Men innan detta utslag sent omsider föll efter slutförloppet af öfriga händelser, som här omordas, hade trätan icke varit liten. Borgarne, som jämt drogo det kortaste strået, hade en lång tid bortåt sitt viktigaste bestyr i att göra lifvet surt för skolstaten. Rättvisligen saknades icke häller skäliga anledningar till klagomål mot denna. Magistrarne, med domherrarne främst i spetsen, hade i alla tider segerrikt tredskat från sig skyldigheten att betala sina tomtören till stadskassan. Skolungdomens själfsvåld och öfversitteri, sinsemellan eller mot stadsallmogen, kände inga gränser. Mot dess mångahanda oskick företog sig borgerskapet att ingripa, förmodligen icke fullt opartiskt. Då lade biskop, consistorium och läroverkskollegiet fingrarne emellan, påstående att skoltukten var deras ensak. Huru pass den sköttes, det framgick bäst däraf, att den lägre skolungdomen, efter långvariga klagomål öfver pennalistiskt förtryck af den högre, omsider ställde sig formligen under skydd af borgmästare och råd. På den kvarnen kom nu för en gång ordentligt vatten. Förhållandet inberättades hos excellensen på Gäfleborg. Kapitlet bekom en vederbörlig skrifvelse med anmaning att till gardestjänst utleverera alla djäknar, som voro lata, ofridsamma eller till studier obekvämlige. Härpå svarades nu, såsom vid en föregående maning af samma slag, att inga sådana skolepiltar funnes, men borgerskapet genomdref likafullt, att ett dussin af de värsta slagskämparna togos ut i kriget. Härmed uppstod en stiltje i den rådande ofriden, som genom dagliga förargelser uppslukat större delen af samhällets omtankar under mer än ett halft års tid.