Olycklig är du ej: du är pröfvad – detta är ordet. Och pröfning är ju nåd; ty meningen dermed är att göra den pröfvade bepröfvad. – Hvad valde Christus till sin krona, Rosorna eller Törnet? Och hvem var mera ensam på jorden än Han? – Detta är exemplet, det oupphinneliga, det Gudomliga; men det är skönt att vara menniska och kunna sträfva efter Gudomlighet. – Jag minnes ännu rätt väl att Du berättat mig huru Du en gång varit så sjuk, att Du önskade Dig vara en af de gäss som Du från ditt fönster såg lustigt plaska sig i vattnet, af egen erfarenhet vet jag som tillbragt kanske den bästa tiden af min lefnad i sjuklighet, huru man kan komma på en sådan tanka och dylika hafva väl ock i mitt inre någon gång uppstått, ehuru jag i nästa ögonblick förnummit, att sådana tankar äro onda och inspireras mer eller mindre direkt af mörksens Furste, som aldrig försummar tillfället att undervisa oss i sin philosophi, då han finner oss susceptibla. Ville man lyssna dertill, så skulle en sådan tanka kunna genomföras och satsen drifvas långt nog. – Hittills räcker min erfarenhet; men då jag betänker ditt läge i allmänhet, Din från barndomen isolerade ställning i lifvet, att Du aldrig fått smaka flera af dess ljufvaste förhållanden, att Du ej känt hvad det vill säga att vara Dotter, Syster – och det hårdaste af allt, att Du var maka utan att blifva mor! – när jag betänker detta allt så vet jag ej hvad jag skulle kunna säga Dig till råd och tröst, som Du ej 1000 gånger sagt Dig sjelf utan att ändå få denna gåta löst, utan att ett Hvarföre obesvaradt alltid återstår! Blott en enda anmärkning vill jag göra: Månne ej i hvarje menniskas lefnadshistoria ett sådant obesvaradt Hvarföre finnes? De mesta hoppa öfver det af obetänksamhet och lättsinnighet – andra af öfvertygelse; största mängden oroas aldrig af denna fråga. Äfven jag skulle ur min lefnad kunna anföra en stor obesvarad hufvudfråga: Hvarföre dog min Far, den ädle, den älsklige (fråga alla, alla som känt honom; det gifves ej mer än ett omdöme öfver honom, ty han drog allas hjertan ovilkorligen till sig) hvarföre dog han midt i sin bästa ålder 44 år gammal, i sin ädlaste verksamhet, till oersättlig förlust för den krets inom hvilken han verkade, förnämligast för sin famille, men dock mest för mig, som då 10 år gammal blott, i 2 år lefvat utom mina föräldrars hus och nu endast kan påminna mig honom som en dröm – hvarföre fick jag ej min uppfostran af honom, som så väl förstod att uppfostra – hvarföre kastades jag i stället ut i verlden på slump; hvarföre skulle jag i 1000 afseenden försummas, ja nästan vanvårdas utan att nu kunna hjelpa eller ersätta det förlorade? Om Han hade lefvat – det ligger klart som dagen för mig, att mina anlag fått en bestämdare, ändamålsenligare rigtning och utveckling än som nu skett; jag har varit för mycket lemnad åt mig sjelf. – O Du, som kallade honom till Dig, lär mig dock tystnad; vet jag mitt bästa bättre än Du! – Min vän! Sådana frågor för länge fortsatta äro farliga; den onda magten har intet medel, hvarmed den lättare kan låcka ett tänkande och känslofullt sinne först till mjeltsjuk oro, sedan till stolt förmätenhet, vidare till hemsk likgiltighet för lifvet – och derefter är blott ett steg till förtviflans afgrund! Vi äro den ofta närmare än vi veta; men Guds englar hålla oss omärkbart för oss, tillbaka! – Farliga äro sådana betraktelser i synnerhet derföre att de föra menniskan tillbaka in i den dystra Hedendomen – hvarje Christen har varit Hedning; derföre, att de småningom beröfva henne det christliga begreppet om Försyn, och i stället utan att hon vet det återleda henne in i det gamla Hedniska om ett blindt Öde. Derigenom gaf Christus mörkrets väldighet det hårdaste slaget och slog sista regeln för helvetes portar, att han återgaf menniskoslägtet idéen om Gud såsom Faderlig försyn. (Jag säger återgaf; – återgifva liksom återlösa antyder att fordom menskligheten ägt allt hvad den sedan förlorade, men genom Christus återvann) – Också vet jag intet kraftigare medel att hämma alla sådana djerfva, Titaniska öfverläggningar i själen än att mer och mer söka för sig sjelf förklara Guds faderliga förhållande till oss. – Det finnes ej mera än en lydnad; den som af kärlek uppkommer – den är villig, ja blind såvida den ej ser eller frågar efter orsakerna. Ett rätt älskvärdt barn är det som så lyder; emedan det derigenom visar, att dess kärlek till föräldrarna öfvergår all annan, och en rätt förståndig Far bör derföre, enl. min tanka, aldrig befatta sig med att explicera orsakerna hvarföre han förbjuder eller befaller; behöfver han det så visar det, att barnets kärlek till det förbudna föremålet öfvergår dess kärlek till honom. Ty kärleken är och förblifver grunden i allt lif; den är lifvet sjelf och jag påstår, att menniskan ej utan kärlek ett ögonblick kunde andas eller lefva. – En sådan ovilkorlig villig, blind lydnad skulle vi nu skänka Gud som fordrar att vi skola älska honom öfver allt annat. Älska och tro mig, mitt barn! detta är hans vilja – förstå mig har han aldrig sagt såsom grund för vår lydnad; vi se nu i alla fall endast med halföppna ögon och måste afvakta, att de öppnas en gång. Vi se nu såsom i en spegel – men der ansigte mot ansigte!