Och så föresätta de s g allesamman att ändå göra det. Då säger jag hellre rent ut, att jag vill det. Jag vill bli gift — bra gift. Och går inte det, därför att jag tillhör den här usla släkten ja, så vill jag åtminstone bli olyckligt kär, gränslöst olyckligt — och gå i sjön som — en blick hejdade henne — och jag skall gå i sjön grundligt. Hellre än bli en gammal fröken. Lita på det. — Lugna sig Lilla-Mathilde, det finns allt större olyckor än att vara ogift, sade friherrinnan, som hade sju barn, däraf sex pojkar i lifvet och knappt tillmätta hushållspenningar. PENSLAR &amp; m. m., bäst, billigast hos Wilh. — BODAR: Beeker, Kungl. Hofleverantör. — Min enda dotter skall förresten med Guds hjälp nog bli väl gift. Ingen regel utan undantag. Och jag får då säga, att du är ett ovanligt litet undantag. Nå, det var skönt, nu kommer Mia med kaffebrickan. Lilla-Mathilde kom snart därpå ut i världen. Lilla-Mathilde lärde sig inse, att det finnes större olyckor än att vara ogift, men så långt i visdom kom hon aldrig, att hon med uppriktigt hjärta kunde, såsom faster Caroline gjorde, prisa sin lycka att vara predestinerad för det ogifta ståndet. Tvärtom — den tanken, att hennes porträtt låg inlåst i fasters svarta kista berörde henne obehagligt. Hon förlänade detta faktum en viss sinnebildlig betydelse och ansåg det vara ett elakt förebud till att fasters spådom skulle •gå i uppfyllelse. Hon glömde aldrig denna spådom, men det kom en dag, då hon skrattade åt den liksom åt faster och åt hela världen. Det var också utan tvifvel en smula öfvermod, som dikterade de ord hon skref på baksidan af det nya porträtt hon då skickade sin faster: " Jag och min fästman undra, om vi få en plats i fasters samling. " Och faster, numera mycket skumögd, torkade sina glasögon och försökte med hjälp af dem uppfatta bilden af de båda ungdomarna i vanlig fotografi-förlofningspose. — Jaha, nickade hon, Lilla-Mathilde glömmer, att vi inte ha sett slutet än. Jag trodde för resten, att det skulle komma att gå just denna vägen.