Björnens ide, räfvens lya, gräflingens djupa bo, kolmilans svarta botten, den röda lingonbacken, granen med de hvita barren, berget, som skogselden härjade för en månad sedan, stenen, som jätten kastade: allt detta hafva de funnit, men icke platsen under bergväggen, där det svarta ligger. Ingen har varit där för att se, om det är en myrstack eller en trädstam eller en människa. Ack, det är nog en människa, men ingen har varit där för att se henne. Kvällens sol ser dem på andra sidan skogen, men den unga kvinnan, hvars förstånd Gud tagit, är ej funnen. Hvad vilja de nu göra? Skola de genomsöka skogen ännu en gång? Skogen är farlig i mörkret: där finnas bottenlösa träsk och stupande klyftor. Och hvad skola de, som intet funno, då solen lyste, kunna finna, då hon försvunnit? »Låtom oss gå till Ekeby!» utropar en i hopen. »Låtom oss gå till Ekeby!» utropa de då allesammans. »Låtom oss gå till Ekeby!» »Låtom oss fråga dessa kavaljerer, hvarför de släppte hundarna lösa på en, hvars förstånd Gud tagit, hvarför de eggade en dåre till förtviflan. Våra arma, hungriga barn gråta; våra kläder äro rifna; säden hänger på skylarna, tills kärnan faller ur skalet; potatisen ruttnar i jorden; våra hästar löpa vilda omkring; våra kor få ingen vård; vi själfva äro nära att förgås af trötthet – och allt detta är deras fel. Låtom oss gå till Ekeby och hålla räfst med dem! Låtom oss gå till Ekeby!» »Under detta förbannelsens år går allt ondt ut öfver oss bönder. Guds hand hvilar tungt öfver oss; hungersnöd skall vintern bjuda oss. Hvem är det, som Guds hand söker? Det var ej Broby-prästen. Hans böner kunde ännu nå Guds öra. Hvem då, om ej desse kavaljerer? Låtom oss gå till Ekeby!»