„Jag var en af dem, som utmarscherade. Min vadmalsdrägt var redan temmeligen sliten, och den var dock det enda värn jag ägde mot köld och oväder. Men mitt hjerta klappade så mycket varmare derunder, och hvem tänker på huru illa man sliter, då man lifvas af enthusiasm och går att strida för kung och land? Och min fjortonåriga enthusiasm var stor, och min stolthet icke mindre. Men mitt stolta mod blef icke långvarigt; jag blef fången och jemte en mängd andra fångne landsmän bestämd att föras till Ryssland.“ „Då var åter Guds hand med mig, som så ofta förr, och furst Galitzin fästade sin uppmärksamhet vid mig, då han såg fångarne. Han talade vänligt till mig, men jag var ond och svarade honom, som jag tyckte, med mycken stolthet, ehuru jag hade möda att hindra tårarna att bryta fram. Fursten log åt mig, och barnkär, som ryssar ofta äro, tog han mig smekande under hakan. Detta sårade åter min krigiska stolthet så, att jag rätade upp mig och bjöd till att se rätt manhaftig ut. Fursten roade sig åt min morskhet, frågade mig hvad jag hette och tycktes ännu mera deltaga för mig, sedan han hört, att jag genom min börd syntes ernad för ett helt annat öde, än det jag hittills pröfvat. Han lät föra mig till en officer i vård. Jag var temmeligen länge omedgörlig, men måste dock småningom lära mig att blifva fogligare. Fursten sörjde äfven för, att jag erhöll undervisning, och började innan kort använda mig vid förrättningar, der jag, som finne, kunde gagna honom mer än en utländing, men ock sålunda blef i tillfälle att mest gagna mitt älskade fädernesland. Vid krigets härjningar lyckades det mig äfven ofta att rädda åtminstone enskilta personer. Det var väl endast droppar af lindring i denna ocean af elände, men det var ändå trösterikt för mig. Och sednare, när hela landet låg underkufvadt och blödande ur tusende sår, då gafs tillfälle till verksamhet, för att så mycket som möjligt bjuda till att hela, eller åtminstone mildra dem.“