I allmänhet kan mellertid sägas, att omkring midten af 1780-talet höjer sig Stockholms-Posten till en verklig förbättring af ton, innehåll och skrifsätt. Stigandet är, under de följande åren af Kellgrens ledning, påtagligt. Många omständigheter bidrogo dertill. De sammanfattas alla inom en enda: hufvudmannens egen sjelf-uppfostran till växande innerlighet och manlighet. Denna uppfostran befrämjades, af Thorilds hårda, men väckande, tillvitelser; af en utvidgad vitter läsning och småningom mångsidigare smak; af den från Konungen honom uppdragna befattningen med stora nationala skaldeverk; och dessutom af de flerfaldiga tids-företeelser, som, under åren närmast före Frankrikes stora revolution, mer och mer stämde djupare sinnen till allvarliga begrundningar. Ganska liberalt tillåter han, vid den angifna tidpunkten (1784, N:o 280), att en insändare förafskedar hans och hans tidnings samfäldta förra period med denna, visst icke lenfärdiga, skrapa: ”Jag har läst detta Dagblad från dess första början. Jag har sett det passera genom tvenne åldrar: roat mig åt dess barndoms qvickhet; beundrat dess ungdoms snille; men, sjelf redan hunnen till mognade år, är min största förnöjelse, att omsider röja i dess innehåll det vett och den stadga, som tyckas mig utvisa att dess mannaålder ingått. Flygtiga Allmänhet! Kitsliga, gamla barn! När skolen J engång vämjas vid det qvicka jollret utan smak och sanning, som flödar i edra papper? När skolen J engång blygas att finna en vällust i de stinkande försmädelser, som arghet och vanvett der utösa? Nu, då samhället öppnar på alla sidor de djupaste sår, dödliga om ej en snar och kraftig hjelp mellankommer .. vekliga Allmänhet! och du ömmar ännu blott för Arietten i en Opera? Lättsinnige Skalder! och J sjungen ännu blott om Cynthia och Kärleken”? – Slutbannorna låta nästan som ett genljud af den då nyss förut afbrutne ”Nye Granskaren”.