På detta tänker kronprinsen först och främst, då han vandrar fram och åter i sina rum. Hvarje morgon går kronprinsen i sällskap med sina båda farbröder och förhör sig om kungens tillstånd, och den korta stund, Gustaf Adolf är inne hos kungen och själf öfvertygar sig om att han lefver och ej förefaller mattare än föregående dag, är hans enda lugna stund på dygnet. Men redan då kronprinsen på återvägen från kungen passerar audiensrummet, fylles hans sinne med afsky, fasa och fruktan för alla människor, kända och okända, som där snudda intill honom. Audiensrummet är öfverfylldt af personer utaf alla stånd, hofmän och hoffruntimmer, adelsmän, präster, borgare och bönder. Kronprinsen afskyr och fruktar dem alla. Han bugar sig för de bugande skarorna, men vågar ej se upp, han rädes att igenkänna någon, om hvilken han kanske inom några timmar skall få höra, att han är en sammansvuren och kungamördare. Vid återkomsten från dessa morgonbesök stänger kronprinsen sig inne i sina rum. De uppvaktande höra honom oupphörligen vandra fram och åter. Det förefaller dem, som om han ej ett ögonblick hölle sig stilla. De höra honom ibland snyfta, ibland skratta, men snyftningarna och skratten äro så lika, att de sinsemellan tvista hvilketdera de hört. Men det evinnerliga trampandet urskilja de alla. Kronprinsen låter servera sig sina måltider i sin sängkammare, och då kammartjänarna skola inbära maten, ställer han sig framme vid ett fönster med ryggen vänd mot rummet. Han försöker bibehålla denna ställning orubbad, men förmår det ej, ty knappt ha kammartjänarna trädt in i rummet och pyssla bakom honom, förrän han vänder sig tvärt om. Och under hela tiden de äro inne, tager han ej sina ögon ifrån dem. Ty nu tänker kronprinsen på att kammartjänarna kanske äro i de sammansvurnas sold och vilja mörda honom. Och kronprinsen lämnar rätterna orörda, ty kronprinsen tänker på att det kan vara gift i maten.