– Jag förmodar, att käppen måste ha varit av något poröst träslag, som svällde av vätan. Då käppen var torr, gick det utmärkt att spänna upp paraplyn, och den gav lika bra skydd mot regnet som vilken annan paraply som helst. Men när det sen blev vackert väder igen och solen sken och sparvarna kvittrade, var det omöjligt att fälla ihop den. Käppen hade svällt av vätan, hylsan satt fast som en vigselring på ett svullet finger. Omöjligt att få ner paraplyn! – Nå, men vad gjorde egentligen det? Vädret var ju vackert igen, du behövde ingen paraply, du kunde ju ge tusan i den och gå din väg med flickan, utan paraply! – Tack för det ordet, broder! Det är vad jag många gånger har tänkt – efteråt. Men så utvecklat var tyvärr inte mitt förstånd på den tiden, för tjugu år sen. Jag hade givit sex och femti för paraplyn och betraktade den följaktligen som ett värdeföremål, som jag under alla omständigheter måste ha med mig hem igen. Om jag hade varit så pass klok som nu, hade jag naturligtvis helt enkelt »glömt» paraplyn och låtit den stå som god pris för den mer eller mindre rättsinnige upphittaren. Men så klok var jag inte då. Jag tog min paraply med mig och låtsade som det regnade. Jag såg ingen annan utväg. Solen sken och gråsparvarna drillade som lärkor, och jag gick med min uppspända paraply. På Kastellholmen gjorde det ingenting, där fanns knappt en katt. Och flickan tog det också med gott humör, så länge det gick bra. Men på Skeppsholmen hade vi redan en liten svans av tre små buspojkar efter oss. Och svansen växte! Kom ihåg vilken småstad Stockholm var på den tiden – tänk bara på söndagsprocessionen i Torget! Alltnog, vi väckte uppseende! Utanför Nationalmuseum blev det nästan folksamling, när jag kom med min paraply och min flicka, och flickan såg för resten då redan ganska dyster ut. Ingen flicka i världen tycker om att bli föremål för munterhet. – Nej, insköt jag, kvinnan har i allmänhet mycket litet sinne för humor. Hennes kärlek slocknade alltså?