H a n hade förirrat sig in i experiment, som alls ej lågo för honom, hade försökt sig på ögonblicksstämningar, på luftstudium, han som h e m m a sökt först och sist få fram en kraftfull, sund och rättfram karaktär i laudskapen och som aldrig lagt hufvudvikten på deras luftverkan. Men han var inte den som beklagade sig, och ett ord 71 af deltagande var hvad han minst af allt skulle tåla. J a g hade nu lärt känna denna inbundna natur, som var allt för ömtålig och allt för skygg för att blotta sig och för att sträcka u t handen efter den medkänsla, han törstade efter. H a n hörde till dem, som äro dömda att gå ensamma, hörde till de stumma, som längta efter att få tala. Men hennes sätt visade, att hon ej kände sig sä h e m m a i sin omgifning, att hon brydde sig om a t t göra sig gällande där, a t t hon visste med sig, att hon inte hörde dit, ej delade de andras intressen. Hon visste det säkert mycket väl, men brydde sig inte om att söka göra sig o m - tyckt. D e t var ett ställe, som tycktes enkom anordnadt för Aja. Man slapp helt och hållet att vara ordentlig. F ö r Aja, som kom direkt från Stockholm, var alltihop nytt och märkvärdigt — några hundra ungdomar af båda könen, som sjöngo, hvisslade, golo och kacklade men som ändå inte drucko mer än en kopp kaffe eller ett glas öl på hela aftonen. Musiken från Moulin rouge hördes hit ut, och innan vi visste ordet af, dansade vi vals på torget — Aja och E d v a r d i spetsen. Aja hade med sig ett par landskap, afsedda för salongen. Aja hade börjat » arbeta af bara sjutton ». E m m a var en mönstermodell, hon satt stilla och tålig timme efter timme — en drömmande melankoli skulle hvila öfver henne, sådan hon skulle målas af Aja Borgström, men ännu var hon helt och hållet uttryckslös, ty d e t var de stora färgtonerna och isynnerhet den glada solstrålens lek i den grå atelierdagern, som hufvudsakligen intresserade Aja, och som hon hittills uteslutande ägnat sin u p p m ä r k s a m h e t åt.