Han hade sakta sträckt ut sin hand och fattat hennes, som han tryckte utan ett ord. Hon kände en trygg, innerlig glädje fylla sitt bröst dervid. Han var den första menniska, åt hvilken hon förtrott sitt lifs hemlighet och han hade icke vändt sig bort — han hade tryckt hennes hand till tecken att han förstod. Hon kände sig liksom renad, upprättad deraf. Hon hade talat häftigt, trotsigt, hårdt; nu blef hennes röst vek och mild då hon fortsatte: »Just då fick jag veta, att han var i Paris. Och jag sökte upp honom. Ännu i denna stund vet jag icke, om det var kärlek eller trots, som gjorde, att jag kastade mig i hans armar. Jag vet blott, att den månad, vi lefde samman, var den härligaste i mitt lif. Så reste han ... Jag hade ju vetat från början, att så skulle ske, och jag fälde icke en tår dervid. Det nyttar ju icke att gråta öfver det oundvikliga. Jag skulle ha gått till stupstocken med samma hårda trots. Men sedan han var borta, var det som om mitt lif mist hvarje gnista af sitt innehåll. Jag tyckte, att det samlat sig med alla möjligheter af värme och ljus i brännpunkten af denna korta vårmånad. Så, som jag under dessa dagar såg solen skina, minnes jag mig aldrig ha sett den skina förr. Det var en klarhet och en glans öfver allt » hon tystnade; och med ett smärtfyldt litet småleende tillade hon: »Nå, jag skall inte trötta er med några lyriska utgjutelser.» Och i samma knappa, afmätta ton, som hon i början begagnat, fortsatte hon: »Allt var mig likgiltigt. Jag märkte icke ens att min mans sätt under den följande tiden så småningom förändrades. Han gjorde sig emellertid omak att visa sig vänlig och tillgänglig. Jag fick sedan veta hvarför. Han hade knutit en förbindelse med en annan dam, som han önskade göra till sin hustru. Men innan detta kunde ske, måste jag skaffas ur vägen. Jag tror, att han ryggade tillbaka för en vanlig förbrytelse; han var så feg. Han valde i stället en annan utväg.