»Ja, Gud vet var Han finnes», suckade Lajsa, i det hon utan ett ord till god natt gick in till sig och fällde ned gardinen för ljuset, som hon i denna stund hatade. Jägmästar von Mård var sig inte riktigt lik. Sedan ett par veckor gick han uppe om nätterna orolig och nervös. På dagarna lämnade han, som i ovisshet, det ena arbetet för det andra. Hans hustru gav akt på honom skarpt. De hade kommit igen, symtomerna från förra sommaren och hösten. Han, den plikttrogne mannen, hade under ett snart tjuguårigt äktenskap aldrig visat sig sådan som under det sista året, så ojämn och otålig. Något hade inträffat under resan, därpå var hon säker, hon forskade förgäves, hon kunde aldrig få någon visshet. Det kunde ej vara något med mannens affärer, vilka som förut befunno sig i bästa skick. Mycket troligare då en kärlekshistoria! Fru von Mård var fullt medveten om att hon ej ägde sin mans kärlek, att hon aldrig ägt den. Redan innan de gifte sig, tillstod han för henne att hon finge nöja sig med hans aktning och vänskap – att hans hjärta tillhörde en annan. Vem den andra var hade hon dock aldrig fått veta, hennes »namn» anade hon sig till. Då mannen vid första flickans födelse ville kalla barnet Lajsa, förstod hon att hon måtte hetat eller hette så, hon, som ägde mannens hjärta, antingen hon nu levde eller var död. Harmfull tillbakavisade hon förslaget om ett namn, varav hon kände sig avsky blotta ljudet. När andra flickan i ordningen fick heta Lisa, tyckte hon sig ha gått sin man långt nog till mötes. Det var detta namn hon jämt under stickande misstro och bitterhet lurade på. Även denna dag tänkte hon på det där hon satt vid mittelfönstret i matsalen, upptagen av sitt arbete men allt emellanåt läggande ned det för att se över till mannen med långa, forskande blickar.