V i bedja Iduns läsarinnor på detta sätt räcka oss en hjälpsam hand. I någon älskvärd mormors gömmor dölja sig kanske minnen från den tid, » mormor var ung », minnen, öfver hvilka solljusa erfarenheter ännu efter ett femtiotal år breda skimmer. P å botten af mammas lappkorg ligger kanske ännu någon bit af hennes bröllopsklädning, af det första tyget till förmaksmöbeln eller dylikt. R ä d d a dem undan tiden och skänk dem till den samling af gamla tygprof, Nordiska museet redan äger! Intet är för ringa att gömmas, om det faller i händerna på dem, som kunna infoga det å sin rätta plats. J. B. (!äs salt ner vid dammen Oeh vaska ' sina lår. » Nu tror jag, » sa ' hon, » skammen På torra landet går. Se bara fru von Anka, Hon låts ' om ingenting, Och döttrarna få ranka På egen hand omkring. Hur unga ankbond ' på dem glor. Ja, vore jag i hennes skor, » — Det bildligt taladl var, förstås, Och smått » symboliskt » af en gås — » Nog hade de en bättre mor. Hör bara, hur de stimma Och kackla uppå strand. Och se blott, hur de simma Dit ut på eyen hand. Ja, när de uppå detta vis På fritt med andra könet glamma () rh ostördt sköta sin kurtis, Då kan man väl förslå precis, Ett sådant kräk de ha till mamma. När mina vuxit upp en gång, Då skall det bli en ann? facon Och hållning, skickjach pli. Hå land såväl som uppå » bölja » Jag skall i hack och häl dem följa Och skulle någon af dem dä Försöka på Så smått alt kokettera Och vippa uppå stjärt, Jag nog skall observera Och plumsa efter tvärt. Och kommer af det andra kön Kanske en gås och gör sig grön, Så gällt och barskt jag häcklar till: » Hvad är det väl ni vill! » Ja, än en gång jag säger, Hvad jag förut har sagt, Alt fru von Anka äger Mitt djupaste förakt. » Men tiden gick, som den plär gå, En kull af egna döttrar små Fick också vår fru Gås.