Men cigarren tog slut. Den sista fuktiga, tuggade stumpen, icke större än en tumnagel, måste slängas. Ännu på asfalten glödde den ett god natt till den ensamme. Käppen smällde mot trottoaren. — Klick — klack — kluck. — Jag — är — med. Den enkla kryckan rundade sig som ett finger i handen. — En käpp är något, tänkte Hector. — Ett sorts sällskap. Alla tiders vandrare ha användt den. Den går med och hjälper till, försvarar, deltar, man håller den i handen ... Och handtaget blir varmt — träet liksom utstrålar värme. Vid en annonspelare stannade han. Genom de sista kastanjelöfven sken lyktljus med bizarra skuggschatteringar på teaterplakaten. Han läste världsberömda namn och inbillade sig vara i rapport med dem. De liksom samtalade med honom och sade i trycksvärta: — Här ä’ vi. Du känner oss ju och ser att vi finnas kvar. Men bulevarden låg tom och månen lyste som på en kyrkogård. Då han svängde vid observatoriets trekant, brann ännu ljus i hörnkaféet. Alla gäster voro gångna, uppassarna sofvo i sofforna. Endast ute på terrassen stodo bord och stolar som förut. De gapade tomma, här och där var hopplockadt en laddning tömda flaskor och glas. Midt på träestraden satt en ensam man. Hector stannade. Det var den gamla målaren. Hans stora vackra hufvud med det hvita patriarkskägget var böjdt mot bröstet. Han sof. — Hur underligt, tänkte Hector. — Nyss har han haft rundt om sig sina vänner, de uppväxta barnen, sin hustru, gamla kamrater och andra. Nu ha de alla gått. Man kan ännu se hur de varit grupperade under samtalet — stolarna stå i krets. Men nu är han ensam och höstlöfven blåsa kring hans fötter. Alla ha lämnat honom åt natten och gått hvar och en till sitt ...