och aftonen var ljus och sval och fylld med sköna dofter. Det rann och sjöng och plaskade från alla tak och grenar; och fjäderfäet baskade sig vått bland gårdsbrons stenar. Inunder grannaste regnbågsspång mot molntjockt svarta muren stå far och mor i sädesvång, som går i ax på skuren. I kvällssol tindra blad och strå, och fjärran rutor glimma. Ur gröna tegar stiger blå en fruktbarhetens imma. Jag öppnade fönsterluckan ... dagen var all. Midnatten stod full af suckan och tunga droppars fall. Jag låg och lyssnade natten lång och hörde i slättvindens sus och sång mumlas den djupa sagan om evighets sorg och klagan. Lågt öfver slätten molnen jagade svart och vått. Röster gräto, och röster klagade, hotande, bedjande, blidt och rått. Slättvinden samlat i sus och sång och bar i skyarnas bräddade fång all osällhets svarta råga af olöst pina och plåga. När öfver det mörknande lifvet upp stormen drog, allt brustet och sönderrifvet och sargadt den med sig tog. I slättvindens suckan och sus och sång klämtade kyrkklockors bing och bång. Det ringde vid facklor röda; det ringde öfver döda. I hemlandets bokskog jag drömde en sommardag, att lifvet gaf alla lycka och fullt öfver lag. I fjärran blånade Ringsjön i middagsstund, och skogen stod varm och stilla i högsommarblund. Omkring mig var ej att höra ett endaste ljud, och tystnaden bar till hjärtat ett svalkans bud. Det darrade blott i gömdaste vrå och vret af visan, som Pan nyss blåst i sin skogsensamhet. Från slätten strök doft från hövålm och mognande vång, och ljus och stark i mig svällde min käraste sång. Bak snåret vid skogsbrynet skymtade, häpen och pjös, en knubbig och röd liten barfota husmanstös. Den vackra drömmen blott räckte en kort sekund. Men den plöjde sin djupa fåra i väsendets grund och väckte ett mera knoppande, blommande lif än många och långa dagar af kält och kif. Kvafva ilar stryka och gå ... nu kvällas det hemma i Skåne. Augustinatten faller på utan stjärnor och måne.