Edmée — som nästan alla den tidens unga flickor — beundrade lifligt Madame Récamier och ansåg henne för ett nästan ouppnåeligt ideal af grace och älskvärdhet. Hennes rena, poetiska skönhet, stillsamhet och blygsamma väsen gjorde henne i sällskapslifvet lika lättfattlig som sympatisk, och det var rent af en modesak att vara «tokig i henne». Om henne var der aldrig några skilda meningar — hon var för alla den «gudomliga, den ojämförliga Juliette». Edmée, hvilken blott flyktigt blifvit presenterad för henne och ej fått tillfälle att vidare tala med henne, gladde sig nu att vara henne så nära och gick blygt ett par steg fram emot de båda damerna. Madame de Staël såg ut till att vara mycket echaufferad; hennes klumpiga, groft skurna, men uttrycksfulla ansigte var högrödt under den perlomvirade turbanen, och rodnaden bredde sig ända ned på skuldrorna mot den högblå cachemirssjalen. Hon såg förnämt pröfvande, en smula kallt på Mademoiselle de La Feuillade och afbröt ett ögonblick samtalet. Derpå — liksom hon icke fäste någon vigt vid henne — återtog hon plötsligt, vänd till Madame Récamier: — Jag säger dig, Juliette, jag hatar honom. Af hela min själ önskar jag, att han nu lede ett afgörande nederlag ... Hennes ton var så lidelsefullt bitter, att den slog Edmée, och i samma ögonblick trots det, att intet namn var nämndt — förstod hon med en slags intuition, hvem det var Madame de Staël så talade om. Hon kände, att hon rodnade ända till hårfästet. Madame Récamier smålog och drog upp sina vackra skuldror med en blid, languissant, liksom förlåtande rörelse, hvilken var henne egen. Ingen af damerna tycktes fästa något afseende vid Edmée. De gingo förbi henne utan att stanna, och då de kommit ett par steg längre bort, hörde hon ännu engång Madame de Staëls djupa, lidelsefulla stämma: