De minsta småbadianerna troppade av med Lissilussi i spetsen. Stämningen stillnade. Mänskligt att döma var den märkliga festens kulmen långt överskriden, en slapp final återstod. Tvärtom! Kulmen nåddes först nu — först nu föddes den förut omtalade egendomliga dansen. Detta psykofysiska fenomen visade sina första ansatser hos Johan Markurell. Han fattades av en plötslig oro, han grep Brenner i armen, men drog åter tillbaka handen. Han mumlade: Vet ni vad — nu kommer någonting mycket obehagligt — jag är viss om det — uppriktigt sagt — uppriktigt — jag vet inte rätt, vad jag bör göra — jag önskar jag hade svartingens karlatag ... Musiken hade åter spelat upp; ännu stod dock dansestraden tom. Fram mot Brenners bord — hennes, hans, deras — kom i loj prakt, i sakta mak, skön, utmanande och uppseendeväckande Rödhättan. Brenners öron började brinna. Hon hälsade den sköna med ett brett, nästan kärleksfullt leende. Vi måste tillstå att hennes leende var en ren och skär förfalskning, ett mimiskt bedrägeri. Det var ett skyddande leende. Hon räckte »rivalen» handen. Rödhättan betraktade henne och hennes framsträckta hand som om hon ingenting betraktat. Hon vände sig till Markurell, som förblev sittande med blicken oavvänt fäst vid hennes blanka opalfärgade ögon. Hon sa, sävligt och tämligen högt: Nå, Johan, har du bestämt dig? Jag vill ha ett svar. Han drog djupt efter andan, svarade lugnt: Varför orda vidare om saken? Den är avgjord. Hon höjde långsamt de smala, guldbruna ögonbrynen och såg ned på honom med en min, som talade om mild förvåning. Hon sa: Verkligen? Avgjord? Nå ja, då är det ju överflödigt att spilla ord. Lugnt, till synes utan överilning, höjde hon handen och gav honom en örfil.