De två gamla väninnorna träffades ej numera så ofta som förr i tiden; Karnas torp låg längre borta från byn, der Elna ännu hade sitt hem, än den gamla gården, och Karna gick ej, utom i högsta nödfall, till byn; hon ansåg sig, ej utan orsak, vara förbisedd af » hemmansmororna », sedan hon blifvit förflyttad från gården till torpet. » Det der droppet gör mig underlig till mods, Karna, det är som om jag hörde Mårtens far gråta öfver sin förfallne gård. Fast detta », tillade mor Karna i ringaktande ton, » ej var mycket att trå efter, ty hennes Nanna var tunn, långnäst och ihopklämd som en insaltad horngädda, men vår Nanna är gudskelof så röd, fet och trindlagd som ett sommaräple. En knackning på dörren störde de båda kvinnorna, de sågo villrådiga på hvarandra, och då ingen af dem visste hvad man brukade svara på en dylik, på landet obruklig signal, förnyades den än en gång nu häftigare, hvarpå den beslöjade damen, som hittills hållit sig dold i sin täckta vagn, steg in i rummet, reglande dörren till storstugan efter sig. » Vi äro inga herrar », försäkrade främlingarne. Else, ty det var hon, granskade, så noga sommarnattens svaga ljus det tillät, de resande, derpå sade hon buttert, nästan strängt: » Folk, som ha egen vagn och hästar, gjorde bäst i att resa hit på ljusa dagen, det kostar ej mera det, de körde då ej vilse. Dessa två hederliga menniskor sågo på hvarandra, och kantorn rodnade. De båda kvinnorna reste sig hastigt upp från sina stolar och Mårten vände sig i sängen. Tack, Gud skall en gång låta mig göra dig godt tillbaka. » Hon vände sig sakta gråtande bort. » Äro vi framme nu? » sporde de samtidigt, men då sången äfven nådde till deras öron, ryste de och bådo Åke köra vidare. Och så vandrade hans ögon öfver kvinnobänkarne, för att upptäcka hexan. » Den rätte åklagaren, den som af svart-, afunds-, behagoch annan sakramenskad kvinnosjuka viglat upp både prester och leviter.