För de i dessa ideologiska partistrider åtminstone för tillfället underlägsna grupperna vore det bedrägligt att vilja bagatellisera den antikapitalistiska flodvågen. Den förtjänar både fruktan och respekt, ocli den vore värd en mer inträngande analys än efterföljande korta schematiserande reflexioner. Libei ' alismen avlöste ett samhällstillstånd, som kännetecknades av relativt låg levnadsstandard och relativt stor trygghet. Hittills har liberalismen — i varje fall enligt den övervägande folkmajoritetens mening — blott lyckats endels: den har förmått höja levnadsstandarden men misslyckats i att garantera tryggheten. 1 » Antikapitalismen » i tidén Ju högre levnadsstandarden lyfts och ju mer envars beroende av penninghushållningen blivit, desto hårdare har otryggheten exempelvis i arbetslöshetens skepnad måst kännas. Just i sitt febrila välståndsskapande har det liberala samhället därför löpt sin egen största fara och ägt sin egen argaste fiende, ty i en hejd-lös välståndshöjning har massan sett en otrygghetsrisk, och med röstsedeln i sin hand har den velat säga ifrån, att den maximala tryggheten föredrages framför det maximala välståndet. Man har också starkt reagerat mot utslag av en mindre ansvars-kännande eller kanske ibland ansvarslös kapitalism. Den gamle bruksägaren eller manufakturisten var i regel sina anställdas både föresyn och försyn; ban tog visserligen huvudparten av förtjänsten men ansvarade också för de anställdas livsuppehälle, bistånd vid sjukdom och trygghet för ålderdomen. De nya företagsformerna äro icke lika förpliktande; därför ha arbetare och anställda haft svårare att försona sig med dem, och de ha återkrävt den gamla brukspatronsansvarigheten i form av ökad statlig ansvarighet, möjliggjord genom ökad beskattning. I den mån denna reaktion vänder sig mot baggböleri och hänsynslös spekulation, mot bristande ansvar för företagets konsolidering och personal, kort sagt mot en kapitalism, som ej vore medveten om sina förpliktelser, har den en moralisk styrka, som ingen kan negligera. Eftersom de löueanställda alltid komma att äga ett överväldigande flertal, skulle man vara benägen att tro, att den gamla frihetsstaten vore dömd att spårlöst försvinna, att framtiden tillhörde planhushållare och socialiseringsmakare. En sådan uppfattning var den 20 september i fjol den första ingivelsen hos mången i vårt land.