" I morgon vid den här tiden skall ni få mitt svar, " sade hon. Och därmed måste han låta sig nöja. Han drog en suck och gick — gick utan att ha betalt sin hyra och utan att ett enda ögonblick ha tänkt på att speja efter de violblå ögonen. Han rusade direkt i väg till sin vän Guy Marston, som hade ett litet konsthistoriskt bibliotek på flera olika språk, och där fann han nästan genast i Ridolfis " Konstens underverk " af 1646 den notisen, att furst Aldobrandini i Rom ägde en San Sebastia5 " Signorina Silvia! " utbrast Mauro med en glädjeblixt i ögonen. Tänk, den förtjusande varelsen hade tagit hans parti, hon hade i all stillhet gjort sig till hans bundsförvant! " Ja, " sade sora Sabina, som om hon gis­ sat hans tanke, " men det var inte alls för er skull; hon ansåg att jag för mitt eget eviga väl inte kunde försumma att göra en god och oegennyttig gärning. ' Den här tafvelutlåningen är lika mycket värd som om du hade gifvit tio stora vaxljus till madon­ nan ', s ade hon, och Silvia är så klok och så mån om mig * jag följer alltid h ennes råd, kan aldrig neka till hva d hon ber mig om! " Det kunde vara bra att veta längre fram i tiden, tänkte Mauro, och så tog han gum­ man i famn och gaf henne en smällkyss på bägge de runda kinderna. " Och nu vill jag så gärna tacka signorinan, " sade han entusiastiskt. i Men d å drog sora Sabina sig in i sitt skal. " Behöfs inte, " sade hon snäft, " jag skaV nog föra fram edra tacksägelser ordent­ ligt. Det står infe i mina hyresgästers kon­ trakt, att de ska få kurtisera min do tter. " Innan Mauro tog taflan och bar in den till, sig, redogjorde han i korta drag för sina afsikter med den. Då gumman varit så tillmötesgående, kunde han ju infe låta henne gå där okunnig om, hvilken intrig hon ovetande inlåtit sig i.