– Ja, det förstås, hon hade lungsot, men inte kunde någon anse att hon skulle dö så snart, för hon var raskare, än hon varit på länge just dagen förut, – sade hon suckande, och vände åter sina steg mot dörren. Men nu – oaktadt den ofrivilliga rysning Anna kände – väcktes ett oemotståndligt begär, att se de mystiska rummen, som den vidskepliga fru Gertrud ville tillägga en så olycksbådande betydelse, och fattande hennes arm, sade hon hastigt: – Min goda fru Gertrud, det är min innerliga önskan, att se den der gången; var så god och visa mig dem, eller öppna blott dörren, så går jag ensam. – Ensam skall då grefvinnan icke gå – sade fru Gertrud beslutsamt, bevekt af sin unga matmors afgörande ton, och gick till väggen midt emot. – Åhja, det är då midt på ljusa dagen solen skiner till och med upp nu, tror jag, – tillade hon, liksom för att lugna och uppmuntra sig sjelf, i det hon undansköt en af de nedersta taflorna, och tryckte på en liten, för Anna alldeles osynlig knapp i tapeten, hvarvid den smala dörren till en lång och temligen mörk gång tyst och hastigt öppnade sig; ett svagt ljus, som sken in ifrån andra ändan deraf, upplyste den blott till hälften och lemnade den närmaste delen deraf i fullkomligt mörker. Fru Gertrud fattade Annas hand, och båda två gingo tysta bredvid hvarandra. – Se så, nu kan grefvinnan sjelf se, att här icke finns något anmärkningsvärdt, – sade gumman, helt darrande på rösten, då hon med Anna, vid slutet af gången, inträdde i ett ljust, af solen – som nu verkligen sken fram genom molnen – upplyst galleri, med många fenster. – Det här,– fortfor hon, – är ett gammalt bibliothek, som aldrig begagnats, uppfyldt med latinska böcker, som ingen kan begripa, och som aldrig någon menniska rört på många herrans år, – tillade hon, helt lugnad af solljuset, och tittade ut genom fensterna.