Den älskade dottersonen hade nu ändtligen kommit åter efter sin mångåriga frånvaro från hemmet. Han hade kommit hem med lagerkrans och doktorsdiplom samt utmärkta betyg i alla ämnen. Hvad morföräldrarna voro glada, stolta och lyckliga öfver hans framgång. Hur lång och vacker han blifvit! Hur ledigt och behagligt var ej hans väsende, hur angenäm och spirituel hans konversation, hur uppmärksamt och förekommande hans sätt mot morföräldrarna! Generalskan kunde ej på hela aftonen taga sina beundrande och kärleksstrålande ögon ifrån honom. Följande dag var man bjuden på stor middag till prosten i församlingen. “Jag följer ej med“, förklarade Halfdan, “jag går aldrig på större bjudningar.“ “Men, käre Halfdan, middagen är tillställd enkom för din skull och dig till ära, Prostens skulle blifva så bedröfvade på samma gång som djupt sårade, om du ej kommer.“ “Det kan jag sannerligen ej hjelpa, lilla mormor. Jag är ej skyldig att uppoffra min trefnad och ålägga mig något tvång för deras skull.“ Och dervid blef det. Generalen och hans fru foro på middagen, den sednare sårad och bekymrad öfver dottersonens ogrannlagenhet och ovänlighet mot den välmenande prostfamiljen. Sådana små stötar fick hon nu hvarje dag. Halfdan bemötte henne vänligt och vördnadsfullt, men han närmade sig henne ej med mera förtrolighet än förut, han rättade sig aldrig efter hennes små svagheter och fördomar och gjorde inga bemödanden för att glädja henne. Han inrättade sig beqvämt och trefligt på de rum, de bästa gästrum i hela slottet, hvilka blifvit anvisade till honom, och der tillbragte han större delen af förmiddagen sysselsatt med studier och musik. Om eftermiddagarna plägade han företaga långa promenader i de vackra, kringliggande nejderna och först om aftnarne hände det att han tillbragte en kort stund i sina morföräldrars sällskap.