— Du är en skurk! flämtade Solivro, som dock redan var mer än till hälften blidkad. — Och jag kunde ha god lust att slå dig fördärfvad. Men så släpp mig då! Jag vill sätta mig upp. Gubben släppte honom genast. — Du är en skurk, fortfor prinsen. — Du ville stjäla min kedja. — Ni är en sträng herre, ni, jämrade gubben. — Och jag är en bra eländig stackare. Men om ni ville vara litet förståndig, så skulle vi kanske bli belåtna båda två. — Belåtna! upprepade Solivro, nästan förskräckt öfver denna jämrande foglighet. — Ja, unge herre, vi kunde båda bli belåtna. Jag tycker om er kedja, jag. Det är ju inte så underligt; den är värd många får. Den saken är klar, den. — Men nu är det frågan, om jag inte kan ha något, som ni tycker om. Det är frågan, det. Prinsen böjde sig bakåt för att undgå den vedervärdiga andedräkt, som flåsade kring hans hufvud. Han huttrade och skakade trots värmen och tänderna slogo emot hvarandra. — Hon är borta vid inhägnaden. Ljudet i denna hesa hviskning gaf orden en betydelse, som icke kunde missförstås. — Ni vill då verkligen Detta utrop liknade en snyftning; det lyste af en barnslig renhets förskräckelse och afsky. Såret sved; det hade väckt besinning. Det kunde också göra besinningslös. Gubben förstod, att man icke borde tveka. — Sälja min dotter. Det är förskräckligt, det. Det är så förskräckligt, att det är sant. — Jag är en gammal stackare; ni har själf känt, hur svag jag är. Om ett år eller två kan jag icke längre arbeta. Då får jag svälta ihjäl. Ni vet inte, hvad det vill säga. Men jag vet det, jag. Jag har känt den där herrns fingrar i maggropen. Han har inte så mycket förbarmande som jag, han. — Jag ger väl inte flickan till något vilddjur, skulle jag tro. Om någon herde kommer och tar henne, slår han henne fördärfvad. Jag känner till sånt där. Och mig ger han ingenting. Ni skulle inte slå henne mer än nödvändigt, ni.