»Hvilken talar?» sporde nu skälmen på bron halfomvänd till skyttarne bakom sig. Han, främlingen, kände ju ej bispen. »D’är’n biskopsfar!» gaf någon till svar. »Ursäkta intrånget och öfverse med pliktens stränga allvar, herr doktor och biskop! Hennes nåd intresserar sig helt naturligt för den arresterade!» »Således en arrestering?» fortgick biskopen. »Hvem gäller det då?» »En högt uppsatt person här i landet.» Biskopen hade nog af detta och smet in från det ledsamma göromålet. Hennes nåd reste sig och gick med händerna för ansiktet. »Hvilken gjorde frågorna därborta?» sporde en af drabanterna med en brodd af misstanke ännu kvar. »Det hördes vara biskopen och husets värd, alltså en man, som kan skilja mellan mig och sin häktade hyresgäst, om det anses nödigt. Husets värd lär till fullo känna hans excellens. Skola vi kanske föra hit fången och bedja hans högärevyrdighet att utpeka den rätte?» »Saken är ju klar!» sorlade allmänt drabanterna. »Vi ha blifvit narrade af ärkeräfven.» »Ja så att det riktigt förslår!» försäkrade ärkeräfven själf. Han gaf sina tillsägelser om fångskjutsen, utlämnade respengar och sade slutligen: »Som I kanske veten, mine herrar, har jag att nu i ordningen framföra återtågsordern till general-major Armfelt i Trundhems-trakten och kan alltså ej få nöjet af edert sällskap till Stockholm. Likväl få vi kanske en bit väg gemensam, ty jag bryter strax upp med skjuts. Och som jag själf blef en tvungen våldgäst i det rika huset, så tager jag mig äfven friheten inbjuda herrarne till mat och förfriskningar. Svenske-Mickel har sköflat ihop så att det räcker. Dess värre eller dess bättre få vi lof att sakna honom som värd.» Drabanterna voro mycket tacksamma.