Det roade kommendanten öfver måttan att se en liten feminin varelse dagligen så obesväradt röra sig i hans lokal och lika obesväradt, troligen munvigdt och näbbigt, svara på herrarnes frågor. Men då detta icke kunde fylla alla de öfverloppsstunder, hvarunder tråkigheten inställde sig på besök, tillkännagaf han en dag att han hade för afsigt att gifta bort mig med en af sina adjutanter, löjtnant Prytz, och att vigseln genast skulle gå för sig. Naturligtvis var jag obeveklig och så mycket obevekligare som herrar officerare redan jublade öfver ett infall, som förskaffade dem ett så oförberedt nöje. Men då kommendanten framtog en ofantlig påse konfekt, började mina blickar förirra sig mellan adjutanten och den stora papperspåsen, från hvilken man listigt visade mig några ytterst frestande prof. Ändtligen fick adjutanten ja, och i en hast utstyrdes jag i de mest lysande skärp och bandstumpar, som kunde ihoprafsas. Jag måtte ha sett ut som en teater-marketenterska i miniatyr med min korta röda kjol och det dinglande påhänget. Till slut uppställdes vi framför en i hast arrangerad brudpall, en annan adjutant föreställde prest, och herr kommendanten var verkligen nog lättsinnig att, sittande i länstolen med konfektpåsen i hand och en hop officerare bakom sig, låta läsa upp halfva vigselformuläret. Ingenting kan öfvergå de uppsluppna herrarnes munterhet, när ceremonien var slutad och lyckönskningarne begynte. Det var midt under deras klingande skratt och applåder som jag, ryckande till mig den förvärfvade belöningen, sprang ut och ned till min mor, hvilken detta gyckel så djupt misshagade, att jag nära på aldrig mer fick gå upp. Underligt var, att just i detta kommendantens förmak – den eljest så kallade ”lille-salen” – och just på samma plats, jag en annan sommar tretton år senare blef vigd på allvar Innan jag lemnar detta kapitel öfver de enskilta förhållandena, torde det vara lämpligt att omtala huru längre fram ett annat upptåg af en yngre officer slutade.