krypa på dig, syna dig i gapet. Lyktor stråla på din gråa päls, ropa triumferande i kvällen: skåden alla en besegrad kung! Har du somnat? Är det icke rågat, din förnedrings mått? Vakna, gamle! Skaka från dig krypen, spårvägslinjer, lyktor, krogar, kodaks, Cook och mister Smith! Vräk i havet hela ynkedomen med en knall! Ryt en gång, så alla höra att din far, den väldige Vulcanus, lever än i djupet och kan svinga skräckens hälsosamma slägga än! ORANGEDOFT Å doftande dunkel! Det strömmar, det rinner ur blommornas tallösa rökelsekar. Å sydlandsnatt, som bedårande brinner, mörkblå och underbar! På bänken, belupen med seklernas mossa, ligger i mörkret jag sträckt och dricker orangernas ångor som blossa, dricker, o vår, din andedräkt. Det strimmar bland löven av eldflugors lågor, det darrar av stjärnor på gren vid gren. Jag lyftes, jag vaggas på dofternas vågor, löses i rymdernas sken. Men hemligast, djupast i bröstet därinne har vintertungt vemod fatt ... Vad vill du mitt snöiga nordiska sinne, brinnande sydlandsnatt? HEMLANDSHÖST Nu går solen ur skogarnas frostgula bädd, som hon milsvitt med eldregn beströr, medan järpen i snåren, förstucken och rädd, spelar upp på sitt silverne rör. Jag går ut emot kullarnas flammande krans, och det sprutar som guld för min syn. Men jag stannar på stigen i morgonens glans, och jag lyssnar betagen mot skyn: — Har det frusit i natt över rymdernas sjö? Hör jag himmelska piltar i ras, hur de dansande stenar från stranden strö över skallrande, solblått glas? Lyss, det stiger, det porlar som vårbäckars fal genom lufthavets gnistrande gull! Hela höstrymden är som en skål av kristall, med de porlande sångerna full. Å jag lycklige man, som från människors tal vandrar in i det högstämda hus, där jag fyller mitt bröst som en bräddad pokal med ett sjungande ödemarksrus! II. NOVEMBERMORGON PÅ BRON.