Den lilla kyrkan fylles af män i vapen, och bestörta krigare trängas kring detta bord, där de lägga ned sin tunga börda, en liflös, genomskjuten kropp, för några timmar tillbaka mångtusendes enda lif och förhoppning. En bitter sorgegudstjänst! Öfver bordet hänga några lämningar af konungens rustning. En bit af en armskena, en half sporre, frätta, förrostade — och på bordet naturligtvis en främlingsbok, nu skrifva äfven vi våra namn däri, och så — ut igen, ut i solskenet för att jaga bort sorgestämningen från 1632. Vi ha en lustigkurre ibland oss, han sörjer därför, vi varda åter det tjugonde seklets barn och snart ha vi i muntert lag nått den lilla staden Liitzen. barn, fanbärare, kransbärare, präster, notabiliteter. Ur en vagn blixtrar ryttmästar Linders silfverhjälm och hvita plym, lifgardet till hästs paraduniform, den verkar som ett afsked, snart blir j u all denna ståt grå som vår moder jorden. Skada! Som fredsvän kan man ej känna någon annan fröjd inför en uniform än om den är vacker. Än en gång, skada! Ståtlig, i sin doktorshatt med bredt gult ordensband och biskopskorset på bröstet, ler biskop Scheele huldt åt uppvaktande svenskar. Ännu några vagnar köra fram och så med ens sättas trummorna i gång. Liitzens musikkår i blå och gula uniformer spelar upp finska Vi stiga af några stycken vid Meuchen, en rytteriets marsch, ståndaren vaja och tåget torftig b y med låga byggnader, men idyllisk sätter sig i rörelse. Högst vajar Finlandias nog med sina glittrande ankdammar. Ett mycket vackert standar är landsvägshörnet stå ett par kvinnor med huckäfven den blå och gula broderade sidenfana, len och uppskörtade kjolar bredvid ett lass som Göteborgs stad till minne af Gustaf Adolf med kolossala rättikor. De hälsa ödmjukt och skänkt Liitzen. nyfiket.