Men det var ej just innehållet, det var kärleken, som glödde och brann i brefvet, som betog henne. Den steg upp från papperet, som en berusande rökelse, och hon kände hur den genomträngde henne. Het längtan var det, som talade ur hvarje ord. Nu var hon ej mer ett helgon för honom, som hon varit förr. Det kom bedöfvande oväntadt detta efter ett par års tystnad. Och hon blef ängslig öfver att det tjusade henne. Hon hade aldrig tänkt sig kärleken sådan. Skulle hon också tycka om den sådan? Hon fann med ångest, att hon skulle tycka om den. Och så straffade hon både sig själf och honom med att skrifva ett strängt svar. Det var moral, moral, det var ingenting annat än moral. Hon var stolt, då hon hade skrifvit det. Hon förnekade ej, att hon älskade honom, men kanske Gaetano ej skulle kunna finna kärleksorden, de voro så inbäddade i förmaningar. Han måtte ej heller ha funnit dem. Han skref ej flere bref. Men nu kunde donna Micaela ej vidare tänka på Gaetano som skydd och stöd. Nu var han farligare än männen från inlandet. Och det kom med hvarje dag allt hårdare budskap till Diamante. Nu började alla skaffa vapen. Och fastän det var förbjudet att äga sådana, buros de dock i hemlighet af alla människor. Alla resande begåfvo sig från ön, men i stället sändes det ena tusentalet af trupper efter det andra dit öfver från Italien. Socialisterna talade och talade. De voro då besatta af onda andar, de kunde ej nöja sig utan att kalla fram olyckan! Ändtligen hade upprorsmännen fått dagen bestämd, då stormen skulle bryta lös. Hela Sicilien, hela Italien skulle resa sig. Det var icke endast hot numera, det var verklighet. Så kommo allt flere trupper från fastlandet. Och de flesta voro neapolitanare, som lefva i evig fejd med sicilianarna. Och nu kom budskap om att ön hade blifvit satt utom lagen. Där skulle ej mer vara domstolar, endast krigsrätter. Och folket sade, att soldaterna skulle ha frihet att plundra och mörda så mycket dem lysste.