pande av Nationernas förbunds kontrollapparat. Man enades därför i mars om att åt en tremannakommitté (holländske utrikesministern Beelaerts van Blokland, hans finländske kollega Procopé och den chilenske diplomaten Villegas) anförtro sakens utredning. Denna kommittés betänkande, som nu förelåg, framkallade emellertid livlig besvikelse inom Lilla Ententen. De tre rapportörerna förklarade sig nämligen ej kunna avge något bestämt uttalande om destinationsorten och konstaterade dessutom, efter undersökning på platsen genom vapenkunniga fackmän (därav en svensk), att hela sändningen hade rätt begränsat militärt värde. Kulsprutedelarna förskrevo sig från tiden före och under kriget samt voro av olika modeller, viktiga delar fattades alldeles och det hela utgjorde synbarligen ej något enhetligt, för en och samma leverans fabricerat helt. Rapportörerna trodde ej, att material undanskaffats efter den inventering, som ägt rum den 22 februari, och nu vore hela partiet så grundligt förstört, att ingen risk längre förefanns för dess användning som krigsmaterial. Emellertid klandrade rapportörerna ungerska regeringen för att den, sedan dessa vapendelar påträffats på ungerskt område, ej sökt skaffa klarhet om den slutliga destinationsorten. Dessa rapportörspremisser hindrade rådet från att direkt, enligt Lilla Ententens ofta i pressen uttalade önskemål, göra ungerska regeringen ansvarig för det skedda, och rådsresolutionen inskränkte sig därför till att återgiva rapportörernas klander och att angiva en del regler och önskemål, åsyftande att förebygga ett upprepande av dylika händelser. Ungern slapp sålunda mycket lindrigt undan. Nästa fråga av allmännare intresse var den gamla välbekanta polsk-litauiska tvisten. De direkta polsk-litauiska förhandlingar, varom man enats i dec. 1927, hade sedan dess endast krupit mycket sakta framåt, och på sistone hade Voldemaras, den litauiske diktatorn, tilllåtit sig att i landets nya författning inflicka en utmanande upplysning om att \ 7ilna vore Litauens författningsenliga huvudstad, om än någon annan stad, t. ex. Kovno, i lagstiftningsväg kunde anvisas som provisoriskt regeringssäte.