Stackers Anders! Jag vet nog, att han tycker om Anna, så han kunde gå i döden för’na; och ändå åtar han sej ärligt och troget ett ärn’de att skaffe henne åt en ann’. Bra och hederligt är det gjordt, det kan jag icke neke, fastän jag, gunås, inte skulle vare i stånd te göre på samme vis. Jag är säker på, att ingen skulle sörje så mycke som Anders, ifall det ginge illa för Erik och Anna; och sörje lär han nog få, för Gud vet, om det nånsin kan gå väl för dom. Svårt ser det ut åtminstone. Nämndemansgubben är minsann inte god att ta böj på, och Erik låter foll inte leke alltför hårdt med sej heller. Ja, det ska bli underligt att se, hvar det tar land te slut. Mest frukter jag för Anna ändå, ifall motigheter skulle komme; hon är så klen och blödig, att hon visst toge döden på sej. Anders (kommer hastigt ut ur kyrkan) Kors i all Herrans namn, Bengt! Nu är det riktigt illa bestäldt – Bengt. Hvad står på? Anders. Jo, just som jag kom in i körkan, läste Prosten opp lysning förste gången för Erik i Hult och Britta i Gyllby. Bengt. Der ha vi det! Men hörde du rätt bara? Anders. Ja, gudnås. – Anna, den stackars fattiga flickan, stog framme i koret och visste inte ett grand åf, och då Prosten läste opp namnena, stöp hon rakt i golfvet. – Käre Bengt, skynd’ dej och hjelp henne ut ur körkan; jag springer bort te bäcken efter vatten. (Anders springer ut. Bengt skyndar till ingången af kyrkan) ANDRA SCENEN. BENGT. Sedan ANDERS. ANNA bäres afdånad ut ur kyrkan. JAN och ANNIKA. Landtfolk kommer småningom ur kyrkan och samlas omkring Anna. Jan. Gud nåde mej, arma, fattiga menniska! Hon är visst död! Mitt enda barn, mitt enda barn! Bengt. Ånej, inte är hon död, fader Jan. Trösta er, ni. – (Anders kommer) Se der är Anders med vatten. Nu kommer hon sej snart igen, ska ni få se. (Man baddar Annas tinningar med vatten. Hon börjar röra sig)