– Du är ängslig, – sade de, – att världsliga tankar skola störa dig i arbetet med ditt tilltänkta bildverk, som för visso måtte bli härligt att skåda. Välsignad vare den dag, då vi få hälsa det i vår kyrka. Hvad är det nu som det skall föreställa? Sankt Göran som räddar prinsessan från draken, säger man. Sveriges jungfruliga och fagra rike, som frälsas ur förtryckets klor? – Så menar Sturen, mina goda män, men jag kan bara snida efter mitt eget sinne. Bengt Hake sprang upp och slog sina armar om mäster Andreas och kysste honom på båda kinderna. – I lyktskenet tala ni alla som hycklare, – sade han, – men litet tror jag på edra hjärtans renhet i mörkret. Med mäster Andreas är det en annan sak, ty han är genombäfvad af vilja och kraft, och därför måste också hans verk bli mäktigt. Vi skola slå en ring om honom och vakta honom. Hans och min vänskap vill jag hålla i helgd till lifvets yttersta stund. Gif honom ni era bedrägliga dygdelöften. Jag har en präktigare vängåfva, som skall bekräfta mitt förtroende för den mannen. Jag vill gifva honom det vänaste jag äger i världen. Metta, morlillan där hemma, skall stå framför honom, när han snidar jungfruns beläte, så att det måtte bli fagrare än allt annat som han fullbordat under sina långa resor och vandringar. Alla berömde de Bengt Hake för hans vänlöfte och tryckte mäster Andreas’ händer. När sedan efter en stund klockorna ringde i vård, gingo de hvar och en till sitt. Bengt Hakes gård låg på Käpplingeholmen, och mäster Andreas hade inrättat sin verkstad i den tomma sjöboden nere vid vattnet. Genom gafvelögat flögo sommarens getingar och bin och när han ofvanför ekblocken stod på stegen, kunde han se skeppsmasterna på strömmen och borgens ärgiga koppartak. Bakom honom uppåt landssidan sträckte sig boningshuset i en fyrkant, och fanns där också hvarken buske eller träd, grönskade dock gräset så saftigt och högt och öfverströdt med gula och hvita blommor, att han brukade kalla gården Det återfunna paradiset.