»Ånej, det var som förut, ute på vägen. Det var så att man tydligt kunde urskilja allting, utan att man rätt visste, hvarifrån ljuset kom. Föröfrigt var det ett ganska litet rum — Jo det var det; med groft golf och grofva takbjälkar och ett rundt bord och två stolar. Jag tror det var två stolar, och att jag satt på den ena. Men det är jag inte riktigt säker på. Den ena stod tom; och flickan satt uppkrupen på bordet.» »Var det himlen? Nej men Bengt!» »Hör nu på! — Flickan var mycket vacker; hon var icke barn längre, och hon var mycket vacker. Hon bar en grå, enkel dräkt, som förvånade mig. Hvar är ditt pärlband, frågade jag, ditt pärlband med spänne af topaser. — Har jag haft ett pärlband? Jag var ju naken. — Jo du hade kring panna och nacke. — Då ljög hon: Spännet brast och pärlorna föll. — Hvar är din dräkt af snö med månstrålesömmar? — Nej men käre! du kan väl förstå att månstrålesömmar brista. Det var icke sanning; hon hade aldrig burit pärlor, aldrig den hvita dräkten. — Och nu? — Hva bär du nu? — Min bruddräkt. — Det var sorgdräkt hon bar; det visste jag. Och det gladde mig att hon icke sade sanningen. »Hvem vänta vi? — Hon smålog, som när man äger en glad hemlighet och inte vill yppa i förtid. I detsamma knackade det. Jag ville öppna; men hon skakade på hufvudet, alltjämt småleende. Det knackade ännu en gång, och åter ville jag öppna. Då såg jag hur hennes ansikte stelnade, blef fult och skarpt som en gummas, en döendes. Jag vände mig mot dörren. Där stod han. —» »Hve — hvem?» »Han var ung som jag — då. — Han var ljus och lugn och glad. Det plågade mig att han var så lugn. Han hälsade inte på oss, det plågade mig också. Han gick helt lugnt bort till den tomma stolen och satte sig.» »Hvem var det?»