När Solness ledsnat på det kall han åtog sig så stolt: att bygga » hjem for mennesker », när hans trots mot Gud sjunkit ner till gnällande klagan mot försynen och han med grymma, lumpna medel blott söker hålla sig uppe — då är det flickungen Hilde Wangel, som ger honom vikingakraften igen, visar h o n o m ett större mål än att bygga för människor: bygga » luftslott », hem för stora människor, eggar honom att i sitt nya kall stolt bjuda Gud handen till förbund. Han faller. Men i Lille Eyolf förstår Rita Allmers att rädda samlifvet med den man, som börjar hata henne, och finner ett mål för deras lif. Så går han mer än någonsin och för alltid öfver till sitt egentliga fält: individen och hans ställning till sig själf, sitt kall och den makt han känner drifva sig till kallet. Och då är det kvinnan lika ofta som mannen, hvilkens själ blir skådeplatsen för idéernas kamp. Mannen känner och ser dem fullare, intelligentare än hon. Men hon är honom jämbördig i tankens skaparkraft och öfverlägsen i målmedveten vilja. I Rosmersholm ger Rosmer Rebecka sin förfinade lifssyn, hon h o n o m sin kraft att sätta den igenom. Men rätten till inbördes andligt umgänge har hon vunnit genom ett brott af vildhet och själfviskhet, han genom svaghet. Konflikten löses i döden genom henne. Också Fruen fra havet tynges och förlamas af ett förflutet. Hon känner en längtan till frihet och vågsamt ' vildhetslif, som hon tror skall förkväfvas i hennes hvardagliga omgifning. Men hon räddas. Ordet » frihet under ansvar » visar henne ett mål, värdt att lefva för, som kan nås, utan att hon behöfver förstöra sig själf och andra. Det förflutna viker som en inbillning. ÅRG. FRU SUSANNAH IBSEN. NYBLIN FOTO. IDUN — Det är märkligt, att målet är den sociala striden, kampen för att göra trasungar till människor. Och det är märkligt att samtidigt de båda se lifvet i ett religiöst ljus. Gudenbefallaren är död i Ibsens värld. Men han har kvar tron på mänsklighetens andliga samhörighet o c h det goda lifsverkets eviga betydelse.