Nej, nu måste verkligen domprostinnan säga honom ett allvarsord. Och mätt och tung men trotsande mödor och besvär vandrade hennes nåd genom hela parken, genom hela trädgården ända bort till växthuset. Växthusmötet blef kort, lifligt och icke utan resultat. Men resultatet blef icke det af domprostinnan åsyftade. Per beslöt lämna Rogershus följande morgon. Han skulle resa till Uppsala för att »ta examen». Visserligen hade han ju ännu någon månad på sig, innan terminen började – ja, det där förstod icke mor. Han måste dit nu genast af åtskilliga orsaker, som han ju icke behöfde specificera. »Har du väntat i tio långa år med din examen, så måtte du kunna vänta tio dagar till!» Nej, omöjligt, absolut omöjligt! Nå, domprostinnan visste af erfarenhet, att då Per ville ta examen stod han icke att hindra. Man fick ju icke heller gifva sig ens skenet af att vilja motarbeta en så god sträfvan. Ty det kunde icke förnekas, att Pers examen låtit vänta på sig oskäligt länge. Hans begåfning och hans flit voro visserligen erkännansvärda, men han var så ombytlig eller rättare och vackrare sagdt: hans intressen voro så skiftande, så allt omfattande. Men nu skulle han koncentrera sig! Domprostinnan kände igen symptomet: så snart Per af någon anledning bragts ur jämvikten, kände han ett behof af att koncentrera sig. – Konstateradt alltså: han var bragt ur jämvikten. Hennes nåd uppgaf striden – för ögonblicket. »Ja, så res då med Gud, kära Per!» Per tog farväl af hans nåd, som icke gjorde något försök att kvarhålla honom. Tvärtom, onkel såg nästan ovänligt glad ut. – Nå, det kunde göra honom detsamma. Hufvudsaken var, att han kom lös från Rogershus, kom bort från skådeplatsen för sin ridderliga bedrift! Gud sig förbarme, att en gammal människa ska vilja göra sig så löjlig, illfänas, skrämma lifvet ur en liten flicka bara för att visa henne en ridderlig uppmärksamhet. Fy fan! svor han öfver sin kappsäck, hvars innehåll han körde ihop med knutna näfvar. Nej, att gå här som ett åtlöje både för flickan – Det knackade.