– Nå, hvad tror hon själf då, om jag får vara så näsvis och fråga? – Det är i sanning egendomligt! Hon kände hans kalla likgiltighet – och den beredde henne ingen ledsnad. Han tillade därefter, i det han, likt en förföljd oskuld, himlade med sina mörka ögon: mumlade hon. – Mina herrar, afbröt nu Silfverhorn, han må vara yrkesmördare eller ej, så gör det ingenting till saken: Denna människa har förolämpat mig, och jag har gifvit mitt ord på att slåss med honom, hur motbjudande det än må vara. Något särskildt ovanligt måste tydligvis vara å färde, eftersom mannen ej gifvit sig tid att afvakta sin öfverordnades » stig in! » Hans fader, den ruinerade markisen – förlåt, salig markisen – hade varit en notorisk rucklare, som gjort sig ett namn till och med vid detta hof, där icke de största skändligheter i Aphrodites tempeltjänst väckte någon förvåning, utan endast ett stilla löje. – Nå, vidare? I en anschtändig hus! – Men för att detta skall kunna blifva en verklighet måste hon först komma i åtnjutande af uppfostran och, hvad mera är, ett hem. – Ja, det var synd på vår beskedlige kung, utlät sig Pehr Isac med en suck, hvarefter han drog ett väldigt bloss ur sin långa, med holländsk canaster stoppade lerpipa och smuttade på sitt glödgade spanska vin, kryddadt med kanel, muskot och ingefära. De sista orden i den hedervärda Hagelstorms monolog tarfva en förklaring. sade Hagelstorm, i det han stammade tvehågset Silfverhorn! De sistnämnda utgjorde naturligtvis flertalet. – Hur jag tror, att det skall sluta? Konungen blef henne kort sagdt olidlig, och hon gjorde honom sedermera ofta till en skottafla för sina giftiga sarkasmer och stickord. – Ni har, tyvärr, rätt, herr doktor, instämde Silfverhorn, men saken kan nu en gång för alla icke hjälpas I mitt sällskap skulle ni aldrig blifva insläppt, det