Vad Juan och t.o.m. Runeberg, mästaren av den klara, genomgestaltade formen, bekräftar, kunde med ett otal belägg ytterligare belysas. Vad är det t.ex. som gör att den minsta dikt av Goethe, huru ringa dess motiv än må vara, är något helt annat än blott en momentbild av livet, »infångad som en fjäril och vederbörligen torkad och stucken på en nål», för att tala med Gundolf, utan något, som har vidd, vikt, oändlighet, fyllt av allaning, allkänsla, allsvingning — vad är det som gör att lyriken hos Goethe avslöjar en ny dimension, om icke det att han hela livet igenom erfor det Faust talar om, när han söker skingra Gretchens ängslan för att han icke har någon religion, någon tro, icke ärar de heliga sakramenten: detta »osynligt synliga», som i evig hemlighet sveper kring människan och som det gäller att taga hjärtat fullt av, så stort det är, sak samma vad man kallar det: lycka, hjärta, kärlek eller Gud! Och vad är det som lyfter Shelley till hans av ingen överskridna höjd som lyriker, om icke detta »outsägliga», som han aldrig får sagt, men varav han stundom hos de jordiska tingen upptäcker ett skimmer: En okänd andekrafts fördolda ham är mitt ibland oss, trolsk och aningsrik, och luftig lik en vind och blomdoft lik och lik den bleka glimt, som skymtar fram av månsken bakom bergens furutäckta kam, den ger ett flyktigt, skirt behag åt själar och åt anletsdrag. Den är oss kär som minnet av musik, som kvällens skimmer, nattens sus och skyars färd i stjärneljus, ej blott för ljuvhets skull, men kär för allting underbart den innebär. (Frödings övers.) Ingen bild förmår uttömma vad poeten känner, intet uttryck häva otillfredsställelsens stygn i hans bröst — därför anslår och lämnar han bilderna i ett rastlöst hastande framåt, precis som »själen» hos Juan de la Cruz ilar genom naturen och anropar alla mötande ting att yppa den blick, som hennes älskade gett dem.