Jag arbetar icke just nu, och jag grämer mig icke deröfver. Jag utvecklas. Jag känner hur mina möjligheter tillväxa, liksom Prometheii lefver. När jag åter begrafver mig i Hörby, då blir det ro nog till arbete. Nu vill jag dricka lif, frihet, bekymmerslöshet, – vill riktigt hvila upp mina nerver. Samvetet skall tiga. Jag vill icke likna Konrad i ”Fantasterna”, som icke kunde arbeta, bara som han hade samvetsförebråelser öfver hvar dag som gått utan att han gjort något. Hvar dag hafver sin omsorg. Mens sana in Corpore sano, det är hufvudsaken. Det andra kommer nog af sig sjelf. När man har tråkigt är man glad att man arbetar, och tråkigt får jag nog, när kassan tvingar mig att resa hem, så att med den saken har det ingen fara.159 Hufvudsaken är att jag får äta mig mätt på Kjöbenhavn, så att icke en oresonlig längtan kan komma och förtära mig. Hvad ha vi egentligen att säga hvarandra mer, han och jag? Och nu har jag fått allt hvad jag begärde; – tiotusen gånger mer än jag någonsin kunde hoppas och än jag någonsin kunnat fordra af lifvet. Jag vill icke resa hem ännu, ty jag vill vara riktigt försäkrad mot ett återfall i längtan. Han kan gerna få slappa af, jag stannar ändå qvar, och jag sköter mig sjelf, gör mig här på stället förtrolig med tanken på att dessa sommardagar midt i vintern voro ett underverk, således icke något som jag får vänta skall fortfara eller återkomma. Jag förstår bäst sjelf hur jag efter min natur skall kunna läka mina sår; läkedomen har jag inom mig sjelf, liksom hunden har den i sin tunga. Det enda som behöfs är tid att låta behandlingen verka, och det har jag ju. Hvad är förlusten af några penningar i jemförelse med återvinnandet af hela ens sinneslugn! Jag stannar således. Icke för att njuta af hans sällskap, utan för att äta mig mätt och för att bli botad. Det är ett temligen originelt motiv. Och till det kan den gode doktorn icke gerna gissa sig.