Adèle flög andfådd landsvägen framåt. Där var han! Nej, där! Hennes förvirrade ögon kunde inte uppfånga skymten av hans gestalt. Hon gjorde sig knappast reda för vad hon ville honom. Kanske omvärvas igen av den trygghet och den ljusa ro som utströmmat från honom, där han stått uppe på estraden. Men hon hittade honom ej. Det var som om en ridå fallit ned och dolt honom. Hon hörde sina egna fotsteg ljuda ut i mörkret. En otillfredsställd kvinna springer sökande efter en man i natten. Skuggorna dölja barmhärtigt hennes blossande kinder och ögonen som glänsa av begär. I morgon skall solen gå upp igen och låta jorden spegla sin skönhet. En ny dag, då det som skedde under natten är utplånat. Adèle fortsatte att löpa. Så stötte hon plötsligt mot grinden till Eka gård och stannade, hämtande andan. Hon strök sig över pannan med sin fuktiga hand. — Så galen jag är, mumlade hon, hånande sig själv. Jag är sannerligen galen. Då hörde hon fasta steg komma uppifrån gården. Hon lystrade till. Men ack, de där stegen kände hon alltför väl igen. Den gående stannade mitt framför henne. — Är det du, Adèle? sade arrendatorn förundrad. Hon blev generad och ond också. — Jag gick före de andra. Vad gör du här? snäste hon till. — Jag ville bara gå och möta dig. Det är så mörkt i kväll. De stodo tysta bredvid varandra. Nu kommo Petra och Angela. När de alla fyra gingo uppför gången, såg sig Adèle plötsligt rysande omkring. — Vad här är tyst och ödsligt, utbrast hon. Ingen svarade henne. Angela och Petra smålogo mot varandra. De kunde icke finna Eka ödsligt. Det lyste ur deras fönster. En ljum värme strömmade emot dem, då de slogo upp sin dörr. — Tyckte du om hans predikan? frågade Petra, när de åter stodo i salen. — Jag trodde inte mer att Gud fanns, svarade Angela hastigt rodnande. — Jag har nog trott så ibland jag med, sade Petra. Säg mig en sak, tillade hon fort. Vill du stanna här på Eka med mig i höst också? Angela såg förvånad upp. Det var något ivrigt och upprört i Petras röst, som hon ej förstod.