Ett par dagar efter detta första sammanträffande mötte jag henne på gatan. Medan vi närmade oss varandra och hon kom gående fram emot mig, slog det mig starkt och ögonblickligt, hur ung hennes gång var, med de spänstigt mjuka rörelserna hos en tjugoårig flicka. Men då vi gått om varandra och jag vänt mig om och såg efter henne, kunde jag icke få mig själv till att tro, att det var en och samma människa: hon, som jag nu följde med blicken, hade en rygg så ofint bred, som om den i alla sina dagar burit bördor, medan kjolen hängde och slängde som kring en gammal fattig kvinnas ben. II Fru A. var född inom en bondsläkt på Marschlandet, där hennes barndom förflöt. Den djupast liggande avlagringen i hennes väsen, urformationen i hennes personlighet, dennas fasta basis och livsdrägtiga embryo, äro härmed angivna: rå kraft, osammansatt själsliv, trång intellektuell sfär, starka affektiva förmögenheter. Som barn hade hon endast detta ena och samma sceneri, denna ena och samma natur omkring sig: feta frodiga ängar, i vilkas saftiga grönska de juverstinna korna betade. Hon växte själv upp mitt i all denna fruktbarhet såsom blommorna och djuren; hon var endast till hälften lösgjord från den feta ängsjorden, hon frodades just som det mjölkgivande ängsgräset – alldeles såsom hennes far och mor före henne, och före dem deras fäder och mödrar, och så vidare ut i ett perspektiv av förgångna tider, lika ändlöst som de slättlandshorisonter, i vilka deras liv förrunnit. Hennes naturliga livslott hade varit att bilda en länk i denna sammanhängande ked, som hennes släkt företedde: – att under alla sina dagar gå fram den raka stora landsvägen genom sin fädernebygd, tills hon själv försvann, där den försvann borta under synranden, in i dessa obekanta nejder, vilka utbredde sig bortom ängarna, bortom döden, – medan efter henne, på samma väg och i spåren av hennes egna fötter, följde ett långt tåg av barn och barnbarn och alla kommande släktled.