„Men sådana stormar äro ingen laber kultje ”, sade Kalle betänksamt, ty han visste att stackars Clara skulle få värst af den – sjelf hade han „nog nacke som tålde ”, menade han – men nu skulle „Claras förnämhet ”, som varit mången af slägten en nagel i ögat bli „skamfilad ”, som han i sitt sinne uttryckte sig. Det är således sol och vår derute; mitt barn, drag upp gardinerna och öppna fönstren, att också jag må känna det, ty numera plågar mig icke ljuset här nere, det är natt i jemförelse med den himmelska klarheten ”. „Mannen ensam ”, fortfor han, „kan fullt uppriktigt säga sin vän sanningen, säga honom hans fel och svagheter och rätta dem; mannen skall också mot tusen fiender kunna försvara sin vän, ty han är innehafvare af styrkan både i öfvertygelse och handling. Hon hade gjort det utan tanke på genkärlek, utan en aning om föräldrarnes planer och förhoppningar; Alariks föräldrars nemligen, ty hennes egna hyste alltför stor fruktan att genom döden förlora sitt barn för att uppgöra planer för hennes framtid, och de hade ingen hast att bortgifva den ena dottren, då det nu var afgjordt att de skulle mista sin Agnes. Hon hade Alariks kärlek. Detta låg vida närmare skogen, och der de unge männen nu stodo kunde de se rakt ned på den jemna gröna gräsplanen framför den hvita byggnaden, som låg mycket täckt inbäddad i parkens rika löfmassor. Hösten var nu inne och det gamla, fordom så intressanta arbetet väntade ju på honom; han skulle åter begynna lefva sitt ensliga lif i staden tills – tills – hans ansigte ljusnade och ögonen logo plötsligt med ny glans – tills han finge återse henne, som han älskade, sina drömmars föremål, Margarethe! Af frukosten och affärden minnes jag föga, blott att Bernhard Hjelm vid afskedet höll min hand litet längre än fremmande vid sådana tillfällen bruka, och hviskade ett „Glöm mig icke! ” som innebar mycket. „Jag kom egentligen i dag för att framföra baron * * * helsning till herr Vibert ”, sade han sedan helsningarne voro förbi, „detta var ett godt möte, fröken Mathilda ”.