I den engelska afdelningen af Rordams antologi saknas som nämndt flera skalder, som gifvetvis bort vara företrädda. Några af de representerade höra emellertid till den engelska krigsiyrikens bästa namn. Bland dessa märker man den redan före kriget i engelsk litteratur mycket omtalade irländaren Patrick Mac Gill, hvilken i sina dikter visar samma manliga kynne och samma friska ursprunglighet som i de bägge berömda frontskildringarna The red horizon och The brown brethren. Enstaka dikter af ädlaste slag äro exempelvis R. C. Vernédes från fronten skrifna hälsning till sin hustru, Julian Grenfells I strid och Leslie Goulsons Regnbågen; hvad som icke minst bidrager till det starka intryck, som dessa dikter efterlämna, är att deras författare alla stupat i striden för sitt land. Ett annat bland krigets offer är likaledes den unge, af sin generation högt beundrade Rupert Brooke, som vid krigsutbrottet anmälde sig som frivillig, deltog i expeditionen till Antwerpen och några månader senare vid ännu ej fyllda trettio år rycktes bort af sjukdom, då han tillsammans med en kontingent engelska trupper transporterades till Dardanellerna. Hans dikter äro helt få men tillhöra afgjordt den engelska krigslyrikens förnämsta verk; högst står sonetten Soldaten, en klassiskt formad hyllning till fäderneslandet, som visat sig i stånd att väcka en så djup kärlek i sina söners hjärtan att enhvar, då han offrar sitt lif för dess framtid, känner sig som om han blott betalade en gammal skuld. Den patriotism som lefver i denna dikt är icke mindre djup och gripande än den som möter oss i Heinrich Lerschs verser, om också i yttre hänseende skillnaden är stor mellan den engelske universitetsmannens klassiska otadlighet och den tyske arbetarens tunga och ojämna form. Att R0rdams öfversättning allt igenom är förträfflig, behöfver ju knappast påpekas, åtminstone icke för den som känner hans egen lyrik. Den är ställvis mycket fri, särskildt i formellt hänseende; här och hvar, framför allt i de engelska dikterna, antar den nästan karaktären af en parafras. Rytmiken är likaså tämligen oregelbun-LITTERATUR 511 den; på sina ställen särskildt i sonetterna, kan den ej utan skäl betecknas som en smula för nyckfull.