”I det jag öfvertager ett hittills så vigtigt embete här i Norge, genomströmmas mitt hjerta af känslor, som jag blott ofullkomligt förmår tolka. Jag känner detta kalls storhet och ber Gud förläna mig kraft att uppfylla dess fordringar så som jag dertill har den redligaste vilja. Intet bevis på konungens förtroende kunde vara mig dyrbarare än den befallning jag emottog att verka såsom ståthållare i detta trofasta klippland. Ja, norrmän, eder konung älskar er och erkänner edert värde. Emottagen mig som en pant derpå nu, då fäderneslandets tjenst annorstädes fordrar att han bortkallar min vän, er värdige vice ståthållare. Konungen önskar att ännu fastare tillknyta det brödraband, som omslingrar tvillingrikena. Han har visst icke sändt mig till er för att jag skulle bortförskrifva från honom och hans slägt deras gamla rättighet till Norges krona, som gått i arf till dem med folkets kärlek – förr skulle denna min hand förvissna. Låten mig, i det jag utöfvar konungens vilja och verkar för fäderneslandet, finna min lön i nationens kärlek och tillgifvenhet! Låten dem en gång gå i arf till min son! Jag upprepar hvad jag i min kungörelse har sagt er, att måhända hårdare pröfningar ännu förestå oss, men att vi alla böra såsom en man gå dem till mötes med tro på Guds försyn och med ståndaktighet! Låt mig hos en och hvar, af hvad stånd och kall han än är, finna den fosterlandskänsla, som ensam kan rädda oss! Varen öfvertygade att jag vet erkänna den höga anda, som lifvar er, liksom den fordom utmärkte edra fäder! Jag emottager i Guds åsyn edra löften om enighet och uppoffringar för vår rättfärdiga sak, för konung och fädernesland.” Kort härefter, sedan festligheterna för firandet af ståthållarens ankomst efterträdts af dem för vice ståthållarens affärd, lagade sig den förre i ordning att företaga sin första resa i Norge, att bese dess fästningar och göra sig förtrolig med folket och dess behofver, hvilka voro i första rummet – föda.