– Angående den frågan har jag sagt – svarade här Richard – att det vore en barnslighet, om man ville påstå, att naturens nu gällande lagar icke skulle utgöra ett troget uttryck af hennes innersta väsen. Jag förstår mycket väl, hvarför Erhard ej vill gå in på den saken. Han vill, att naturen ursprungligen skall hafva varit fri från det, som han räknar till den nuvarande förbannelsen, nämligen smärtan och döden, och att detta alltså är något, som sedan kunnat komma till såsom ett påhäng för syndens skull. Men ett sådant antagande är orimligt. Ty i naturen är allting så noga med hvartannat förbundet – såsom jag också redan sagt – att ingen lag kan förändras, utan att hela naturen i och med detsamma förändras, i det hela och till alla sina delar. Ifall den sten, som jag nyss kastade utför berget, icke hade fallit nedåt utan i stället flugit uppåt, så hade det betydt, att attraktionskraften i universum vore suspenderad; och i sådant fall skulle utan tvifvel icke allenast jorden sjelf upplösa sig och låta sina momenter förflygtigas i rymden, utan äfven vårt solsystem och alla andra solsystemer skulle brista och förströs som agnar för vinden. Detta visar, huru djupt hvarje lag är grundad i naturens väsen, då en förändring i lagen skulle förorsaka en omstörtning af hela universum. Och på samma sätt som med den exempelvis anförda lagen förhåller det sig äfven med den förgängelsens, smärtans och dödens lag, hvarom frågan här gäller. Vi komma således nödvändigt tillbaka till det erkännandet, att denna lag sammanhänger med naturens väsen och af detta är ett troget uttryck. Och då naturen, såsom också är sagdt, icke kan vara till sjelfva sitt väsen förderfvad, så måste förgängelsens, dödens och smärtans lag, som leder sitt ursprung från naturens eget rena väsen, ej vara någonting ondt, och det, som efter denna lag sker, icke vara någon förbannelse. Jag medger gerna, att detta för individerna kan vara obehagligt nog; men det hela eller naturen sjelf träffas deraf icke: för henne finnes smärtan och förgängelsen icke till. Individernas bortgång, generationernas bortsopande, smärtorna och döden, som träffa de enskilda, äro blott föryngringsprocesser, utur hvilka naturen segrande framgår, alltid lika skön och lika mäktig. Men det förstås, att för den, som icke mäktar höja sin blick från det enskilda till det allmänna och hela, den, hvilken, såsom Thorild säger, blott hyllar ”delens filosofi,” för honom måste naturens inrättning förekomma skröplig nog. Det hela är icke till för delens skull, utan delen är till för det helas skull. Ej heller är delen någonsin det hela, och då är det icke underligt, om han råkar ut för konflikter, när han vill träda i det helas ställe och hänföra allt till sig. Så gör emedlertid den, som finner något smärtsamt deri, att han måste gå under för det helas skull. Det är den inskränkta, trångbröstade uppfattningen, hvilken ingen bildad menniska någonsin borde låta komma sig till last.