Utredning och förslag utarbetade enligt uppdrag av Sveriges Författareförening. Han vantrivs dessutom i äktenskapet, irriterar sig på hustrun och de bägge pojkarna, känner sig deklasserad. Svenska Litteratursällskapet PG: 5367 – 8. Hon har insett att de inte är lyckliga tillsammans. FL, s. 38. På ett ställe talas om att Måhrmans verkliga diktning var att skriva sig själv, på ett annat att Thea Werrings konst ” var ett slags självbekännelse, för den som hade ögon att se med ” .41 De verkligt goda dikterna liknar ” droppar, som utgjorde destillatet av en människa ”, en kvintessens som ” ofta pressats fram under stort tryck ” .42 Sådana dikter är meddelanden som talar ” genom tid och rum utan att veta vem de nådde ” .43 God litteratur kommer till av en sorts hemsökelse i fantasin: ” Det började med att han blev besatt – personer som han aldrig träffat följde honom i sömn och vaka, händelser som aldrig hade utspelats sysselsatte hans tankar, så att han glömde vad som försiggick omkring honom. ” 44 Sådana skildringar av den skapande impulsen och ” de skapande makterna ” 45 återkommer på flera ställen i romanen. Han borde istället, säger Gertrud, följt hennes råd att skriva ” om inbrottstjuven, som blir omvänd av den lilla flickan ” .31 Hustrun får representera den krassa realitetsprincip som har fått Måhrman att överge sitt verkliga författarskap: – Du går visst fortfarande omkring och tror att du är diktare, sade hon. En lektor vid universitetet hade ett arvode om 6 600 kronor, en biblioteksamanuens en årslön på 4 800 kronor. Han skrämdes av den sega målmedvetenheten där inne, där han aldrig varit. Tre år senare var den ute i 20:e tusendet, 1954 i 47:e tusendet, 1962 i 85:e tusendet och 1983 i 125:e tusendet. Alla fick de jämka samman inkomster från böcker, artiklar och försörjningsyrken vid sidan om författarskapet – och de flesta fann att inkomsterna från böckerna inte var särskilt stora. 81 En översikt av Boyes insatser som översättare i Didon 1999. Färden nedåt från Måhrmans s. 5; uppåt till Thea Werrings utställningslokal, s. 7.