Uppenbarligen tycktes man där i gården hafva härbärgerat och hyllat äfven »den svarte ulfven», som affattat den välskrifna inlagan, ty en obestridlig sak var, att den okände hade midt i själfva slutklämmen afbrutit sm prydliga renskrifning efter ett koncept, som tjufven funnit liggande bredvid det uppslagna häftet på vindskammarbordet. Hvad gjordes mera vittne behof? Dock, när man som längst utskällt Mäster-Abraham som delaktig och rannsakat hans hus såsom sammangaddningens härd, så blef det omsider klart, att han själf var fullkomligt oskyldig och huset utan rimligt spår af den farlige skalken. Hvilken öfversåte, som då lånat sin förfarna hand till detta verket, — om det var en öfversåte och ej den lede själf — det var och förblef en stående fasogåta. Att »svarte ulfven» till sist skulle blifva långt svartare, än hans värsta belackare utmålade honom, äfven detta må här antecknas såsom ett uppdykande efterkast utom gränsen för denna berättelse, men oåtkomlig förblef han, liksom Svarte-Petter, efter alla spaningar. Bättre tur hade man till sist med Svarte-Mickel. Vid ett bröllop, som unga Sara bevistade hos Högsjö kapellan, Andreas Sellin, blef den efterspejade gripen under förargelseväckande omständigheter i hennes nattkammare. Det skedde genom hämnd af två efterhängsna djäknar, som hon på aftonen gjort sig fri genom att innelykta dem i ett gethus. Nu var Svarte-Mickel förut lyst som »själaspilling», hvilket skulle innebära, att han såsom oförbätterlig stod utom borgerliga lagen under den kanoniska myndighet, som det samlade predikoämbetet vid en synod tillskref sig och faktiskt utöfvade, med eller utan åberopade lagstäf af aldrig häfd, men utan stöd i gällande kyrkolag. Öfver själaspillingar förfogades efter godtfinnande: de voro trälar under en prästerlig myndighet, som afsåg att vara afskräckande hård, till andra obotfärdigas varnagel.