Jesus af Nazareth sade en gång, att barnets engel oafbrutet vågar se dess fader i himmelen i ansigtet. Skulle månne vår engel — ty äfven vi vuxne hafva väl våra englar — skulle de kunna göra detta? A c k, för visso fingo de allt för ofta slå sina blickar i blygsel ned! Har ni blickat in en gång i barnaögon? Fjellsjön der den ligger, oändligt stilla, oändligt djup, kransad af de höga strändernas skogsram, speglar himmelen ofvan sig i sitt tysta sköt. Så ser du i barnets öga en återspegling af Guds egen himmel. Icke så, att barnets oskuld betyder, att det är utan synd. Men medvetandet om synd har ännu icke vaknat och grumlat dess själ, samvetets aggande röst har aldrig ropat om skuld till det oförderfvade bjertat. Det är på barnets förmåga att tro vi måste lägga grundvalen till all pedagogik. Att i otid rycka barnet ur den lyckliga, soliga luft, der det växer till styrka och ädla krafter, är i sanning en fördömlig uppfostrareprincip. Låt det, så länge någon möjlighet gifves, få förblifva i den hela, blinda tro, som gifver åt dess lif ett så rikt behag. Tids nog kommer verlden med sin grymma lärdom. Det kan vara en fråga om år, men det kan ock vara en fråga om dagar, när detta smärtsamma » gjennembrud » ej längre står att förhindra. När barnet första gången upptäcker, att icke allt är, hvad det synes vara, att ej beständigt ord och gerning äro ett, att det finnes lögn i lifvet — hvilken oändlig uppvaknandets bestörtning! Som en blixt från klar himmel slår denna förfärliga kunskap ned i dess själ och bränner der dess första sår • — • ett absolut oläkligt sår. ' Det fulla okritiska förtroendet är för alltid förbi. Tanken eder ett litet barn, som aldrig förr i sitt lif sett en sjö. Så kommer det en dag, en vinterdag, med sin fader till sjön. Den ligger nu täckt af fast, bärig is, och barnet kommer aldrig att tänka sig sjön annorledes än med detta jemna, fasta golf spändt deröfver, när det vandrar vid sin faders hand öfver isen dag efter dag. Det tror fullt och fast, att det evigt skall förblifva så.