Då han diktat det till slut, dog han. Och valans spådom var uppfylld. Ödets vilja, som hon uttalat, hade segrat. Ännu starkare framhålles i en af de isländska ättsagorna valan såsom ödets sannfärdiga tolk. Med kraft betonas det, att hennes förutsägelser ej kunna annat än slå in: huru mycket människan än må söka undandraga sig deras mystiska makt, måste hon dock till sist gå den väg, som genom dem utstakats. Ingen kan motstå ödet, hvars bud en vala förkunnar. Detta visas oss i berättelsen om en af Islands mera berömde nybyggare, höfdingen Ingemund Torstensson. Medan han ännu var i Norge, åhörde han i en gillesal tillsammans med sina båda fosterbröder Grim och Romund en siande finsk vala. Då de ej gingo fram till henne för att göra framtidsfrågor utan förblefvo sittande på sina platser, vände hon sig till dem med orden: »Hvarför spörja icke de unga männen där borta efter sina öden? De synas mig dock vara de märkligaste bland eder alla härinne.» De förklarade, att de icke brydde sig om hennes spådomsprat. Och Ingemund tillade: »Om mitt öde vill jag ej veta annat än att det varder kommande, och jag tror ej, att det gömmer sig under dina tungrötter.» »Och dock vill jag säga dig det», sade hon, »fastän du icke frågar mig: du skall komma att bebo det land, som heter Island, hvilket ännu är obebygdt vida omkring. Där skall du varda en fräjdad man och gammal, och många af dina efterkommande skola likaledes bli i samma land berömda.» »Allt det där går ju väl ihop», genmälte Ingemund gäckande, »ty jag har fast beslutit att aldrig komma till det stället, och ej vore jag någon god köpman, ifall jag sålde mina många och dråpliga släktjordar för att begifva mig hän till dessa öde bygder.» »Det skall dock ske, såsom jag säger», återtog valan, »och beviset härpå är, att den talisman, som konung Harald Hårfager gaf dig för hjälpen i slaget i Hafversfjorden, nu är försvunnen ur din penningpung och finnes