Vid den engelska parlamentsupplösningen var partigrupperingen i underhuset 265 av arbetarpartiet, 263 konservativa, 58 liberaler, 15 regeringsvänliga arbetarrepresentanter och 14 vildar, vilket betydde 340 anhängare av och 275 motståndare till den nationella samlingsregeringen, d. v. s. en regeringsmajoritet av 65 röster. Nu äro de 615 valen till ända, och den nya partigrupperingen har följande utseende: 471 konservativa, 35 liberaler av Simongruppen, 33 liberaler av Samuelgruppen, 13 regeringsvänliga arbetarrepresentanter, 2 partilösa nationella, 52 av arbetarpartiet, 4 Lloyd-Georgeliberaler och 5 vildar, därav 2 irländska nationalister, vilket torde betyda 557 regeringsanhängare och 58 oppositionella, d. v. s. en regeringsmajoritet av 499 röster. De professionella vadhållarna höllo sig vid sina beräkningar vid en regeringsmajoritet av 200 röster eller något däröver — den blev 499. De konservativa hade behövt 308 röster för att få absolut majoritet över alla övriga grupper — de fingo 471. Vid valresultatets bedömande bör emellertid rättvisligen ihågkommas, att mandatfördelningen — • såsom vanligt vid engelska val i enmanskretsar (och några få tvåmanskretsar) utan proportionellt valsätt — står i stark disproportion mot partifördelningen bland väljarna. Fullt pålitliga siffror om denna kunna ej uppbringas, enär 68 mandat av de 615 besattes utan valstrid. Times gör emellertid en preliminär beräkning av röstfördelningen vid 612 i fredags kända val av de 615 och kommer till följande resultat (de tre felande utgjordes av universitetsvalkretsar med relativt obetydligt antal röstande): regeringsanhängare 14,423,517, oppositionella 6,846,610. Därtill skulle kunna läggas ett enligt samma procenttal approximerat antal väljare i de valkretsar, där valstrid ej förekommit, och i så fall ökas antalet regeringsanhängare med 2,146,956 och antalet oppositionella med 211,176.