Brelin var icke gärna utan någon sysselsättning. Om han ej läste högt, då han satt kvar om aftnarna, hade han vanligen något annat litet göromål; han hade sålunda ihoplagt åt Malla en mängd små bref i kuverter färdiga att begagnas. En gång lade han ihop ett som han bad henne gömma och ej nyttja det förr än hon skref till den hon vore säker på att mest hålla af, den hon hade mest förtroende för, den, för hvilken hon skulle känna sig färdig att göra de största uppoffringar. Han nämnde ej den högsta kärlek, men han beskref den så väl, så högtidligt, så poetiskt vackert och bad henne eljest aldrig begagna denna papperslapp. Malla lofvade det – med en inre öfvertygelse, att den ock aldrig skulle blifva begagnad. Brelin trodde kanhända då, att den skulle återkomma till honom själf. Men just den tillförsikt, den innerliga förtroliga sympati han beskref, kände Malla tydligt, att hon aldrig kunde få för honom – och hon kände det med smärta och saknad, ty hon höll nog mycket af honom för att sakna att ej kunna göra det helt. Hon var likväl ett par gånger frestad att skrifva till honom på det hoplagda brefvet – men kände, att hon då var hänförd mot sin inre öfvertygelse. Denna hjärtats strid med sig själf tärde hennes lynne, hennes hälsa, och förde henne allt längre och längre från ungdomens Eden. I februari månads början läste Malla för första gången Schillers »Don Carlos» med Brelin. Obeskrifligt öfver allt hvad hon hittills läst fann hon den. Hänryckt, förtjust grät hon hela natten – och mormor klagade öfver denna exaltation och dessa böcker som så upprörde henne.