Men den lyckliga febern medförde ändring; och det första, hvarom föräldrarnes vittra vänner drogo försorg, blef en för hans anlag mera tjenlig lärare. ”De valde mig til informator”, berättar han, ”ett geni, vid namn Clas Ludvig Ennes, hvilken sedermera genom min rekommendation hos salig Kungen befordrades till Pastorat i Skåne och Östra Herrestad: af honom lärde jag att handtera Apollos lyra; under hans inseende har jag författat flera Bref och Poesier.” Jemte Verskonsten, öfvade han i dessa läroår äfven att skrifva Tyska, Fransyska, Engelska och Italienska. Från Tyskan öfversatte han åtskilliga skrifter: mest af religiöst innehåll. Dessemellan spelade han cittra. Såsom yngling gaf han på detta instrument, hvilket – säger han – ”jag den tiden ojemförligen trakterade,” handledning åt dottren af den förfärlige Aktorn och Borgmästarn Bedinus Renhorn13. Enligt en tradition, bibehållen hos hans efterlefvande anhöriga, hade han i späda år sjelf varit sin undervisare på en cittra, som hans farfader hade hemfört från Italien, och på hvilken han snart hördes taga ut melodier, dem han beledsagade med egna verser; det var densamma, som alltsedan förblef hans trogna och närmaste sällskap. Af skalden sjelf träffar man förtäljdt, huru Borgmästarn, till tacksamhetsprof, invigde honom i en öfverraskande erfarenhet af punschens förborgade krafter. Till slikt kunskapsförvärf hade i föräldrahuset vankats föga tillfälle. Den djupt christliga anda, som herrskade der, älskade en helt annan umgängsglädje. Fromma sammankomster, eller såkallade ”conventikler”, i hvilka äfven förnäma personer infunno sig till enskild afton-andakt och andliga visors afsjungande, stämde der det unga sinnet till intryck, som väl blefvo varaktigare i musikaliskt afseende än i religiöst, men dock ledde valet af föremålen för hans tolkningar, och öfverhufvud återspeglas i hans tidigaste skaldeförsök. Bland de förra möter oss till och med ett ”Utdrag af Scrivers Själaskatt”. Lifligare nöje gjorde honom ”Evangeliska Dödstankar, af Schweidnitz”: ty der fann han sonetter, att i vers öfverföra. De trycktes 1757, och dedicerades till hans Mor. Detta hans först utgifna poetiska arbete var ett verk af hans sjuttonde lefnadsår. Hans nittonde gjordes minnesvärdt genom en annan bedrift: han berättar nämligen, att han då drack sig ”första gången plakat”, och af ”pontak”, hos Holländske Ministern Marteville 14, på Söder; lyckligtvis i Maria-trakten, ej långt från föräldrarnes boning. Att han på sin mors inbjudning fick sofva ut ruset i hennes knä, är betecknande för hennes ömhet – och svaghet. Kort derefter underställdes ett skaldestycke, kalladt ”Månan”, i djup vördnad Dalins omdöme Vitterhets-fursten fann deri blott ett enda ord att ändra: ”predikstol,” i hvars ställe han satte ”lärostol”. Lätt kunde förmodas, att detta stycke (tryckt 1760) var ett sentimentalt: men det gick ut på satir; författarn låter sig i en dröm förflyttas till Månan, och finner der ett samhälls-tillstånd, som företer den högsta stegring af alla hemverldens dårskaper; särdeles af den lust hos hvarje samfundslem, ”att blanda sig i andras värf och rubba ordning, frid och ro” 15. Det hela röjer öfverallt en Dalinsk efterklang. – I allmänhet skönjes, att han till 1765, eller sitt tjugufemte år, i den mängd verser, som han dessförinnan skref, bibehöll Dalins maner och tonarter. Så t. ex. i den bland hans ”Valda Skrifter” omtryckta sången vid hans vackra och fromma Moders graf 16. Till denna tid höra ock åtskilliga af de skaldebetraktelser öfver våra helgdagars evangeliska kyrkotexter, som längre fram trycktes i en samling kallad ”Zions Högtid”. En synnerlig märkvärdighet har det just på gränsen af detta tidskifte diktade qvädet ”Rundt kring i verlden jag sväfvar” 17: ej blott i och för sig sjelft, genom sin storartadt lyriska skönhet; utan tillika derigenom, att det i både innehållet och formen på synbaraste vis företer öfvergången från denna första period till den följande, under omisskännligaste framblickning af den grundenhet, som innerst i skaldens själ alltid förblef oförändrad.