Man kan resonera så, men också tvärtom, se en begynnelsepunkt i det som andra uppfattar som en slutpunkt. Med det perspektiv vi i dag har på symbolismen ter sig det senare betraktelsesättet naturligast. Symbolismens orientering mot det irrationella, primitiva, naiva, mot den ursprungliga själsliga dynamiken innebar att mysticismen på nytt i många hänseenden gick till angrepp mot vetenskapen. Det blev i själva verket symbolismens arv till expressionismen och till ännu senare konstriktningar. I symbolismen ligger groddarna till oändligt mycket som nu breder sig som en vildskog inte bara över konstens marker utan över många andra livsområden. Det är väldiga och ödesdigra kulturhistoriska problem jag här berör och som efterhand skall upptas till behandling. Endast några av dem må antydas. I dyrkan av lidelsen och subjektiviteten hotade känslan för det sanna och rätta att försvinna. Den livsfrämjande illusionen restes upp mot sanningen, tron mot upplysningen, instinkten mot förnuftet, visionen mot verkligheten. När symbolisterna ur företeelsernas kedja grep ut vissa moment och upphöjde dem på de övrigas bekostnad, i radikal motsats till impressionisterna, som av respekt för det faktiska ofta underlät att arrangera bildinnehållet i det segment av verkligheten de betraktade, så innebar det på sätt och vis ett avsteg från den demokratiska princip som impressionisterna gav uttryck åt när de hävdade att allt skall ha sin rätt, sin plats i företeelsernas och människornas värld. I stället hävdades det att något skall ha sin rätt, sin plats, och en rätt och en plats över det andra.