Ett alldeles för stort hufvud på en liten, oformlig kropp och ett par smala ben, som just ingen tjänst kunde göra, utan ersattes af ett par kryckor. Hufvudet satt, stark bakåtlutadt, direkt på skuldrorna. Den, som inte är van vid sådant mänskligt elände, blir hemskt berörd af att se det. Men han hade ett par ögon, som vittnade om att äfven inom denna ömkliga stofthydda bodde en människosjäl, som kunde fröjdas och lida. Vi blefvo, som sagdt, genast goda vänner, Edvard, eller som han med sin pipiga, astmatiska röst själf uttalade sitt namn " E d a ", och jag. Han tyckte om att långsamt promenera i de smala slingrande gångarna i prästgårdens trädgård och att resonera sakta och långsamt om än det ena och än det andra, mest om sina framtidsplaner. Han ämnade bli konduktör. På det hela taget hade han en rätt lycklig tillvaro. Man är väl inte så känslig för, att man har en så illa vanlottad kropp, när man inte är mer än fem år. Och lyckan var den, att min lille vän hade just inte något tillfälle att göra jämförelser. Men så kommo de små kusinerna från Stockholm fram på sommaren, och då blef det synd om " Eda ". Stockholmspojkarna voro tvillingar i samma ålder som han, men o, hvilken skillnad! Två små fulländade gentlemän, som kunde tala om allt mellan himmel och jord, först och främst Stockholm, slottet, Skansen, Djurgården och allt, allt! Jag ser ännu Edvards ögon, stora och runda af häpnad och, jag måste ju säga det, af en bitter känsla af att vara efter, att inte ens våga ta upp striden med sådana medtäflare. Nu blef det synd om den lille stackaren, han rent af försvann. Och till min egen skam måste jag medge, att jag ej sökte efter honom. Jag lät besticka mig af de små rörliga, muntra nykomlingarna, och Edvard satt ensam i sin barnkammare med sina tennsoldater och järnvägståg. Och när jag passerade barnkammaren och hörde honom signalera: " Unu! Kvänum. Tio minuter! " — " Unu! Amerika. En minut! " så lämnade det mig rätt oberörd. Men lille " Eda " gjorde sig påmind, ehuru alldeles mot sin vilja.