”Hörde ni rätt på hennes röst?” sade ryttmästaren, helt och hållet befriad från all håg till lek och lust, då de åter inkommit i det nämda serveringsrummet. ”Ja”, svarade Konkordia, i hvars egen röst fanns en förgäfves beherrskad darrning, ”det var den fordna Juannas ... Något outransakligt har händt.” ”Detta outransakliga är att hon inbillat sig ha haft någon syn, vare sig af salig gubben, då hon skulle röra vid de gamla kläderna, eller af någon annan i den der inre helgedomen, der allt står såsom fordom.” ”Ts ... säg icke ett ord – gå in till sällskapet och låtsa för guds skull icke om någonting ... Men hvarföre ha lekarne och bullret derinne tystnat?” Med en ny undran inträdde båda och möttes af en rätt besynnerlig anblick. Alla gästerna stodo der, liksom de blifvit afbrutna midt i sitt nöje, i spridda grupper, talande ifrigt, frågande och svarande om hvarandra. Någon hade nyss berättat om ett skrik och en svimning och om en utklädd person, som, färdig före de öfriga, ensam velat tillställa ett gyckel. Men ingen visste reda på den utklädde personen, som varit så elak. Han hade flugit uppeller nedför någon af trapporna och skrämt någon, som varit uppe i ett af de öfra rummen ... Var det Juanna sjelf eller hvem i guds namn var det som skrikit och svimnat? ”Hvad i all verlden står på, mitt herrskap?” frågade Konkordia med högljudd röst, som nu fått stadighet. ”Nu på stunden träffade jag Juanna i barnkammaren, der jag lemnade mina små sömniga flickor.”