Jag dock med dristig hand på branten af ert fall Den afgrund visa bör, hvari Ni störtas skall – Du, som en kronas tyngd förutan svaghet burit! Du, som ditt fordna folk en evig kärlek svurit! Odödeliga Hamn af Hjelte, Kung ... och Vän! Se faran för din thron: se, och förskingra den. Ditt bistånd kallar jag: styr Du min helga ifver, Då vänskap åt ditt stoft i dag sitt offer gifver! Kom Du, med himmelsk kraft, att väpna sjelf min röst Emot en svag, förledd, olycklig dotters bröst ... Olycklig hon? – O Gud! då all min önskan varit Att henne lycklig se – då alt, hvad jag förfarit Utaf den långa vård jag om dess fostran tog, Med detta sälla hopp min kjusta själ bedrog! – Tro mig; jag var er Far: jag är det än, Prinsessa ... En Far bedrager ej – och denna böjda hjessa, Som grånat under år och omsorg för ert land; Och denna matta röst, och denna svaga hand Som Er så mången gång har tryckt intill mitt hjerta, Och dessa tårar ... CHRISTINA. Gud! – hvad åsyn full af smärta! OXENSTIERNA. Säg, vittna de ej nog, att alt hvad jag begär Er egen ära blott, er egen sällhet är – Men skulle Er ännu min afsigt misstänkt vara, Skall våra häfders dom besanna eder fara: Ni der af egen ätt Regenter finna skall, Som genom lika fel beredt sig död och fall: Än ser Ni Erics blod det svaghetsbrott försona, Hvarmed hans låga val befläckat Sverges Krona; Än Sigismund, i trotts af börd och lagars band, Igenom folkets hat förlora thron och land. Jag känner detta Folk – Vant, att af Sig värderas, Det tål ej att dess land af Svagheten regeras: Förskräckligt i sin hämd mot Kungar utan dygd ... Men trogit, lydnadsfullt, i goda Kungars skygd – Ja, kan väl något folk med mera ömhet tjena Den lyckliga Regent, som vet att det förtjena? Mins, hvad odödligt låf det eder Stamfar gaf;