I den andra historien som avslutar boken tar fisken och den förorättade naturen sin hämnd. Exempel kan hämtas från sjuttiotalets Sett i det strömmande vattnet, en livsfris där prosalyrikern bland annat ställer ut följande tavla: Samtidigt ingår " likar " i namnet och visar på diktarens nödvändiga eller djupt önskvärda samhörighet med andra människor: som deras like. Sen genomför Lundkvist en ironisk manöver och låter förlossaren bli infångad av det krassa samhället som avkräver honom barnbidrag! Naturen står utanför som totalt likgiltig åskådare till det mänskliga ödesdramat: en amoralisk totalmakt bortom gott och ont. av sol i slåtterhettan, en plöjare Djupt där nere i vattnet får han se ett vimmel av män som verkar skräckslagna som inför en obestämd fara. Främling överallt, Först då kan Tao bli verksamt i henne. Det är en otålig eldsjäl som alltid går omkring med uppknäppt skjorta för att demonstrera sitt förakt för alla borgarbrackor. Men han föraktar och gör uppror mot människans självtillräcklighet. I Asien utvecklas det makabra skådespelet av en kapitalism med överlägsen krigsutrustning mot vilken outsinliga människomassor vräks fram till nedslaktning. Han började drömma om att skriva en snapphaneroman. Bortom fötter och vingar, instinkt och växt, vilja och begär väntar befrielsens landskap: kroppar av sol förenade med själar av sanning. " De slår sig ned med matsäckskorgen vid sjöstranden. Historiens blinda gudinna tycks triumfera. Världen behöver oss inte, den har mer än nog förut. " Kravet på diktarens oberoende blir alltså centrum i Lundkvists konstsyn också under femtiotalet och kan närmast föra tanken till det manifest som Breton och Trotskij gemensamt utarbetade vid trettiotalets slut: " För en oberoende revolutionär konst ". I en av drömmarna från ovädrens tid ligger jagberättaren en kvav kväll vid det öppna fönstret. en är båten som flyter med strömmen och plötsligt grips av Vad Lundkvist syftar till i en sådan " roman " eller prosafantasi som Orians upplevelser har han kanske en gång indirekt uttryckt när han presenterade den spanske modernisten Ramon de la Serna som i hans ögon blir till en ordkonstens Picasso. Denna misantropiska resignation får konsekvenser för hans konstnärliga gestaltning av det mänskliga livsdramats slutakt.