Troligen skulle fortlöpande lokala insatser i form av seminarier, föreläsningar och falldiskussioner kunna locka fler intresserade och ge mer kunskap till fler berörda. I avsikt att förtydliga behovsunderlaget gavs artikelförfattaren av Socialstyrelsen uppdraget att ta reda på berörda läkares och sjuksköterskors inställning till och erfarenheter av vävnadsdonationsfrågan. Dessa behöver dock själva stöd, information och kunskap för att fungera väl i sin roll. Rädsla att förvärra sorgen Som intervjuerna visade kan sjuksköterskan få ta över läkarens uppgift. Sjuksköterskan är också den som oftast följer upp den första informationen som läkaren givit och den som är mest lättillgänglig för frågor från de anhöriga. Det förefaller tveksamt om en central utbildning utgående från Socialstyrelsen skulle leda till önskvärda förändringar. En god omsorg om efterlevande i samband med dödsfall innehåller information som upprepas och däremellan tid för eftertanke, möjlighet att ta farväl av den döde och visad respekt för medmänskliga behov [6, 8, 9]. Intervjuerna aktualiserade den självklara men försummade omständigheten att det gäller att vårda vårdarna. Eftersom behovet är större än tillgången har detta faktum oroat såväl transplantationsenheter som Socialstyrelsen. I övrigt var intervjupersonerna mycket erfarna. Frågan är hur kunskapen ser ut hos läkare och sjuksköterskor som har mindre erfarenhet av vävnadsdonationsfrågan och mindre samarbete med hornhinneeller annan vävnadsbank. I intervjuerna berördes olika aspekter på anhörigkontakter vid dödsfall i allmänhet och då donationsfrågan varit aktuell samt vilket stöd intervjupersonerna hade respektive önskade sig för denna del i arbetet. Själv ville han inte beröra ämnet om efterlevande föreföll helt översiggivna av sorg. Detta förutsätter att det finns en ömsesidig respekt och tilltro till varandras kompetens. Kunskapen om lagen var bristfällig, och utrymmet för samtal om egen osäkerhet och tillkortakommanden ansågs obefintlig. I praktiken var läkarna dock inte helt tillfreds med att lagen fört med sig att de fått ännu en uppgift som de inte kände sig hemma med och som de inte fick tillräckligt stöd eller hjälp med att klara på ett tillfredsställande sätt. Bara en av de intervjuade tyckte att uppgiften kändes bra, men påpekade att det oftast var underläkarna som i praktiken talade med de anhöriga. Brist på reflektion leder i längden till stagnation. Uppgiften vilade nästan uteslutande på läkarna. Två av läkarna beskrev vilket dilemma uppgiften innebar för dem med att säga att det kändes litet som att skövla eller plundra graven.