Flarry Heward, som var den skämtsammaste i laget, tänkte sig att Base Ball stoppat in Franks kropp i en ihålig fura. Där får han stå i många hundra år, innan trädet multnar sönder, så att han kan ramla ut. Envar hade sin mening, men alla visste vi att Frank blivit mördad. Och vintern gick och en sommar också. Hösten därpå, en kall och mörk och stormig dag, trampade jag och en irländare som vi brukade kalla Johannes dit upp för att ligga i den tomma campen över natten. Johannes skulle spika upp ett anslag på en tall mitt inne i skogen, fem svenska mil från människoboningar, ty han var den ende som visste bestämt var det skulle sitta. Anslaget lydde, att om inte en viss Jimson inom en viss tid visade att han brukade och använde den jord varpå trädet med anslaget stod, skulle etthundratjugu acres odlingsbar jord återfalla till regeringen, Jimson för alltid gå förlustig densamma och någon annan ha rätt att »jumpa» hans homestead. Varken Johannes eller jag hade den ringaste aning om vem Jimson var eller var han var eller om han brydde sig om att komma och läsa på anslaget, men vi spikade upp det och det tog sig mycket bra ut där mitt i skogen. När vi sett och beundrat dess verkan, sågo vi oss om efter Jimsons blockhus, men det hade aldrig funnits något, åtminstone kunde vi ej hitta det, och eftersom vi hade Gramlins loggcamp intill, gick vi dit för att leta efter Stammering Frank. Johannes var en tystlåten, hetsint, misstänksam, stark, trofast och pålitlig kamrat, som slog till både när det behövdes och när det var överflödigt. Han var ett bra sällskap, men han hade inte ett spår av humor. Dessutom var han vidskeplig till otrolighet. Men han var, så vitt jag då kunde fatta, aldrig rädd ens för djävulen själv. Han spelade »The Devils dream», »Irish washerwoman» på fiol rätt bra, och sjöng ofta om »The Wild Irish Rose». Hans ansikte var rött, kroppen var en jättes och han kunde varken läsa eller skriva.