När han hade druckit en gång till ur cognacsflaskan började han deklamera i mitt kök. Strängt taget behöver jag inte tala, men jag kan inte längre vara osynlig. Men jag var inte Cartesius, jag älskade värmen visserligen men Cartesius var jag inte. " Gör om " vad? Andreas sov djupt. Efter att ha flyttat från våning till våning, från stad till stad i femton års tid hade jag förlagt både Seferis, Kavafis och mina egna berättelser, men Marias brev och bilder kom aldrig bort. Vill du verkligen veta? Hennes far spelade konventionella och beprövade öppningar, han placerade sina pjäser, han sökte fördelaktiga byten och ju färre pjäser det fanns kvar på brädet desto bättre spelade han. Vad gör vi av varandra? Hennes brev hade inte heller något som helst sammanhang. besvor jag. Men det korrekta namnet var Hittebarnshuset. Barnet skulle sträcka ut sig vällustigt. Tror du att hon också drömmer om elefanter? Min dotter hade sett på mig länge, i hennes ögon kunde jag se skuggorna av hennes tankar, men sedan hade hon kysst mig på munnen, och hon smakade mandel. Då såg jag min chans. Jag har ingen annan! Jag kom till vår mötesplats före henne, givetvis. Klockan var strax efter elva. Barnet hade gått in. Den glada förväntan som hans telefonsamtal hade försatt mig i ersattes långsamt av en diffus ångest, precis som när man står inför en tentamen. Jag hade bara någon dag tidigare varnat henne för att tala med Andreas om Francois. En Mercedes skulle inte klä dig och en Citroën, det var just den första privata bil som någon körde i vårt kvarter i Aten. Jag log formellt mot henne när man presenterade oss för varandra och på den tiden log jag ju bara formellt eftersom jag saknade en tand i överkäken, en tand som ingen annan utom jag saknade, en tand som helt enkelt aldrig hade dykt upp och det var en hemlighet mellan skoltandläkaren och mig, men det var en hemlighet som för alltid hade kvävt mitt leende. Jag stod stilla en stund och lät blicken fara runt och jag kände hur min oro dämpades, min själ vilade sig; skönheten är människans enda vila, tänkte jag och jag ville ha Maria där bredvid för att säga det till henne, men hon fanns inte där, hon fanns någonstans i övre våningen och hon dröjde. Snart skulle jag få se honom, hålla om honom, höra honom skratta.