Spåqvinnor förekomma i vår historia ända ifrån den äldsta hedniska tiden och intill senaste tider. Forntidens spåqvinnor, eller de s. k. Seidkånorna, höllos, isynnerhet af de mindre upplysta bland folket, uti synnerlig vördnad och anlitades ofta, samt begåfvades då alltid med rika skänker. Dessa spåqvinnor, gemenligen gamla qvinnor, brukade en egen drägt och voro vanligtvis iklädda långa, med allehanda smycken rikt prydda kappor, hopfästade omkring lifvet med ett utsiradt bälte af hundskinn, vid hvilket hängde en stor pung, hvari flera slags trollredskap förvarades. På hufvudet brukade dessa qvinnor vanligen en svart lamskinnshufva, invändigt fodrad med hvitt kattskinn, på fötterna skor af ludet kalfskinn och på händerna kattskinnsvantar, samt höllo i handen en grannt utsmyckad staf med knapp i ändan. Sedan spåqvinnan undfägnats med gröt, kokad i getmjölk, och en anrättning af allehanda djurs hjertan, anställde hon en kokning af en mängd örter och andra ämnen i en kittel, samt uppsteg derefter på en enkom upphöjning, der hon, sittande på en med hönsfjäder stoppad kudde, efter afsjungandet af en trollsång och många vridningar på kroppen hit och dit, uttalade sina besvärjningar och förkunnade för de kringstående åhörarne inträffande händelser.