— Å, ingenting, mamma. Stellan har bara gjort Alexandras porträtt igen. Alexandra dök upp ur tidningen. Innan hon hade hunnit säga något, hade Paula med kalla och darrande fingrar lagt skissen i hennes hand. Alexandra satte den framför sina ögon och såg på den med en liten förväntansfull min. Petra och Angela som förstodo att något var på färde, fastän de ej förmådde göra sig något verkligt begrepp om vad det kunde vara, betraktade henne oavvänt och blevo helt förbryllade av att se hennes ansikte plötsligt förvridas. Ett gurglande ljud steg upp ur hennes strupe. Hon vred halsen hastigt än åt det ena hållet, än åt det andra, med små ryckningar som kommo henne att likna en gement ruggig gammal gam. — Det är inte jag, förklarade hon kort. Men hon visste ju att det måste vara hon själv. Hon tittade upp på Stellan, som nickade leende åt henne. Då förde hon bilden på nytt mot sina ögon, som om hon hoppats att hon nyss sett fel. Nej. De obevekliga penndragen hade icke förändrats. Hon blickade då från ansikte till ansikte. Peters kinder voro ännu röda, men hans blick hade blivit hård. Och Paula ... Paula mindes just då, hur Alexandra stängt in henne i fårfållan, när hon var så liten att hon inte kunde försvara sig, och när Alexandra mötte hennes blick, blev hon rädd. Paula hade dragit upp överläppen. Hon morrade som om hon ville bitas! Då reste sig Alexandra. Hon yttrade inte ett ord. Hon svepte förbi Stellan och gick in i huset. De tyckte att det skramlade omkring henne, när hon rörde sig. Och strax därpå hörde de henne i trappan. Lilian tog Stellans teckning som låg kvar framför Alexandras plats. — O, sade hon bara. Och så: — Det är sannerligen likt henne. Hur kunde hon säga något sådant? Dröjde inte Alexandras smekningar kvar kring hennes axlar? Var icke hennes mun smutsig av hennes kyssar? Men hon fortsatte att utropa: ”Det är sannerligen likt henne”, som om hon blivit helt förryckt vid tanken på en snar befrielse. — Peter! ropade då Alexandra uppifrån sängkammaren. Det är något jag måste få tala med dig om.