Man såg på kinesens ansikte, att han försökte dölja sin öfverraskning öfver en efter omständigheterna så besynnerlig fråga. Att tala om döden med en främling är i högsta grad oanständigt. Den främmande djäfvulen var synbarligen drucken och äfven i nyktert tillstånd en ohyfsad person. Dessa tankar sökte hans ansikte dölja, och han ville tydligen undandraga sig att svara på frågan. Men Markel upprepade den: – Dear little Chinaman, du får djäflar och drakar inga dricks om du inte säger mig hvad du tänker om döden! Kinesen smålog förbindligt, blek under det bruna. Han betänkte sig noga innan han svarade. I hans ansikte lästes ett fast beslut att icke säga det som han tänkte, utan det som kunde vara mest passande. Och därför gaf han slutligen det svar, som Kong-Fu-Tse en gång på samma fråga hade gifvit en lärjunge, och som han – kyparen – helt visst hade fått lära sig som litet barn i en småbarnsskola i Shanghai: – Man vet ännu icke hvad lifvet är; hur skulle jag då kunna säga något om döden? Detta svarade han artigt småleende, på en danska som redan började närma sig svenska. Och han läste upp det med snabb tunga, som ett svar ur katekesen, hvad det kanske också i verkligheten var. Vi sågo på hvarandra med häpnad. Markel blef vild af förtjusning. Han ville omfamna kinesen. Jag tror nästan att han lade bort titlarna med honom. Han sade att han skulle resa till Östasien och taga honom med sig som sällskap. Han drog upp några sedlar ur byxfickan och försökte stoppa dem på honom, men kinesen retirerade bugande och småleende, och sedlarna föllo på golfvet. Vi höllo på att gå. I tamburen kom kinesen och lämnade sedlarna omsorgsfullt hopvikta åt en af oss. Markel var redan på gatan, där han lade bort titlarna med en droskkusk På gatan hördes ljudet af sopkvastar. Det började redan ljusna, och den röda stjärnan brann med blekare glans.