Ja, det vill säga, inte jag, utan Lina, när hon städade i morse. Alldeles säkert är det Lina. » » Förlagt nyckelknippan, » småskrattade han ironiskt, » det var konstigt! Den skall väl i alla fall finnas, den har väl inte fördunstat heller. Låt oss söka, den måste ju finnas. » » Jag har letat som efter en knappnål, men förgäfves; den är och förblir borta, » sade hon med jämmerlig ton. Det dåliga humör han fört med sig från kontoret förbättrades just inte genom denna tilldragelse. Hans ansikte mulnade allt mer och mer, och han promenerade irriteradt fram och tillbaka med händerna på ryggen och sraåhvisslade. » Ja, då är det naturligtvis ingen annan råd, än att jag får gå ut och äta, ty vet du det här middagsbordet ser föga aptitligt ut. Du får förlåta mig, min kära Emma, men med ett dylikt slarf kan jag ej förlika mig. Jag vill ha ordning i mitt hus, och jag tror i allmänhet inte, att jag har för stora pretentioner på dig. Att du håller reda på din nyckelknippa, det kan jag då verkligen fordra, utan att behöfva anses för kinkig. » Hon teg och stirrade ut genom fönstret. Hon hade ju heller ingenting att säga — han hade fullkomligt rätt. » Du får — som sagdt — ursäkta, men jag går ut och äter i dag, » vidtog han. » Kanhända du får reda på nyckelknippan tills i morgon middag. » » Förlåt mig, käre Adolf, » sade hon med tårar i ögonen, i det hon försökte hindra honom att gå, » stanna nu hemma; det skall aldrig hända vidare, hör du, aldrig.- » » Förlåter dig, gör jag gärna, men hemma stannar jag inte. Jag är för öfrigt vid dåligt humör och behöfver luft. » Och därmed kastade han öfverrocken öfver axlarna och gick mot dörren. Plötsligt stannade han. Det var något, som skramlade till i ytterrocksfickan. Hvad kunde väl det vara? Han kände mekaniskt efter i sin venstra byxficka. Där lågo j u som vanligt hans nycklar. Men hvad hade han då i ytterrocksfickan! Han trädde försiktigt ned handen och fick tag i en nyckelknippa — han drog upp den, alldeles riktigt — Emmas nyckelknippa!