han visste, var ensamheten satt gömd i de vilda rosenbuskarna, och dit spelade han barnen in. Och så satte han sig på en sten eller en stubbe och spelade, medan barnen togo varann i hand och dansade långdans över sommargräset. Fåglarna i träd och buskar hoppade ut på de yttersta kvistarna för att se på, fjärilarna fladdrade över dansen, källan sorlade och sorlade de samma ord, och de stora vita sommarskyarna stodo stilla framför solen och skeno över dansen. Men så snart dimman började stiga, och aftonkylan kom, spelade Tok-Olle alla barnen i säng igen, och så gick han vidare till nästa by.