»Du skall ha tack, Marianne», sade han, »du var präktig; gubben blef alldeles förtjust i dig. Och du kan aldrig tro hvad det är för en hedersman, och så hemma på alla områden! Man har så mycket att lära af honom, han är så klok i allt som rör kommunala saker och sådant. Och så är det alltid roligt att de som varit här kunna komma hem och säga att jag har en bra hustru, fast hon är ett stadsbarn.» Marianne lade sina händer kring Börjes arm, de stodo borta vid fönstret i skumrasket. »Jag skulle bara önska att du ville sätta mig på sådana små prof lite oftare», sade hon en smula blygt. Börje teg en stund, så sade han tvärt: »Hur kan det vara att du lärt dig att väfva?» Hon höll på att vika undan med frasen att hon tyckte det var roligt, men så besinnade hon sig och gick rakt på sanningen. »Jag trodde du skulle tycka om att jag kunde det.» Börje sade ingenting strax och de stodo tysta några minuter. »Det hade jag inte trott dig om. Och du har aldrig talat om det.» Nu var det hennes tur att tiga, men båda kände att de kommit hvarandra litet närmare. Marianne stod och grubblade på den utländska resan, men om det kunde hon ingenting säga. Dagen efter detta fick Börje bref från Mariannes far. Nu var det omöjligt att hålla affärerna uppe. Man måste samlas till en allmän rådplägning nästa söndag. Börje ville visa Marianne brefvet; hon fans i bakstugan, och han sökte upp henne der. Hon var röd och varm af arbetet och blef ännu rödare när Börje kom. Han satte sig på hörnet af bänken, medan hon läste brefvet, ännu sittande i väfstolen. »Vi resa naturligtvis?» sade han. »Ja.» »Men låt nu bli att söka inverka på mig.» »Var lugn för det. Du förstår affärerna bättre än någon af oss andre.» Det blef en paus – Börje satt och funderade. »Börje», sade Marianne plötsligt och petade med väfskytteln på trådarne, »du går alltid i hvardagslag med kläder som din mor väft. Vill du inte en gång ...?» Hon slutade icke meningen med annat än en öfvertalande blick.