hvilka alltid hade den benägenheten att falla ned i pannan. Men nu brydde hon sig alls icke om att göra sig detta besvär. Det betydde ju så litet, hur hon tog sig ut inför den där okände mannen i den tarfliga klädedräkten, men hon kunde ej förstå i hvad för ett ärende han kom, då Johan bestämdt påstått, att det icke var för att tigga? Hvad kunde han då vilja henne? Det var nog ingenting annat än ett angrepp på hennes kassa, hon kände till det där, hon, fastän den främmande mannen lurat tjänaren. Med hastiga små steg kom Camilla ut i salen och stannade midt på golfvet. Dagern ifrån fönstren föll rätt på Pers ansikte, blek och med lidande drag. Hon kände ej igen honom strax, ty Per var så olik mot förr. Hans ståtliga gestalt var nu något böjd, och friskheten i hans vackra anletsdrag var försvunnen. Han var så olik den Per, Camilla mindes, att det icke var underligt, att hon i första ögonblicket ej kunde känna igen honom. Han stod vid dörren och hon kallade icke fram honom. »Hvad vill ni?» sade hon stolt och kort. »Känner grefvinnan inte igen mig?» Per skälfde på målet, ty nu var han ej längre sig själf mäktig, då han fick se henne, som han älskade så högt och varmt. Hon stod där så strålande vacker framför honom i sin lilasfärgade klädning med de mörka lockarne i ett rikt svall kring hals och skuldror. Men hennes kalla röst orsakade honom smärta, en förfärlig smärta. »Skulle jag känna igen er? Hvem är ni då?» frågade hon och ämnade tillägga något, men hejdade sig. Hans röst lät så klagade och erinrade henne om något bekant i sin sorgsna klang. Hon gick några steg närmare honom och betraktade honom länge forskande. Då kände hon slutligen igen honom, blef häpen, nästan förskräckt och drog sig baklänges. »Per ... Per Knutsson,» mumlade hon och stödde sig med handen mot skifvan på det stora bordet midt på golfvet.