Löjtnanten klädde sig nu och stod snart på gården för att begifva sig ut i staden. På samma gång han satte foten ut genom porten, satte fanjunkaren näsan genom farstufvudörren till Saras trappa. Fanjunkaren blottade med taktmessig höflighet sitt hufvud, hvilken helsning med en förnäm liflighet af löjtnanten besvarades. ”Hm, hm, ditt pundhufvud”, mumlade för sig sjelf löjtnanten. ”Hm, hm, ditt spindelben”, mumlade för sig sjelf fanjunkaren. ” namn, amen.” Himmelens skyar nedstego och blandade sina ymniga tårar med Lidas; regnet sammanpressade våldsamt jorden kring gatstenarna; luften var tjock ock ingen stråle från eftermiddagssolen förmådde genombryta densamma.