En » frigjord » liten miss för detta ändamål Har bildat nyss en liten klubb, Där hvarken kjol ej heller stubb På någon ledamot man tål. Men som ännu det kunde stöta Den stackars mänsklighet, som ej är mogen för Att misser utan kjolar möta, En smula varsamhet man iakttaga bär — En klokhet jag ej nog kan prisa — När man skall ut på gatan gå För att offentligen sig visa, En kjol dras blygsamt ofvanpå, Som, hissas högre upp, alt folk sig vänja hinner, Tills den så småningom totalt försvinner. Från samma stolla land jag nyligen försport, Hur man en märklig upptäckt gjort, Som hälsas skall med fröjd af mången liten mamma, En vagga funnits upp så sinnrikt sammansatt, Att när i den hon lagt sin kära lilla skatt, Så kan hon gå sin väg » me ' samma ». Hon trycker på en knapp, och vaggan går på stund, Hon trycker på en ann, och nappen sticks i mun, Och så ett litet nät är skickligt spändt däröfver, Att ungen aldrig ramlar ur, Men ligger riktigt som i bur Och har så rart hvad han behöfver, Att mamma vandra kan allt efter eget val På föreläsning eller bal. Att mänskligheten framåt skrider, Det är då riktigt visst och sant; Tänk blott hur vildt från kant till kant Man skvaltad blef i förra tider, Då man var skapad mer bastant. Familjevaggan, gammal, nött på meden, Jag tycker riktigt än, att jag kan se den. Här hemma ha vi hört om denna lärda bispen, Som uppå riksdan tall så vist och klokt om oss Och bedl oss om vårt bröd ej så med mannen slåss, Men hålla oss som förr till slefven och till vispen, Ty endast hemmet dock är kvinnans arbetsfält, Där hon skall laga mal och passa mannen snällt. Men de som ej få man, de många hundratusen, För dem är bäst att gå omkring som » hjälp » i husen, Ty del bevarar bäst ens ljufva kvinnlighet. Han fann, den gode bisp, så fasansfull den tanken, Att kvinnor träffa på i posten och på banken Och ännu mer ändå vid universitet. Nej!