Maria stod redan resfärdig, och mamma tillsurrade den sista shawlen, med många förmaningar att akta sig för aftonkylan, då doktorn visade sig i dörren. ”Förträffligt! Redan färdig, min fröken! Vi ha straxt alla slädarne här.” Fru von Horst ville nödvändigt följa med ut; men detta afstyrkte Klein, som försäkrade ganska ifrigt: ”Behöfs alldeles icke, bästa fru von Horst; er helsa tål ej att dröja i den kalla luften. Jag skall nog se om fröken.” – Och med det artigaste leende i verlden läste han igen dörren, tog Marias hand, och förde henne i slädan; men här sysslade vår doktor så länge med knytning och instoppning af slädfällen, att hela karavanen redan var förbi, då han ändtligen slutade. ”Skynda er, kära herr doktor; vi komma efter alla de andra.” ”Har ingen fara, goda Maria! Om ni vill, skola vi köra förbi dem alla.” Och som en blixt bar det af. Innan Maria hunnit draga andan, var redan hälften af slädarne bakom dem. ”Nå, min fröken, ser ni att vi ej blefvo efter!” var Kleins första ord till sin granne. ”O! ni har en förträfflig trafvare; men hvem är den der herrn, som reser ensam i bredslädan?” ”Er gamle bekante, doktor Faxe. Han är dock så inbonad i pelsverk, att man ej ser till hans eget värda jag.” Den tjocke herrn vände sig nu om. – ”Hör, bror,” sade han till Klein, ”din nya trafvare är visst god; men mot min går han icke upp, tror jag, sa’ gubben D–t i verlden. Skulle du ej hafva lust till ett vad? Sjön är blott en half mil, och en bål består den som tappar, att drickas vid återkomsten till staden.” Klein lutade sig ned till Maria, och frågade: ”Är ni rädd för en så hastig fart, så nekar jag?” ”Å nej, icke det minsta, när ni är min körsven,” svarade hon med mycken tillförsigt. ”Nå, hur går det?” ropade Faxen. – De voro nu vid början af sjön.