Genom de rifna, snötunga molnen bröt solen fram, när de båda vännerna ändtligen banat sig väg ned till stranden, där Hootalinquafloden ännu glittrade och liksom hånlog åt dessa i dubbel mening strandsatta guldsökare. Båda hade krupit ut på en hög klippa för att observera terrängen, hvilken såg allt annat än lofvande ut för ett fortsatt framåtskridande efter stranden. De höga Cassiarbärgen – där man kort förut funnit ganska guldgifvande punkter och af hvilka man ännu väntar sig rika minor, när blott vägarna dit bli så pass ordnade för kommunikation att arbetet kan anses vara lönande – lågo nu snöhöljda och visade en högst bister uppsyn, liksom ville de säga åt de två, stackars mänskobarnen: – Kom oss inte för när, ty hos oss väntar endast döden. Nå, detta insågo både Mats och Borgman, af hvilken den sistnämde ej sedan sammanträffandet med Mats visat sig så tungsint som denna dag. Utan att utbyta ett enda ord sutto de länge och sleto i de torkade köttremsor, som Borgman hade i sin rensel. – Mats hade som bekant, icke haft med sig någon mat på färden från Dyea. – Och med hvar sin illasmakande torr skorpknalle som ’tilltugg’ njöt man en måltid, som de stelnade läpparna knappt kryddade med aptit. Plötsligt ropar Mats till. Där uppe vid en krök af Hootalinqua har hans skarpa blick varseblifvit ett mörkt föremål, som närmar sig allt mer. Snart blir äfven Borgman varse denna punkt, och han höres säga med en ton af tvärsäkerhet: – Det är en pråm! – Tror du det kan vara engelsmännens? svarar Mats med ett uttryck af missräkning. – Nej ... Så vida de inte blifvit fördröjda af en eller annan anledning. – Nej, nu ser jag, utropar Mats på nytt ... Deras pråm är det icke, för den här är nästan större. Och så är det bara en man i pråmen. – Nå ja, för den sista delen kan det ju hända, att Mr Battle redan gifvit sin vän dråpslaget, säger Borgman ... Men vara hvem det vill, ska vi nu med denna pråm, så vidt vi icke vilja gå åt där vi äro.