Nej jag tystar intet ner saken, sade Länsman, en sådan näsvis persedel skall näpsas – visst hör saken til Härads-Rätten, fortfor han: Djerfves någor missfirma Konungens Befallningshafvande i hans embete, med ord eller åtbörder, varde therföre dömd af Rätten i then ort ther brottet skedt – sådant är ju Lagbokens uttryckeliga förordnande i 1 Kapitlet 5 § Utsöknings-Balken. Jag skall genast gå ut och skrifva ett Embets-memorial, så får Rätten yttra sig nu på förmiddagen – åtminstone ska vi skrämma på den gunstig herrn, och lära honom at en annan gång visa något större respect för Kronans Embetsmän. Länsman gjorde verkeligen som han fagdt, och skyndade sig at skrifva sin inlaga, och Byting fortsatte emedlertid sin raffel, utan at bekymra sig om den i ångest och förbittring stadda arrestanten, hvilken fruktlöst anhållit at få tala et par ord vid Häradshöfdingen. Ändteligen satte sig Rätten, Trasenberg inkallades, och Länsmannen inlemnade sin skrift, hvilken af Häradshöfdingen uplästes så lydande: