Och så lades råd, och på sådana var då ingen brist, ehuru de flesta voro af det slag, att de skulle hafva bragt det människobarn som lydt dem, upp på schavottens hemska och svartklädda plattform. De hade råkat i gräl om disciplinens gränser – sådana existerade naturligtvis inte för kapten Brandsköld – och löjtnanten hade – om det verkligen fanns några – betydligt öfverskridit dem, tyckte kaptenen. Så ’ na där skall man taga med lugn och besinning. Var han inte en krigsman så båld och hade han inte genomgått korpralskolan med utmärkt beröm? Ja, men han hade sålt honom för det. Sista rappet gaf han bonden i grindhålet och anträdde så återtåget till sitt land igen, där han träffade sin subaltern, bockande och krusande och låtsande om ingenting, ehuru kaptenen nog märkte, huru det tindrade i tjufpojksögonen. » Å – herre du store! Förbanna mig får du inte lof att få dig litet smörj – det ser jag grant, » röt den förorättade kaptenen och rusade på sin förskrämde gäst med piskan i högsta hugg, medan denne gjorde helt om och började sin farliga väg tillbaka – hoppande som en hare härs och tvärs på de röda rutorna. Och han stapplade ut genom tältdörren, medan vi föllo i hvarandras armar af glädje och fröjd öfver vår lyckade list. Halfgråtande kom denne slutligen tillbaka och förtalte under bäfvan och jämmer, att de förhärdade knektarna redan tagit allt, som var värdt att tagas, hvarpå den store musikanten tungt gick öfver styr, skotade an med knän och armbågar och så småningom lyckades få sitt väldiga skrof upp i vinden. Ett undantag från den typiske gamle kaptenen ej hvad kärnan vidkommer, ty den hade ingen vank – utan i fråga om skalet, var kaptenen och chefen för sjunde kompaniet. Pålle var vid strålande humör såsom alltid, då han » hade allting fritt », och kamraterna sparade ej på välfägnaden utan persvaderade och hällde i utan återvändo. Men den som förstod halfkväden visa, det var Pang. » Vise fader, » svarade en röst med ännu mörkare timbre, » fyra män och tre barn äro nedsaltade