»Nå hvad vore det mer! Hade jag ej förstått att skicka mig, så vore jag för länge sedan en arm man i denna belägenhet. För världslige öfverhetens ögon får man inte stå ertappad som en okristen barbar utan ljus i förståndet, när en granskning kommer å bane. Men hvart tänker jag mig å andra sidan komma mot den samfällda hopen af dessa okunnige, försoffade och hårdnackade träbockar, som blott ett ringa fjät stå framför bonden i förståndets ljus, så snart de komma utom sina futile djäkneglosor? Reformationen blef här i dessa aflägsna nejder allenast ett utvärtes skynke öfver all gammal påfvisk och hednisk orenlighet. Någon omdaning till grunden trängde aldrig hit från Mäster-Olofs höglofliga verk. Hvart vill jag då komma? Människan får äfven lof att tänka på sin fortkomst. Den, som skälles ut på ett magert gäll, klifver ej lätteligen upp till ett fetare, skall jag säga. Vore jag världsligen obetryckter eller finge mitt hus endast någon refusion för det tunga gästningsbesväret, som evangelium ålägger oss biskopar, så skulle jag icke en dag längre sitta här och huttla med meniga clerus. Som det nu är, får jag hasa mig fram och laga att jag kommer hädan med skinnet i behåll, ju förr dess hällre.» »Jaja, men skinn på näsan har du ändå aldrig haft, Mathias. Och nu sitter du här och darrar, kan jag tro, för någon ömtålig sträng, som excellensen där råkat hitta på, nu då de tala så förskräckligt om kungen, gubevars? Och de okunniga träbockarne sedan! Det var just ett vackert ord, som vördiga clerus borde få höra!» »Nå efter jag liks har börjat, så skall jag ändtligen sjunga ut en gång.» »Jaså, du skall sjunga ut, Mathias? Få vi höra då, huru du bär dig åt och hvad visa det blir!»