»Det fins, så vidt jag vet, bara en Dina Kallerström», svarade Maria bestämdt och såg bort åt andra sidan. »Jaså ni äro lika goda vänner som förr», sade Hulda. »Mins ni, att vi kallade er för parhästarna?» »Som ni ser, dra vi inte längre samma vagn», svarade Maria. »Men ni bo i Stockholm båda två?» »Ja.» »Och träffas väl bitti’ och sent.» »Nej.» — Maria vände icke på hufvudet. »Jaså, ni ha blifvit ovänner? Hvad är anledningen till det?» Hulda sträckte fram hufvudet. »Vi ä’ inte ovänner», svarade Maria kort, »men Dina är naturligtvis alldeles upptagen af sin verksamhet och sina omgifningar. En skådespelerska har inte mycken tid till annat än teatern.» »Tänk, att det gick derhän med Dina!» sade Hulda begrundande. »Det kunde man nästan ha väntat af henne.» »Hvad menar ni?» frågade Maria i en utmanande ton. »Hon var ju så kokett och lättsinnig redan under sin skoltid», sade Hulda och vajade med alla de blå plymerna. »Var hon?» Maria drog ihop de mörka ögonbrynen och stirrade på henne genom lornjetten. »Hon var den sötaste och vackraste i hela skolan, och hur mycket som fans inom henne, det ser man bäst nu, då hon har kommit på sin rätta plats » »Det passar visst utmärkt bra för henne», svarade Hulda, »ett sådant der fritt och fåfängt lif, som en skådespelerska för, det måste ju vara något i Dinas stil.» »Jaså, ni är af dem, som fördöma skådespelet», sade Maria. »Ni går naturligtvis aldrig sjelf på teatern?» »I Norrland fins det ju intet tillfälle dertill», svarade Hulda, »men när jag ibland reser ner till Stockholm, går jag naturligtvis och ser, hvad man omtalar som utmärkt och lärorikt.» »Jaså, ni kan sitta och se på något, som ni anser vara en synd att utföra», frågade Maria. Hon fästade fortfarande ögonen på Hulda.