Helst av allt ville jag bara sova, men Henry började klinka på en gammal slagdänga för att pigga upp mig och jag harklade mig och föll in i refrängen. Han krafsade på dörren, blev insläppt och belönad som en stor, våt och trogen jycke. " Jag behöver det. " " Det här tåget går ju till Hässelby. Han hade återigen funnit sig lindad kring Mauds fulländade lillfinger och fick komma upp till henne på nåder, just när det passade henne och hennes överenskommelser med W.S. " Det där var att gå för långt ", kände jag mig tvungen att flika in. Han hälsade på en vettskrämd Maud och förklarade att han hade en reservnyckel kvar som han tänkte lämna till dess rätta ägare. Han inbillade sig aldrig att han var lika tapper som Verner som tänkte bli med i motståndsrörelsen. Fast Henry tycktes aldrig ha hört talas om trötthet och malde på och malde på. Birger och jag kunde knappt bärga oss, vi vräkte oss handlöst ner i mörkret för att hamna på andra sidan av den valk som bildats av raset. Likadant var det med lektor Lans: han var " en graciös matador på livets arena ", som den något billige poeten Henrys eftermäle löd. Jo, för fan, riktig jävla vårsnuva. Jag fick byta fack. " Du verkar lite låst, Henry ", sa Willis. " Kom igen nu då! " Det här pågick i ett par dagar tills det blev weekend igen och då bestämde Henry sig för att åka ut till skärgården för att delta i frivilligt saneringsarbete. Man kunde anklaga Henry för en hel del, han var en slarver och en desertör, men han var i alla fall snygg och prydlig. Jag har känt mig blåst och lurad många gånger i livet, men det här var det värsta. Han ville att Henry skulle sitta in på ett par spelningar, eller " gigs " som det heter i branschen, nere på Fasching över helgen. Han hade pungat ut med närmare 15000 allaredan. Henry antog att det var just det som Maud kallade erfarenhetens pondus. Det var bara att hålla färgen och låtsas som det regnade, i alla lägen. En man som kallades Pavan gick förbi och vinkade in genom fönstret.