Jacksons brigad räknade 2,600 bajonetter och hela hans styrka nu gentemot fienden uppgick till omkring 6,500 man. Fienden räknade icke mindre än 20,000 af sina bästa trupper med 24 kanoner för attacken på ställningen i fråga. Linie på linie af infanteri pressades tvärs öfver dalen uppför backen till åsen; de fyllde gärdesgårdarna längs körvägen med skarpskyttar, som plockade bort artilleristerne med sina långskjutande gevär; de trängde fram och fattade fotfäste i byggnaderna framför deras linier. Från kl. 11 till 3 skakade artilleriet jorden med ett ständigt brak, medan den mer dödliga klangen af muskötelden rullade i salfvor öfver fältet. På afstånd måtte röken och dammet, som uppstego ur tallskogen, för en liflig inbillning ha erinrat om lågorna ur helvetet. Under dessa långa, heta sommartimmar lågo Jacksons tåliga soldater orörliga bakom batterierna, kallblodigt emottagande kulorna, som alltjemt slogo hål i deras linier – en pröfvosten för de mest härdade veteraner, mycket mer för dessa rekryter, af hvilka de fleste ännu ej luktat krutröken. Jackson red af och an emellan artilleriet och infanteriet, spridande tillit hvart han kom. I tida morgonstunden, medan han ännu beordrades än hit, än dit och med föga utsigt att få vara med i den egentliga bataljen, hade manskapet lagt märke till hans bleka kinder och hålögda blickar. Men nu var allt förändradt; rodnaden hade återvändt, hela hans gestalt flödade af lifaktighet, ögonen strålade och öfver ansigtet låg ett allvarligt och förhoppningsfullt småleende. Ju längre den bistra striden fortgick, ju tydligare märkte yankees, att de ej kunde göra något intryck på Jacksons front. Derför utsträckte de och framförde sina flyglar. På hans venster uppkördes ett fruktansvärdt batteri om sex kanoner inom musköthåll, medan på hans höger deras öfverväldigande massor trängde undan Bee’s medtagna leder. Det var då denne general anfådd red upp till Jackson, som satt på sin häst orörlig och lugn som en bronsstaty. »General», utropade han, »de tränga oss tillbaka!»