» Frågan om återställandet av Eupen och Malmédy », hördes han nyligen förklara i Geneve, » kan icke avgöras mellan Belgien och Tyskland ensamma. Det är en internationell fråga, vid vars avgörande andra makter ha ett ord med i laget, och som även angår Nationernas förbund ». Att under dessa omständigheter frågan icke » fallit framåt » inses utan svårighet. Trots detta vågar man gissa, att den ingalunda avförts från dagordningen. Allra mest i Belgien torde man ha en ganska stark känsla av att så ej är fallet.DAGENS FRÅGOR 407 Nationernas förbunds sjunde församling (6 — 25 sept. ) blev kortvarigare än någon lagtima föregående och kännetecknas väsentligen av två beslut — om Tysklands upptagande i förbundet samt om rådets reorganisation. I övrigt förekommo, med få undantag (t. ex. beslutet om snart inkallande av konferens för rustningsbegränsning), endast löpande ärenden av sekundär betydelse, och den sedvanliga remissdebatten om rådets årsberättelse var i år mycket kort och intresselös. De båda ovannämnda församlingsbesluten gåvo emellertid årets Genévemöte kanske större betydelse än något föregående, sedan upprättandet av Fasta mellanfolkliga domstolen i Haag. Tysklands emottagande som förbundsmedlem med placering på den fasta stormaktsbänken var denna gång från början en självklar uppgift, vars lösning ej utan stor våda än en gång kunde, liksom i mars, saboteras och ställas på framtiden. Det gällde ju Locarno-verkets fullföljande fram till de i fjol träffade avtalens ratificering och ikraftträdande. Även de mot Tysklands framtidsplaner inom förbundet misstänksammaste måste under sådana förhållanden inskränka sina bemödanden till att söka skaffa största möjliga motvikt mot det nya element, som Tysklands inträde i förbundets regerande råd innebar. Den franska politiken hade i det längsta sökt denna motvikt i ett samtidigt givet permanent rådsmandat åt Polen, och denna plan i förening med Brasiliens och Spaniens försök att i grumligt vatten fiska åt sig enahanda mandat vållade den betänkliga krisen i mars med de inblickar den gav i förbundets bristfälligheter. Striden om rådsplatserna ställde i bjärt belysning det ledsamma sakförhållandet, att ett tongivande flertal bland förbundsmedlemmarna betraktade rådsmandaten ej som internationella uppdrag utan främst som självändamål och tillgångar för nationell intressepolitik.