I vad som här sägs om umgänget med sjuka och friska, om ämbetsbröders inbördes förhållande och vården om den egna själen kommer något av det största hos biskopen i Visby till sin rätt: den personliga ömhet och förståelse för olikartad andlig nöd, som bygger på människokunskap och psykologisk insikt men blir mer än psykologi just därför att den ser på människan med den realistiska blick, som räknar med synd, nåd ocli frälsning. I Linköpingsbrevet vimlar det av aktuella ting ocli fängslande analyser. Behandlingen av kyrkans gudstjänst och predikan är utförlig, originell och nyttig för präst och lekman. I deltagandet i högmässan ser biskopen något ofrånkomligt, som icke får utträngas vare sig av friare sammankomster, andaktsläsning eller radiomässor. » Gudstjänsten kan aldrig ersättas. Den fria verksamhet, som drar bort från och icke åter till kyrkan och menigheten, har förfelat sitt mål. » Men predikan får iute bli ännu ett liturgiskt moment eller ett reproducerande av dogmer — lika litet som självsvåldiga hugskott. » Biblisk och aktuell » skall predikan vara, och » i gudstjänsten med dess historiska karaktär, dess samling kring det som är fastslaget och av ålder beprövat, bör den representera nuet och samtiden. Den är det, som skall göra klart, att kristendomen icke är vördnadsvärda urtidsformler, utan liv, som växer och förnyas. » I herdabrevets sista avdelning ges en exemplifiering av detta, när kristendomens kardinalpunkter, Kristi person, gärning och löfte, upptagas till vägledande och värmande behandling, utmynnande i den personliga bekännelsen till och utvecklingen av uppståndelsetron. Dessa avsnitt äro synnerligen tacknämliga just i dessa dagar, då det ropas på klart besked om vad kyrkan menar med sina dogmer, och hur hon vill försvara sitt energiska fasthängande vid dem. De båda aktstyckenas språkliga utformning är värd ett särskilt omnämnande. I Linköpingsbrevet röjer sig genast mästaren i stilens genomskinliga och förnäma enkelhet. Även Visbybiskopen är en språkkonstnär av betydande mått. Hans styrka är de epigrammatiskt tillspetsade satserna, som gärna etsa sig in i minnet.