— som seden hos oss bjuder — efter slutad kampanj skall jag gifva till middag öfver lag champanj.» Petter berättar, bullrar och skrattar: »Har I hört den nyaste historian från vårt räliga Sodom och Gomorrhia? Det är så att man kan dö! Allas vår bekante Gustaf Adolf Sjö kommer in en kväll med en fin mamsell på Kramers hotell. Han ville ha ett rum för natten. Det var katten! tänkte Larsson och telefonerade på stund till Lindeberg i Lund. ’Är Gustaf Adolf Sjö en gifter man?’ Och fick till svar: ’Ja, iblann.’ I kan tänka er, hur det sedan gick. Gustaf Adolf sitt respass fick och Sjön gick hög och spydde galla och etter,» stormskrattade Petter. »I går på gatan mötte jag de såta tu: Pelle, gamla juvenalen, och hans unga fru, han stor och fet och skinande, så att han kunde spricka; hon liten, blek och tvinande och tunn såsom en bricka. Han pratade och blängde i bättremiddagsmaklighet; och vid hans arm hon hängde i rent förälskad salighet. Hon opp till honom blickade och kvittrade och nickade som fågelsång och sommardag; men Pelle bara hickade i däst och dåsigt välbehag. Man sannerligen tydligt ser, hon honom bara ger det bästa som hon har.» Tjocka Jakob på binoclen tar; med sänkta blickar och med sluten min han slätar ut ett syndigt grin och säger: »Tja, men också han åt henne ger, så till sägandes, det bästa som han har.» O, fölle den i gropen, den svartsynta hopen, och bröte vett och ben och blefve schackmatt och bet, som yfs att emedan fägring rimmar på hägring skulle lifvets vackra färgspel varda fåfänglighet. Thy vilja högt vi prisa klangen af visa om ädela ros och förgyllande skrin. Som i ögat på en flicka djupt vilja vi blicka i glas med djuprödt gammalt dimmigt burgundervin. De gropigt trinda dragen och de mjuka behagen med varm och mollig mättnad snart dämpat vårt gåpå. Thy vilja nu vi smeka den daggkyligt bleka, den gulhylta, pärlskumshvita,