Redaktören af den lilla hvarannandagstidningen «Landtmannabladet» satt en dag ut i februari helt allena i den blygsamma lokalen och hängde öfver några tidningar vid det stora skrifbordet. Det var i sjelfva middagstimman. Faktorn hade kommit med aflöningsräkningen för veckan, med afdrag för undfångna förskott och anhållan om nya, samt mottagit och kvitterat pengarne; hvar och en af de åtta sättarne hade fått sin andel och gått hem till middagsmaten; och till sist hade äfven faktorn sjelf kommit in igen i hatt och ytterrock, sagt sitt go’ midda’ och gått hem till sig. Redaktören hade också sagt sitt go’ midda’, utan att se upp. Han spände med en viss sömnig hast blicken ned utför spalterna i en tidning, borrade energiskt saxen in i den tryckta materian ett par gånger, klistrade lapparne upp med några skrifna rader emellan på det gula hamppapperet samt hängde «matsedeln» ut på den vanliga spiken å faktorns vägg. Gick tillbaka in i kontoret och lät dörren ut till tryckeriet stå öppen efter sig. Det var tomt och tyst derute som härinne; blott den genomträngande lukten af trycksvärta trängde in till honom. Han gick mekaniskt hän till tidningarna, saxen och gummiflaskan igen, men blef plötsligt stående: der var något som tog fatt i honom, höll honom med en stark, mjuk och vänlig hand, – en stämning af värme, ett minne nere i det omedvetna. Det doftade af renskurade golf, som fordom der hemma, när söndagen komme; det var just så der sällsamt stilla som fordom der hemma på en söndagsförmiddag, när allt folket var i kyrkan och han satt allena i den stora stugan och gassade sig i den goda helgdagshvilan och golfvet lyste med ny sand och friskt granris och det knäppte borta i det brunmålade urfodralet, der man såg den förgylda pendeln löpa fram och tillbaka inne bakom det hjertformiga glaset, och solen sken på snö derute på träden i trädgården och långt, långt ut öfver slätten