Fransmännen ha ett eget uttryck: aimer d ' amour — jag säger dig, och jag är ju ändå gift, att han är den ende karl, som jag har tyckt om på det viset. Om det — 38 IDUNSJULNUMMER berodde på min stora ungdom, min mottaglighet för stämningar, den traditionella romantiken i den gamla tyska småstaden — h u r kan jag veta det? Jag vet bara, att jag helt simpelt var galen i honom. Och han — jag kände det på mig — han var precis lika tokig i mig som jag i honom. Åh, min Gud, hvad vi voro lyckliga och hvad vi nöjde oss med rörande l i t e t! Och en sådan betydelse, som hvart ord, hvar blick hade! Hela nätter har jag legat med ett par kinder, som bort tända eld på kudden, och tänkt på hans röst och hans ögon och hvad han hade sagt. Ingen kvinna i världen hade upplefvat något liknande, tyckte jag. Och allt detta, medan vi spatserade i en viss bred kastanjeallé, där alla människor i hela Marburg spatserade, och vi — nästan — icke sade annat än hvad alla de där människorna kunde höra på. Folk säger alltid, att om det erbjö- des dem, skulle de icke vilja lefva om sitt lif på nytt. Jag vet inte riktigt, hvad jag skall säga om den saken. Den där tiden i Marburg ville jag i alla fall gärna ha tillbaka — så gärna som jag vill lefva. För det att allt, som hänger ihop med den tiden — med honom — med det vi upplefde tillsammans. var så ungt, så ursprungligt ungt, att jag tror, att jag aldrig kan känna mig riktigt gammal bara för den skull. Förstår du, hvad jag menar, Mia? Jag tycker, att alla kvinnor skulle förstå d e t. Naturligtvis är det dumhet och öfverdrift af mig att tala så här, det vet jag nog, men bara det att jag ännu — aderton år efteråt! — kan öfverdrifva, när jag talar om honom och bli het i kinderna och önska. » Hon teg tvärt, och den andra frågade långsamt: » Nå — h u r slutade det? » » Det slutade inte alls — det var just det enastående härliga, förstår du.