och öfver vårens ljusa Djurgårdsvimmel blir Bellmanssångens trollglans evigt ny. En sådan majkväll var det, som jag tänkte mig gå bland vårens solblå äfventyr, och drömma, medan aftonen sig sänkte, på ljusblå ögon och en blond frisyr. I gyllne moln var solen snart försvunnen, och dunklet spann sitt sommarlätta nät. Jag gick med tankspridt leende kring munnen, liksom man går, när man sig väntad vet af öppna armar, och af blick, som räknar med trånsjuk hast minuterna, som gå, och under väntan röda kinden bleknar. Men äntligt fann jag mig vid målet stå. Det var ett gammalt borgarhus på söder på själfva gränsen mellan stad och land. Det byggts i förra seklet af två bröder, som grundat färgeriet »Gula hand», ett gammalt hus med fruktoch bladguirlander emellan grå pilastrar utaf sten, och namnen Claus och Theophron Forsander än funnos kvar på skylten vid entréen. Liksom en sinnrik följd af språk och täxter i fönstren lyste än med blodröd färg den gamla tidens fromma fönsterväxter i hvitblå krukor af Marieberg. Emellan buktigt böjda fönsterbalkar som en passions-psalms strofer skeno fram så Kristi-Bloddropps ödmjukt böjda kalkar som Kristi-Korsblom, spänd vid spjälad stam. Men bakom rutans sidenjalousier där drömde svalt ett skymningsstilla rum, med nötta möbler, blekta broderier och moraklocka utaf ålder stum. Den doft som gamla blomsterlökar gömde än låg i Delftervasens botten kvar, och än på mörka ekskåpshyllor drömde de många minnena från gångna dar. Det var en borgarsläkts historia, målad i tusen brokigt gömda föremål med döda festers glädje återstrålad än i glasyrn på en ostindisk bål. I rhenvinshumpar och pokaler klungo än sång och skratt från bröllopsglam och dop, och än i spröda moselglasen rungo begrafningsdagens brustna klagorop. Där gömts en sällskapsordens instrumenter bland sorgkonfekt och psaltarns crêpefodral, liksom en taffels gulnade tangenter gömt klang för både danstakt och koral. De gamla män i borgargardets frackar,