» Jo, » svarade Malin dröjande. Och nu, » slutade hon tvärt, plötsligt rädd för att Mary skulle känna sig förödmjukad. Hon blef så glad, att hon rodnade. Malin skrattade också. » För Guds skull, Elof! » » Jag vet inte, det kan nog hända. » Hon borrade prylen ned i hålen och gaf dem fason med nageln. Henrik bara skakade hand och hade den takten att icke vidare understödja sin hustrus, på det hela – då Hellwer redan brukade komma så godt som hvarenda dag – rätt obehöfliga, inbjudning. » Men Men Henrik » – det gick som en blodbölja igenom henne: hon blef röd helt upp till hårfästet. » Hvarför tror du hon den gången för många år sedan var så intagen i Heathcote? Jag begriper det inte själf. » Hon kastade en snabb, halft misstänksam, halft förvånad blick på dem båda. Nej, jag vet inte » Och därpå, med ett plötsligt utbrott af lidelse: » Jo, » sade Elof med en viss kraft. » Och få en smula frukost. Ändtligen kommo de ut. De voro högst olika de människor hon förut i Stockholm och hemma i Skåne varit van vid, men hon var ung nog för att kunna fatta intresse för främlingar och intelligent nog för att vilja söka förstå dem. » Klufna, tror jag. » Malin rättade tankspridt på ett par assietter. » Gå din väg. » Är det inte eget, » sade hon därpå hastigt, underligt kyligt liksom för att komma bort från det intryck hans ord lämnat efter sig – klangen af dem skälfde ännu i luften omkring dem. » Men? » Henrik låtsade till att börja med, som om han icke märkte, hvad det var, som upptog henne Han ville naturligtvis icke lägga något band på henne, när hon fick lust till att måla – det hade han aldrig gjort eller inbillade sig det åtminstone – men hans stolthet krympte samman under hennes frånvarande, nyckfulla väsen, hennes sätt att isolera sig själf. » Roa dig, tänker jag! Hon tog bort den, när pigan gått, och i stället – en smula betänksamt – tog hon fram en hvit sidenplastron, som hon med uppmärksamt iakttagande af effekten i spegeln fäste på klädningslifvet. » Du inbillar dig väl ändå inte, att jag skulle hålla dig sällskap? »