Klercken förblir liggande orörlig. Han är vid fullt medvetande, han hör de närvarandes röster, om än beslöjade och på afstånd, och hans tankar syssla ifrigt med hvad det sista stinget och den lilla smärtan kunna ha att betyda. Plötsligt far han upp och ropar: »Ni har gifvit mig motgift! Hvarför har ni gifvit mig motgift? Jag vill dö, och jag skall dö snart i alla fall! Hvarför inte unna mig det? Hvarför plåga mig längre? Hvarför ... hvarför ...?» Läkaren lyckas icke lugna honom, hans tonfall är djupt och skriande olyckligt, hans ögon stirra ordlösa böner, stumma förebråelser utan tal, tills morfinen börjar verka och han faller tungt tillbaka mot kuddarna. Då förändrar hans ansikte uttryck med ens, det kommer en öfversinnlig lycka och frid i det, och han mumlar halfhögt alla sina hemliga tankar, af hvilka svågern endast kan uppfatta och förstå enstaka ord. När Klercken känner sig styfna och dödens lamhet ofelbart och oåterkalleligt sprider sig uppåt hjärnan och tungan, samlar han sin sista viljekraft och säger till svågern: »Hälsa min hustru och bed henne förlåta mig! Och hälsa barnen ... Karl och Gertrud ... i synnerhet Karl, den äldste ... Och säg min hustru, att jag spart för henne mina sista tankar ... och min sista tacksamhet ... och att mitt lif icke varit mitt eget, sedan jag kom hem. Jag har lefvat på nåder genom en annans vilja ... men nu är den lifgifvande viljan slut ... och jag har själf velat det så, ty jag är inte rädd för döden, jag har inte varit det på länge, och jag har gått i döden frivilligt, med öppna ögon, för hennes skull och för en annans skull ... och för att det är en högre vilja ... Hälsa min hustru ... och förlåt mig ...»