Han tömde ett glas isvatten och funderade, han tömde en cocktail och funderade, därefter tog han ett litet papper, som låg på brickan och för några sekunder upphörde han att fundera. Papperet var en check på åttatusenfemhundraåtta dollar femtio cent. Han förstod att Tracbac med den stora summan framför allt velat köpa sig fri från en nödställd anförvant men just detta eggade honom till nya ansträngningar i den specifikt finurliga riktning, som slingrar fram mellan tvenne moraler. Den ena moralen hindrade honom från att grovt bedraga eller stjäla – inte ens inför svältdöden skulle Benbé ha tagit ut checkens belopp. Den andra moralen förbjöd honom inte mindre strängt att försumma sin chans. Vår starkt opportunistiska tid har i sin katekes bland de allra första buden upptagit detta: försumma ej din chans. Benbé med det dyrbara papperet i sin hand smålog och sa för sig själv: En sån clown, en sån upptågsmakare i alla fall. Jag sa att ringen var värd åtta och femtio – Han måste gå ut i köket och lätta sitt hjärta. Mrs Canadian, sa han, jag har sålt den där ringen som jag talte om. Han betalade åttatusenfemhundraåtta dollars. Han räckte henne checken. Hon tog och läste och läste om igen. Så kliade hon sig i håret med gaffeln – det var mycket opassande men i full överensstämmelse med hennes själstillstånd. Hon utbrast: Å bevare mig väl, en sån ring! Varför fick jag aldrig se den? Därför att jag sände den till Tracbac samma dag jag köpt den i en lumpbod i Los Angeles. Jag gav åtta och femtio. Vacker vinst.