Till sist kom en knäsvag och vacklande flock i dörren och skrattet ekade genom huset. Mjödet stod ända upp i ögonen och rann ut öfver kinderna, och trälarna omfamnades och kysstes, under det att de fortfarande utstötte sina drillande jämmerrop. Men de flesta sysselsatte sig med att uppfinna allt mer förnärmande och oanständiga beskyllningar, som Soldis skulle frambära till asagudarna och särskildt till asynjorna. De skreko hvarann i ansiktet, kastade händerna upp i luften och togo hvarann om lifvet och hoppade på stället i en sorts dans. Ingevald syntes ej till, men trälarna funno det riktigt och själfklart, att Folke Filbyter från nu tog sig an barnet med samma faderliga omtanke, som han förut vårdat sig om dem. Det var dock blod af hans blod och ben af hans ben, och det förvånade dem icke det minsta, att den forna sjökonungen satt och svängde på hängvaggan som en kvinna. Men heta och fulldruckna som de voro, ville de nu glamma. De ställde sig därför omkring honom och krökte knäna under nya skratt, när de sågo, hur pass ovant han ännu skötte sitt göromål. Orolig att Ulfssönerna just den dagen kunde tänka på ett öfverfall, hade han brynjan på sig och ett kort saxsvärd vid sidan. På bänken bredvid honom låg den väldiga kittelhatten, som ännu var silfverblank kring nitarna. Trälkvinnorna trodde, att han ville skrämma barnet, när han lutade sig öfver skinnpåsen. Så trumpet var hans stora ansikte och så klumpigt och tjockt det finger, som han ibland stack i den lilles mun för att lugna honom. Och när han skulle rycka tappen ur spetsen på tjurhornet, brukade han en styrka, som hade det gällt att slita pilen ur ett älghufvud. Hvarken Tova eller de andra hade heller hört liknande vaggvisor, ty husbonden sjöng det enda han kunde. Det var mörka stridssånger, som han hört vikingarna stämma upp i vindstilla nätter, när de sutto vid årorna och ljusen på Franklands kuster blinkade lika aflägsna och små som stjärnorna. Vid sådana sånger var det Folke Ingevaldsson söfdes till sina första drömmar och sög den starka och gula mjölken ur spetsen på ett tjurhorn.