Stiger man på, kommer man in i låga, med antika möbler prydda rum, på hvilkas väggar hänga gamla allegoriska kop­ parstick. Köket har en spis, som éj skulle falla en modern köksa i sm aken — en i m u­ ren fastsatt grepe, som en gång i tid en tjänat till hållhake för tjärblossen, vittnar bäst om dess ålderdomlighet. Men det är ingen fara, den som styr och ställer i detta kök är en gammal trotjänarinna, som varit där i 40 år. Själfva byggnaden anses härstamma från 1600-talet och torde en gång i världen ha varit en fiskarkoja, när Ladugårdslandsviken nådde ett godt stycke ofvan den nuvarande Strandvägen. 1 denna lilla minnesrika byggnad ha tre fröknar Wessberg lefvat fram hela sitt lif. Deras farfar, som en gång i världen var ål­ derman i vällofliga skomakarmästareskrået, köpte gården, och när hans son, som ärfde faderns yrke och äfven åldermanskapet, år 1819 gifte sig, flyttade han och hans unga vif in i den lilla kojan på Ladugårdslandet. I detta äktenskap föddes två söner och tre döttrar, hvilka lefvat ända in i våra dagar. För 2 år sedan voro de ännu alla i lifvet, och deras sammanlagda lefnadsålder utgjorde då öfver 400 å r. Sönerna kommo ut i värl­ den, men de tre döttrarna stannade däremot i hem met. De ha hela sitt lif bot t där och al­ drig för någon längre tid vistats annorstä­ des. Bröderna afledo för resp. 1 och 2 år sedan, och allhärjaren döden har nu äfven splittrat systrarnas klöfverblad. Häromda­ gen jordfästes den yngsta i syskonkretsen, fröken Anna Wessberg. Hennes kvarlefvande båda systrar Bern­ hardina och Wilhelmina äro resp. 82 och 80 år. De äro krya och raska och nöjda med sitt lilla hem, som, alltid utgjort och ännu i dag utgör en kär tillflyktsort för släkt och vänner — det är blott det, att vännerna ål­ drats och gått bort, men nya kommit i stä llet och städse mottagits med gammalsvensk gästfrihet.