Följa hennes rädda får. – Ändtligen i vesterns vrå Sjunker solen ned, mot qvällen, I en molnvägg mörk som fjällen: Regn bebådar himlen då! Och, som bonden går till byn, Ser han firmamentet ljunga; Hastigt lyftas då de tunga Dambeströdda ögonbryn. Och mot himlen går en blick, Rikare än tio böner, Och Allfaders svar han röner I det nästa ögonblick. Åskan mullrar doft i skyn, Svalan sänker sig mot jorden, Tyst är södern, tyst är norden Spegellugnt är böljans bryn. Nu med ens ett rysligt skräll Tusen dön i luftens riken! Elden flammade mot viken, Flammar genom bergets häll. Och, uti strida, i ymniga droppar Regnskuren faller i skogarnes toppar, Faller i åkrar, i bärande träd. Hör, utur skyn hur det susar och stänker! Se hur det glittrar; ack, se hur det blänker Skönt från de Himmelska källorna ned! Luften förqväfd utaf glödande lågor – Andas och dricker; i friskande vågor Jorden får släcka sitt brännande qval. Grönskan, förbleknad och död uti lunden, Väckes ur drömmen, ur qväfvande blunden; Blommorna öppnas på berg och i dal. Och med sitt dok, öfver klyftor och byar, Skrida de svarta, de flödande skyar, Endast af ljungelden lysta ibland. Djuren till skogarnes innersta kammar Flykta för anden, som danar och flammar; Sjödjuren dykande ila från land, Hällarnes kummel sig skakar och rister, Hundraårs granen på berget nu brister, Hjordarne rårna i spiltornas skjul; Darrande räkna de ljungarestegen, Ensam far regnfloden fram öfver vägen, Färgad af blixten än röd och än gul. Vildt och förfärligt var herrskareslaget! Bergväggen skrällde mot glödande laget; Svårt var att dricka den brinnande skyn. Men med förlamade krafter han jagar Nu öfver bäfvande klippor och hagar, Släpande bort ifrån himmelens bryn. Och, om din blick utur hyddan sig vågar, Ser du i vester hur aftonen lågar,