på vägen ut, annars ensamt; generar mig därför icke, har på något vis orsäker^ att gå så, är nonchalant, bryr mig ej om henne. — Så hemma hos oss i staden; uppe i salen fönstren öppna mot gatan; ingen häruppe, tomt, E. är dock med på något^ sätt, vi skola sedan ut till danstillställningen. Också här känns åskvädret i faggorna, i den tomma våningen med de öppna fönstren. Lätt, glad, sorglöst negligerande stämning, solen stickande genom åskluften. 8) Åkningen efter hästarna den gröna skogsvägen — det stora gyllne molnet. 9) Väster om staden — jag hvilar på en grön liten brant; lätt, sväfvande, eterisk stämning. E — a ler mot mig ined ett skärt ungt flickansikte — gått ditut för att möta henne — drar mig nu med sig långt ut i mitt fantastiska väster med öppen strand; drömmen liksom upplöses i ett lyckligt fjärran. 10) Min Jupiter-dröm. Står hemma på min rektangulära gård, innesluten af fyra byggnader. Det är på ljusa dagen, men midt öfver mitt hufvud sväfvar planeten Jupiter, visserligen på en enorm höjd men i själfva verket i fruktansvärd närhet till jorden. Pinsamt blå klar luft, i hvilken jag tydligt ser planetjätten. Stämning af världsundergång; en liten gosse leker vid min sida pa gården. — Med ens är det emellertid afton den förfärliga planeten ser jag ej längre i senit (jag star heller inte längre på gården utan har fri utsikt rundt horisonten) men den har snabbt ilat längs denna och passerat hela cirkeln; nu sväfvar den i väster just där solen skall gå ned. Och mot solens mildt majestatiska, kolossala strålflod tycker jag att Jupiter blir till intet, försvinner, upplöses. faran är öfver (en synnerligen oastronomisk fantasi!) 11) Går med en kamrat öfver en bergshöjd nära staden. Ser mot himlen ett kolossalt ansikte, smärtsamt uppatnktadt, bedjande, svartlockigt — den vandrande juden. Ser ingen kropp, blott detta hufvud som en hägring pa molnen. 4) Ett fantastiskt Köpenhamn, något helt annat än det verkliga, men som jag återser.