Fredmans epistlar hafva icke af en slump blifvit Bellmans mästerverk. Själf har han alltid betraktat denna cykel såsom sitt främsta och djupaste verk. Han har ägnat den en omsorg och en konstnärlig genomarbetning, som strida mot det sätt, på hvilket han eljes skapade och strödde det diktade omkring sig med den födde skönhetsslösarens sorglöshet. Fredmans epistlar var tydligen hans diktkonsts evangelium. Det skulle rymma extraktet af hans poesi, inspirationens högtidsstunder, och endast en dikt, som föreföll honom riktigt fulländad och äkta, ville han räkna till sin apostels epistlar, till sin konsts kanoniska skrifter. Vi känna flera Bellmanska sånger, som en gång haft rang och värdighet af epistlar, men hvilka sedan, vägda på kritikens våg, befunnits för lätta och fallit från de utvaldas tal. Sådana äro några stycken nu upptagna i Fredmans testamente såsom den utomordentligt liffulla skildringen från en vinterafton i »Bäckmanskans» krog – eller den af Eichhorn offentliggjorda 37:e episteln, som dock om någon bort tillhöra cykeln, enär den är en brusande dithyramb öfver Fredmans, profetens, egen födelsedag. Flera af de nu bland Fredmans sånger tryckta dikterna hafva nog också skapats och tänkts såsom epistlar. Å andra sidan synes Fredmans sorgliga griftkantat öfver afvikne Kihlberg »Pharaos bagare» – episteln 58 – ursprungligen hafva hört till de bacchanaliska ordenskapitlen. Den salig döde benämnes ju högtidligen »ordens-officiant i templet», han förekommer också »officierande med asken» vid Bacchi riddarslag, men icke annorstädes i epistlarne.