Nar man ser fru Kerfstedts milda, sorgbtiiidna nriletsdrag, pa hvilka sa manga Ommande forluster och profningar satt sin pragel, ar man frestad tanka: uSe har en manniska, som aldrig kan skrattar. Meii ge blott en anledning, och tungsinnet skall gerioiiiskimras aF en allt forlosande humor, som visar att lifsuppfattningen i sjal och botten ar ljus. Grunddraget ar dock allvar, det allvar, soin ickc blott en rnangprofvad varldserfarenhet skiinkcr, iirar1 har sin resonnansbotten i en djup religiositet. Ocli liar ligger nog hemiiglieten af fru Kerfstedts stora inflytande pa en vid och trogen lasekrets, iiksoiri p ?i en aldrig minskad skara af vanner. Hori Iior till de allt mer och mer sallsynta foreteelserna i var viirltl: den ortodoxt troende men likval vidsynte kristne, for hvilken li fsgatan visserligen fatt sin fiirklaring i och geiiom det ljus, som kommer ofvanefter; Inen som anda med omt och karleksfullt forstiiende omfattar dc11 manskliga tillvarons manga outredda fragor. Hos en del forfattareindividualiteter ar fort, ' i tt arm ett, manniskan ett annat. Icke sa med Amanda Kerfstedt. De kunna hos henne ej sarskiljas. N i s m a n vill karaktarisera hennes forfattareskap, tanker man pii henne sjalf; och nar man forsoker eterge inaniiiskuiis drag blandar sig det man Isst af henne i ens tankar och forvirrar bilden. I ivad man skulle! ilja tiiig: i, blir darfor blde for mycket och for litet. Men den, for hvilkens fina och diskreta vliscii yttre utmarkelser, offentlint lofprisandc vZga s2 litet, skall helt visst afven i en fodelsedags hyllniiig irlie rakna p i ordrikedomen. Det outsagda skall 1.ioi.i intuitivt forsta.