– Skrif då, hvad jag sagt, nådig herre, uppmanade Suenonius, under det Adolf intog länsmannens plats. Under tiden hade Ellen tvekande närmat sig presten. Hon fattade hans hand, såg honom rädd och bedjande i ögonen och sade: – Tala ej så hårda ord till min mor, bäste herre! Du förskräcker mig. – ”Du!” röt Suenonius och stötte flickan tillbaka. – Har din hedniska mor lärt dig att äfven i det yttre visa förakt för Herrens tjenare Dock, tillade han med mildare röst, då han varseblef det bedjande uttrycket i Ellens oskuldsfulla ansigte, – jag dömer dig kanske för hårdt. Förlåt min häftighet, mitt barn! Min själ är i ett upprördt tillstånd ... Men dina böner äro spillda på hälleberget, ty min pligt bjuder mig förfara med stränghet. – Gå ut, Ellen, sade Ingrid lugnt och klappade sin dotter på hufvudet; – blif en stund hos vår grannqvinna och kom sedan tillbaka! Detta samtal skall, såsom jag hoppas, icke räcka länge. – Nej, jag vill icke gå ifrån dig. Låt mig stanna här! – Lyd mig nu, såsom alltid, mitt barn! Jag tror, att vi ingenting hafva att frukta. Ellen tvekade. Hennes blick riktades ännu en gång, innerligt bedjande, på presten, och vände sig från dennes dystra, afskräckande fysionomi till den unge Skytte, som nu slutat skrifva. – Lyd din mor! Jag stannar hos henne, tills du återvändt, sade denne med ett uppmuntrande leende, som likt en ljusstråle trängde till Ellens hjerta. – Du är god ... du skall försvara henne, så tänkte Ellen, och detta hopp läste Adolf på hennes panna och i den innerliga blick, hon skänkte honom, i det hon långsamt gick ut. – Jag har nu skrifvit, sade Adolf till Suenonius. – Vill ni höra? – Nåväl! Adolf läste: