Och så hade månaderna blifvit år Och så hade hon, innan året var tillända, sjunkit så djupt, att hon – ännu dock med en känsla af blygsel kvar – icke ville skrifva, rädd att sanningen dock skulle lysa fram, hur hon än lade sina ord. Men hvilket barn och hvilken sköterska! Båda hade hon dragit in i ett lif, som skimrar och lockar med sinnliga nöjen, men som förr eller senare för till den gräns, där själfmordet tager vid. Samma kväll som mordet egt rum och efter det att den siste af Sofia Dahlbergs besökare – förut omnämnda i den återgifna första tidningsnotisen – hade lämnat henne, kanske äfven i hennes sällskap, ty detta blef icke till fullo utredt, hade man sett en kortväxt, bredaxlad man rökande cigarr gå upp i teaterhuset. Och han förde Sofia Dahlberg med sig – i det hon obesväradt tog den helgdagsklädde ynglingen, en stor, stark, axelbred och vacker gosse under armen – samt tog kurs öfver planen. Men ehuru man äfven efter detta noga observerade honom allt intill hans snart därpå inträffade död, kunde man aldrig märka något af hans förvirrade ord, som angaf, att han skulle hafva varit den, hvilken brakte Sofia Dahlberg om lifvet. Och gripen af fruktan öfver hvad som väntade honom blef han alldeles utom sig, samt tog ett vildt språng för att kasta sig på dörren. De två nymferna följdes af flera; antingen flockvis eller i par, högst få ensamma. » En vän till mig, han är förresten passionerad kortspelare, hvilket jag dess bättre icke är, hade i alla fall fått mig med sig på en liten tillställning, som skulle bli något alldeles extra munter, som han sade. Bredvid henne stod ett talgljus hvars ’ tjuf hon inte såg och inte heller kände oset af. Jag vet verkligen icke om jag skall gråta eller skratta » » Hvad jag vill? » Och under allt detta sof du? » sade Schultse.