Anna Svärd hade dragit ihop ögonbrynen än ytterligare och såg ganska brydd ut. Men hon lät den talande fortsätta utan att avbryta. »Ja, som sagt, jag hade inte träffat honom, och det där, som han hade berättat om sin mor, hade jag inte en gång tänkt på. Men på söndagen råkade jag stöta ihop med honom på kyrkvägen, och då sade jag till honom helt skämtsamt, att jag hoppades, att han inte skulle få se den kära tant Ekenstedt den här söndagen också, så att han skulle bli störd i sin predikan. Och vet fru Ekenstedt, att jag hade en känsla av att han inte tyckte om, att jag sade de orden. Han svarade mig helt kort, att han hade kommit till den slutsatsen, att någon resande dam, som hade tycke av modern, hade varit inne i kyrkan en stund och att han alls inte ville tänka sig, att det kunde ha varit något annat. »Jag hann inte svara honom på detta. Vi råkade andra kyrkobesökare, och samtalet kom in på alldagliga ämnen. Sedan under gudstjänsten satt jag verkligen och var ängslig för att jag kunde ha sagt något galet. Jag sökte lugna mig med att Karl-Artur omöjligt kunde fästa någon vikt vid en sådan där skämtsam anmärkning. Men fru Ekenstedt kan förstå hur rädd jag blev, när han gjorde ett uppehåll mittunder predikan och ställde sig att stirra bortåt läktarhållet. Om en sekund började han tala igen, men nu var han besynnerligt förströdd och oredig. Ack, han hade varit inne på en mycket fängslande tankegång, men kunde inte återfinna den. Jag kan inte beskriva hur förskräckligt det kändes. »Han kom till mig på eftermiddagen och var djupt nedslagen och sade mig rent ut, att det berodde på de orden, som jag hade sagt, att han hade sett sin mor för andra gången. Förut under veckan hade han alls inte väntat sig detta. Ja, man kan ju inte veta något bestämt om sådana här saker, men nog föreföll det mig, att detta var bra orättvist. Då skulle det väl också ha varit mitt fel, att han hade fått se henne första gången. Och då hade jag inte råkat honom på veckotal.» Anna Svärd hade suttit och ritat med nageln på förklädet. Hon följde ränderna ner och upp, upp och ner under tystnad. Men nu gjorde hon en anmärkning. »Men att han kunde tro, att överstinna skulle visa sej för’n, när hon int var död!»