Konungen var mörkrädd och det hade därför blivit bruk, att dörren lämnades öppen till det yttre rummet och att en page eller lekbroder där tillbragte natten. Fienderna ha tagit väl vara på tiden. Må vi till järnlod omstöpa allt vad vi mena att den människan förbrutit, klar ligger dock den droppen på hennes panna - och vågen rör sig icke. Trumpeterna spelade icke, trummorna rördes icke, fanorna buros hoprullade och sänkta. I Välgångens öppnade port urskilde han storvezirens pyramidformiga huvudbonad och gröna kaftan, de ljusblå stallknektarna, de dunkelgröna agaerna av den kejserliga stigbygeln. Hela pannan doldes under ett plåster. - Och trähästen ha de tagit med sig! Steg för steg hade Tolle Arasson smugit sig efter och stannade först tätt invid gräsplanen under Ljusastaksbjörkens orörligt nedhängande kvistar. frågade generalen. - Håll sig nu tapper, så kan han att börja med få sin officersfullmakt! Fälttecknet var halm i hatten, och genom bullret från skott och trumpeter och oboer och trummor och ryttarepukor ljödo tropparnas fältrop: Gud med oss! - Tag makten i egen hand, stod där, och vakta dig för de store herrar, som omkring dig äro och av vilka många hava franska magar. Också hennes hår var alldeles vitt men vackert uppkammat, och ansiktet var smalt och överglänst av en oändlig blidhet. Utefter väggarna stodo allehanda husgerådsting, som tjänat ut och flyttats dit upp. - Låna mig också bläckhornet och pipan, som du nyss fick, svarade konungen med skälmen i ögat. Ingen grät och ingen hotade. Sedan befallde han fram en häst och en lakej. Grothusen framdrog vid bröstet en gul handskkrage mellan rockknapparna och svarade: - Det bådar död när hundarna kvida, sade soldaterna. - Konungen har somnat på sin post, sade soldaterna, när de sågo honom med huvudet sänkt och hatten neddragen. - Smuts och skam över de hundarnas fanor! Tala nu och säg mig din sista önskan, nej, din befallning.