»Tänk dig för ... Jag svarar inte för hvad som annars kan hända ... Och jag kan nu tala om för dig att denne Birger Klochoff är samme man, som jag en gång piskade upp i porten vid Kungsbacken ... Jag har sett honom och jag vet, att han är samme niding, som öfverföll mig från ryggen, men som då kanske fick smaka mina näfvar mindre än hvad han skall få det nästa gång ... Nej, var nu klok och följ mig. Ta’ vi båt hinna vi ännu fram tills att teatern börjar, och sen bjuder jag på den läckraste supé, du kanske någonsin ätit. Och den ska’ vi äta på Hasselbacken ... Och behöfver du några pängar i dag, kan du få det också; allt, bara du inte söker upp den där Klochoff.» Han hade talat nervöst brådskande, knappt gifvande sig tid att hämta andan, och han lade bevekande sin arm kring hennes lif och drog henne till sig samt öfverhöljde hennes panna, hals och kinder med passionerade kyssar utan att dock med någon af dessa lyckas träffa hennes läppar. Sofia Dahlberg hade åter segrat. Hon kände att rivalen var slagen och hon jublade öfver sin makt, viss om, att denna seger skulle tillföra henne en hel del nya förmåner och åter kunna skaffa henne hjälp till Klochoff, som hon med stigande oro ej hört något af nu på en hel månad men väl fått reda på att han flyttat från sin senast innehafda bostad, dock utan att meddela Sofia hvart. Deras senaste afsked hade varit stormigt. Hon hade ej kunnat lämna honom ett begärdt lån, och han hade svurit på att det skulle dröja innan hon åter finge se honom. Och den eden hade han verkligen hållit, utan en aning om att skilsmässan skulle bli evig.