Förgäfves blickar du här efter ett barrträd. Dock icke en: den mäktige fjällmannen Ivar Pavasson Jannok. Jag satt vid skrifbordet, upptagen af något tillfälligt arbete. Hans ena hand hade omfattat gossens, den andra var lagd på flickans hufvud. De talade tyst med hvarandra en stund. Där funnos nomadlappar från Koutokeino i norska finnmarken, typer med vilda anletsdrag och lömska blickar, alla klädda i nationaldräkt och lätt igenkännliga på sina långa, nedhängande Koutokeinoknifvar. Men där ute i den fria naturen sjöng i toppen af den höga furan allt fortfarande blåhakesångaren, sjöng sin sköna visa om den höga nordens ljufliga, men snart flyktade vår, om stundande ljusa sommarnätter med blodröd midnattssol och molnfri himmel. Ingendera af dem hade häller någonsin stridt med skogens kung. Kadje bjuder oron flykta; Kadje står vid Nuutis sida. Finnjägaren Sist kommo lapprajderna. – Två af barnen – de som åtminstone kunna litet af språket – få stanna. Afsides i de ödsligaste trakterna af Gellivare vidsträckta socken ligger den lilla byn Sjaunja. – Håll dig du till ditt folkslag karl! Titta på gräset där borta på några af bergssluttningarna! Följande dags morgon syntes två skyttar tysta smyga sig ut från Sjaunjabyn, medan det öfriga byfolket låg i sin söta sömn. FINNJÄGAREN. Allt hade de tagit, knipit ifrån honom. Men han, björnjägaren Jussi själf förblef borta. Björnen slutar att lyssna och vädra; han vänder tillbaka till dygrafven därborta. Han rycker loss stora hårtottar, dem han håller upp i vädret. Först en kittel: det är Jussis, sedan en pipa: Jussis pipa, sedan en yxa: Jussis yxa. EN ARISTOKRAT. Alla äro tysta det är som ett tåg af andar. Denne var storbonden på orten; den som hade mest att säga af alla däromkring. Då vidgade sig hans näsborrar såsom en jakthunds, som vädrar byte.