Atterbom har ju underrättat Er, att det är med en skänkexpedition till Tunis jag skall följa. Resan var utsatt till de sista dagarna i denna månaden; nu har den kommit så brådstörtande öfver mig, att jag ej får minsta rådrum. Ack! jag kan ej beskrifva för Er huru svåra dessa sista dagar varit! Jag borde kanske ej nämna för Er till min manlighets vanära, att jag varit svag som ett barn, att jag lefvat i ett oupphörligt bekymmer och till och med i tysthet fällt många tårar, när jag tänkt på min skilsmässa från fäderneslandet och från allt det dyrbaraste jag äger i verlden. – Men dels känner Ni förut min arfsynd, vekheten; dels skall det mindre förundra Er när Ni betänker, att det ej är så lätt gjordt att skiljas från en mor, hvars enda son jag är och som ej kan riktigt förlika sig med den tanken att sakna underrättelser från mig på veckor och månader, då aldrig hittills två postdagar gått förbi, som hon ej hört af mig. Utan att egentligen förebrå mig för olydnad mot henne i denna sak – ty hon vet ej hvilket hon helst vill, antingen att jag skulle stadna eller resa – så tycker jag ändå att jag bryter mot den kärlek och tacksamhet jag är henne skyldig, dermed att jag öfverger henne på hennes gamla dagar, förorsakar henne sorg i stället för glädje; det förekommer mig som borde jag uppoffra mitt enskildta intresse för hennes skull. – Lägg till detta bekymmer den ovisshet i hvilken man försätter mig i det att en läkare försäkrar att sjösjukan är mig oändligt nyttig, en annan att jag risquerar ofantligt dervid, att jag kan bli sjuk hela vägen och deraf lida så länge jag lefver m. m.; lägg dertill min ovisshet om min framtid, omöjligheten att få veta något hemifrån kanske på mera än halft års tid och den deraf följande osäkerheten om min mors och närmastes ställning, lägg till allt, som Ni kan förmoda, att mitt inquieta sinne utvecklar, utbildar, uppdiktar och gör sannolikt, så förlåter Ni mig visst den önskan jag mera än en gång haft, att någon annan än jag sjelf kunnat kasta tärningen.