Och han slog igän dörren midt för näsan på skvallerbyttan. — Nej, nu är det nog! sade hon. Nu går jag in till pastorn. Här ska bli rejs! Vi bleknade. — Skubba du, sade jag till min kamrat. — Jag stannar och säger, att far din inte är hemma, när hon frågar. Han skubbade. Gumman kom. Jag stod där oskyldig i dörren. — Är pastorn hemma? — Nej, han gick ut alldeles nyss. — Har du varit med om det här? — Du!! Sa hon du?! — Åja, nog förstår jag att du har varit med, annars skulle du inte vara här, när pastorn är borta. Och hans slyngel till pojke har förstås sprungit sin väg. Men om inte pastorn vill hålla reda på sin pojklymmel och dom odågor, som springer här och ställer till rackartyg, så ska ja säja till kapten att han går in och ger er stryk! Och det efter noter ändå. — Äsch, det har han inte krafter till! Han är för mager! sade jag och spände ut mitt tunna bröst. — Å, nog kan han tukta en sån där snorgers som dej. — Den! Som ser ut som en kattskalle på en kälkstake! Pojkar äro otacksamma. Jag kan inte hjälpa det, men så är det. — Ska vara bättre mans barn, men dom är som hamnbusar i truten! Men det här ska kapten få veta. Det finns väl polis och rektor. Vänta du bara! Hon knöt näfven mot mig och skyndade ut. Jag bleknade. Jag såg en ohygglig stut i perspektiv, relegation och evärdlig nesa. Min vän kom fram och jag berättade det som händt. Hon hade kallat mig du! Det var oerhördt af en sån där kaffekäring och skvallerbytta. Det var nog dumt att jag sagt det där om kaptenen, men när en blir arg så Ja, han tyckte också att det var dumt, för kapten var en väldigt hygglig gubbe. Men han kunde nog aldrig få veta, hvad jag hette. — Ja, men om han frågar din far! — Äsch, inte tänker han på det!