Och dagen efter begrafningen slogs verkligen den stängda dörren upp på nytt, luckorna skrufvades ifrån och de gamla kunderna togos emot af den nye expediten — pappa Rebolledo! Men Ruth tog ånyo i med sin fleuristvurm, som detta oförväntade dödsfall för en tid skjutit undan. Alla pappa Rebolledos protester båtade till intet, löftet var en gång gifvet, och en vacker novemberdag, då snön föll hvit och lätt som dun öfver den stora staden, vandrade Ruth den långa vägen upp till ateliern vid Storgatan. färgdosor, penslar, saxar och knifvar — ett virrvarr af dessa otaliga ting och redskap, som fleuristen begagnar vid sin vackra slöjd, fylde borden mellan de unga qvinnornas led. Som ett trolleri gick arbetet framåt, allt under det tungorna ej en sekund unnade sig någon iivila. De små saxarne, förda af dessa vana händer, formade behändigt ur tyget kalkens blad; innan betraktaren ens visste ordet af, voro de samlade kring den smidiga stjelken till en yppig blomma, en förtjusande knopp; litet silke, litet gummi, litet färgstoft — och mellan de späda fingrarne slog den ena blomman efter den andra ut i full fägring och samlades till de öfriga i den kartong, som hade sin plats på golfvet bredvid en hvar af de arbetande. Långt ned i trappan möttes man af glada rösters stim som af en musik, i förstugan var det ett jemt crescendo, och när man så slog dörren upp, blef man till en början hälft bedöfvad af detta kaotiska surr från gälla, unga stämmor, som gnabbades, pratade, skrattade, sjöngo. Fyrtio flinka tungor gingo i kapp med fyrahundra viga fingrar, den stora fleuristfabrikens maskineri. Innanför den stora salen, bakom en dörr, till hälften stängd af en purpurröd portiére, låg förestånderskans rum, der de olika blommorna ordnades och granskades, hvarifrån ordrerna utdelades, och hvarifrån beständigt ett vaksamt öga följde arbetena derute. Ättio nyfikna ögon togo emot Ruth, strax hon steg inom dörren; hon blossade häftigt upp och kände sig grufligt brydd.