Nu mulen natt öfver kullarna rufvar som en korpmor i skogen på fläckiga ägg. Nu sitta stormens tutande ufvar på takens hufvar och vilddjuren löpa kring knut och vägg. Nu bölar doft den väldige tjuren och skakar med orolig nacke sin klaf, nu skälfva lammet och tackan i buren, nu kvider furen och fäller de ristande grenarnas laf. Ve, midnattens mara är öfver oss fallen och kramar oss, vildmarkens fattiga barn! Här stryker ulfven med eldbloss i skallen, på gården och vallen det vimlar af sägnernas argaste skarn. Mörkt huset står under tallarnas brätten, men husbonden vakar i ödslig sal. Hans själ är som trädet på hvinande slätten som lammet i kätten, men moderlös, ensam bland minnen och kval. Han kommer hvar natt till en hafrevret; från torpet man sett, hvar han betar, den väldige best som med svett och förtret jag fåfängt om dagen letar. Nu sofver all nejden i fullmånens flor, men brinnande vakar min lystnad. Vid diket, där frodiga pilhäcken gror, jag väntar i vindlös tystnad. Då träder han ut från sitt höstliga slott mellan granar och blodröda aspar. Han skrider högtidligt och lugnt som en drott, och kronan i grenarna raspar. Så fredligt i måndimmans vaggande ström han vankar bland kornrika snesar, fantastisk, bisarr som en syn i en dröm, som en vålnad af fornskogens resar. Och här, på sitt odal, för mer än ett djur han syns mig, ja mer än min like: en stoltare son af drottning Natur, en förstfödd i vildmarkens rike. Det kommer till korta, mitt jägareblod. Jag kan ej min vekhet betvinga, jag nänns icke sända mitt dödande lod i denna månljusa bringa. Ett sådant pris får ej vinnas med svek. Jag smyger mig bort genom riset. I morgon börja vi åter vår lek, du höge, på gamla viset. Då spela vi rent. Du har präktiga ben, och ärligt försprång du vunnit; om jag hinner dig då öfver stock och sten, har nog månskenshumöret försvunnit.