Utan att avsluta sin tolkning av Traviata steg han raskt in på Akilles’ bar för att få en drink och för att tänka. Baren tillhörde en grek med namnet Akilles, och den hade två specialiteter. Den ena var en cocktail, som helt naturligt bar namnet Akilleshälen, den andra var bartendern, en yngre bror till ägaren, vilken å sin sida hade två egenheter: för det första var han dövstum, och för det andra kunde han inte dess mindre servera en drink fortare än de flesta talföra barmän i världen. Nu var det sant att barens gäster oftast beställde en Akilleshäl, men om de beställde en bronx, en martini, en side-car, en pousse l’amour, en tais-toi, bébé eller en morning-glory, var likgiltigt, Theodoros serverade den på några sekunder, ty Theodoros läste på läpparna fortare än andra människor läsa i bok, och han saknade endast talets gåva för att bli en av världens mest framstående lingvister. Vilket möjligen lyder som en paradox, men livet är så fullt av paradoxer, att man nästan skulle kunna säga att det är byggt på dem, som en bro är byggd på föreningen av två motsatser. Efter att ha försett sig med två sårbara hälar gick doktorn hem och lade sig. Något av det första han hörde talas om nästa dag var att ett inbrott ägt rum under nattens lopp. Och var? I Excelsior Cinéma, i den biografteater, där han kvällen förut sett Slottet i Touraine. Detaljerna voro inte många. Tjuven eller tjuvarna hade skaffat sig tillträde genom att dyrka upp en bakdörr. Därpå hade de banat sig väg till operationsrummet, där de försökt öppna kassaskåpet, vilket emellertid trotsat deras ansträngningar. Kassan hade alltså undgått dem. Men missnöjda med det magra utbytet av expeditionen hade brottslingarna tagit hämnd på annat sätt: de hade genomrotat hela »arkivet» med filmspolar och kastat dem huller om buller på golvet. Åtskilliga voro så illa tilltygade, att de inte kunde förevisas vidare.