där han stod och hängde med fören — visserligen i lä, men ändå. Ty det är inte lustigt alls att kliva i sjön i december, om det skulle gälla. Nu återvänder jag än en gång till mitt filosofiska fynd, som jag började med: — Giv aldrig bort något, som är ditt eget etc. Ty ett sådant givande bestraffar sig alltid förr eller senare. Finnbypojkarna kommo seglande som vanligt med min f. d. båt och satte på grund på det vanliga stället. Lördagskvällen var mörk men med ny, och jag kom med målskrin och staffli (hopfällbart) på ryggen från en promenad till ett ställe, där jag skjutit morkullor och där berget låg så helvetes vackert — medge, min broder, att vi ändå hålla på det pittoreska! Inom gränser, förstås! Eller utom gränser! Hur du vill! Jag kommer alltså fridfullt. Visserligen hade jag en billig cigarr mellan tänderna, och den kanske lyste till ibland, då jag drog in andan särskilt energiskt, men jag menade ju intet illa med det. Då dyker upp en man ur ett buskage och säger: — Vaffaen har du för sjukdom, dä lyser ju ur halsen på dej? Jag svarade inte, ty jag märkte att mannen var berusad. — Har du puckel på ryggen också? (Han menade målskrinet.) Å oförskämd ä du också, din sjuhundrade jävel! Men här ska du få si på en gosse, som plockar nåra hundra såna där jäkla snobbar som dej! Kom an! Kom an bara! Här har du den som va mä när knivarna gick, vet du va dä va? Och han började hoppa jämfota på svenska bönders maner. Jag svarade inte. — Jaså, du är för snobbi för å svara också men nu jävlar å slå larm — säj om dä du sa nyss, säj om’et bara, så ska du få hosta opp tarmarna genom näsborrarna! Jag fortsatte vägen hemåt. — Sån en feg jävel — han ä rädd för en fatti arbetare — som sliter å släpar för — å köss mej! Kom tebaks ska du få si på en utsjungning så håren ska rakna på dej — nä’ru, här visslar kulerna — akta’rej — jösses ess Hans fruktansvärda hotelser drunknade i dyningens arbete bland strandstenarna och sydostens bråk i altopparna. Jag gick hem och lade mig