Och bilden av två kentaurer, sinnebilder för lidelse och raseri, som angriper livets träd. Han svarade saktmodigt på tilltal, gick ur vägen, flydde, försökte glömma och förtränga. Samuel hade nu inget mer att säga, han levde dold bakom sina murar. Han hade varit en stötesten och förargelseklippa, som predikat uppror mot statskyrkan och all annan myndighet given av Gud, och han hade också mött sitt välförtjänta straff. Han var nu så vilsen, att det inte var lätt att freda honom för pojkarna i bygden. Nånting måste man ju skriva. Detta liv är mig för tungt och framtiden för mörk ... Alla ville bara slå i sig det nödvändigaste för att klara konfirmationen, som gav rätt att bära klocka och uppsatt hår och rätten att vältra sig i de vuxnas laster och brott. Nej, han mötte inte Fredén på en promenad, han uppsökte honom efter skolans slut och ledde honom in på ett samtal om läraryrket. Sannerligen ser den inte lite kuslig ut, så här i skymningsdagern. Det var långa färder och svåra strapatser, och med den prästerliga värdigheten fick det bli som det kunde där i nybyggarnas timmerkojor. Ja, nog känns det ibland som om Abel vore död. Men det var som förgjort, Eriksson bara mumlade undvikande eller teg. Men som åren går blir det allt svårare att spela komedi, han grips ibland av förtvivlan och en känsla av overklighet när han sitter så där inför magra barn i lappade kläder, som med lysande ögon hör berättas om allt det härliga som varit, om det härliga som kunde ha varit men aldrig blev av. Om vådorna för Riket och dess Statskyrka var de överens, om de sakliga detaljerna i alla dessa rösträttsförslag som låg i luften var de bittert oense. Fem? Skriv vad han behagar, mig gör det alldeles detsamma. Nog är det besynnerligt! Värmlands leende junidag blinkade och log mot den unge idealisten och lockade honom ner i den kroppsvarmt ångande materien: det enda som finns är den synliga verkligheten, och denna verklighet är ganska så god, strängt taget, åtminstone en junidag i Väse. Han irrade runt i skogarna de ljusa sommarnätterna och kände rytmerna röra sig som en feberpuls i sitt inre. Kanske det inte var så farligt ändå?