Hvilken unken källarelukt der rådde! Den fine herrn gick fram till dörren midt emot spisen och knackade på, men resultatet blef det samma som nyss — ingen svarade. Då vred han om nyckeln och öppnade. Det var ett stort rum, nästan lika skumt som köket Till venster stod,en omålad soffa, upptagen af en sofvande karl. sEcce homo », d. v. s. » Der ligger min svärfar », tänkte borgmästaren, då han fick se den sofvande vara utrustad med ett träben. Denne väcktes inte af dörrens knarrande, utan snarkade lika godt som förutI fönstret öfver soffan prunkade två stora lerkrukor. I den ena stod en vissen rosenbuske; i den andra en liten myrtenqvist, öfver hvilken hvälfde sig ett spetsglas, hvars fot gått forlorad. Rummets fonddekoration utgjordes af en skinande jern-ugn, på hvilken S: t Göran och draken voro afbildade. Ofvan på ugnen syntes en sprucken, blårosig porslinsmugg, ur hvilken vajade två lysande pafagelfjädrar. Till höger reste sig en klumpig väfstol, i hvilken var uppspänd en matta, ’ hvars grådaskighet upplifvades af ränder i skrikande gult och anilin. Den främmande betraktaren rörde sig emellertid ej från dörrtröskeln. Då ljöd bakom väfstolen ett svagt qvidande. Med hjertat bultande så våldsamt, som om det skolat sprängas, ilade han åt det håll, hvarifrån jemmern kom. Under fönstret stod en vagga, och deri låg ett gråtande barn — hans pojke utan tvifvel. Först kände han sig illa till mods, tv for dibarn hade han alltid haft sådan respekt En gång, da hans syster, strålande af modersfröjd, visat honom sin förstfödde, en sex månader gammal verldsmedborgare, hade han vändt sig bort och utropat: fy, hvad han är otäck — ord, som hans syster på lång tid ej kunnat förlåta honom. Men nu — nu lade sig borgmästaren på knä och skärskådade med nyfikna blickar barnet. Åh, det var i sjelfva verket inte så fult, tvärtom!