— Men du glömmer, far, att jag ingen portmonnä har att ha pengarna i, nojsade hon. Du får allt lof att skaffa mig en, innan du vänder om hem. Det var en sak att jag skulle skaffa henne en, och morgonen därpå gick jag upp till lasarettet för att lämna henne den nya portmonnäen och säga adjö till henne. I korridoren mötte jag sköterskan och frågade henne, hur det stod ti ' 11 med Anna-Lena. — Hon är död — dog under operationen, svarade hon hviskande. Herre Gud, Lars, du kan aldrig tänka dig, hur det där tog på mig! Far kippar efter luft, som hölle han på att kväfvas, och det går en skälfning genom alla de närvarande. — Jag vet inte, hur det gick till, fortsätter far efter en stund med onaturligt lugn röst, men jag kan tänka mig till det och jag ser det för mig. P å operationsbordet ligger Anna-Lena, blottad och naken, och man söfver henne. S å kommer läkaren med sin knif. Med vänstra handen griper han om det sjuka stället och med den högra skär han, skär säkert och precis så som han vill och menar det. Hur många kroppar har han ej haft under sin knif, unga och varmblodiga och gamla och halfförtorkade! Han är så van, att han ej tänker på skillnaden, tänker knappast på om det är lefvande elier dödt han skär i. Han är så van och härdad. Men midt under det han skär, når honom utifrån ljudet af ett starkt sprängskott, som kommer fönsterrutorna att skallra. Det är han icke van vid. Han spritter till och ser en sekund mot fönstret och handen gör därvid en ofrivillig rörelse och knifven skär miste, skär för djupt ... Operationen misslyckas — det blir ond, bråd död ... Men Anna-Lena är söfd. Hon vet ingenting om knifsnitief, ingenting om döden. Den kommer öfver henne som en djup, lugn sömn utan drömmar. Far och mor och syskon ha mest ondt af knifskåran. För dem svider den som eld och för dem blir den till ond, bråd död. Ond, bråd död! säger grannen och vaggar omedvetet med kroppen. För ond, bråd död bevare oss, milde Herre Gud!