Helge stapplade in i sitt rum, han slog emot en ställning, stötte armbågen och fick kalk på skörtet. Det skulle finnas en Sveriges Kommunikationer någonstans i hans låda — han mindes att han stoppat ned den i tanke att han kanske reste ut senare. Ja, sannerligen, där låg det gula häftet kvar. Det var se’n april, då Clary skulle resa — nu voro kanske tågtiderna ändrade. Sak samma — han bläddrade med ristande fingrar och letade i tabellerna. Där var det — tab. 7, Stockholm —Storlien. Persontåg från Centralen 8,50. Det var det tåg, som Yrsa farit med. Då var man i Sala 11,25 — herre gud, var det inte längre! — Men vidare: 10,10 — för sent, och så klockan ett — ja, det hann han, men det var ett rysligt tåg, en timma i Uppsala och en annan i Heby, ifall han såg rätt, linjer och siffror svängde och dinglade och hoppade ... Sala — i Sala klockan 8,23 — o, hvad det värkte i hufvudet! och pekfingret, som följde kolumnen, hoppade som för sig själf öfver sidan. Hvar bodde de? Tänk, redan i afton Skulle han telegrafera? — Nej. — Jo. — Nej. Här skulle för resten stå hoteller — jaha, fyra stycken: du Nord, Lilla hotellet, Privathotellet, Stadshotellet. Han måste sätta sig och sjönk ned i den enda läderstol, som återstod af herrmöblemanget. Då han lutade hufvudet bakåt med nacken mot den breda kanten, kylde det så skönt. Ögonen föllo samman, turlistan gled ned på golfvet och händerna sjönko från karmarna längs siddynorna. Så sträcktes benen som af sig själfva långsamt rätt ut och Bendel sof.