Hufvudfelet hos Kant och Fichte ligger däri, att de icke insett den nödvändiga samhörigheten mellan den spontana och den receptiva förmågan, hvilken samhörighet är så stor, att de endast bilda olika sidor hos en och samma förmåga. — Seendet såsom ren verksamhet betraktadt kan hvarken komma till själfmedvetande eller till föreställning om objekt, emedan i det samma såsom sådant ingen bestämdhet finnes. Ej häller kunna själfmedvetandet och objektiviteten förklaras ur seendet såsom ett motsättande, ty motsättandet själft förutsätter, emedan seendet är en ren utåtgående verksamhet och därför i sig icke kan vara grund till motsättandet, ett verkligt motvarande. Endast antagandet af ett dylikt verkligt motvarande kan förklara möjligheten af seendets till-sig-kommande och föreställningen af objekt. Alltså förutsätter den spontana verksamheten, om den betraktas såsom själfmedveten verksamhet eller begripande, ett recipierande af utifrån kommande intryck. Intet jag utan ett verkligt du. Intet begripande utan en receptiv verksamhet. Å andra sidan är lika visst, att recipierande af intryck icke är möjligt utan spontaneitet i verksamheten, ty upptagandet involverar redan själfverksamhet. Ur objektet blott och bart kan intet seende hos subjektet härledas. Härtill fordras hos detta en reaktion mot intrycket. Alltså intet du utan ett jag, ingen receptiv verksamhet utan begripande. Af det framställda följer, att den spontana och den receptiva verksamheten med afseende å graden af intensitet stå i direkt förhållande till hvarandra, så att ju intensivare den senare är, desto lifligare är begripandet och tvärtom68.