Emellertid hade jag hunnit se i tidningen att det pågår en stor utställning i Glaspalast. Av modern tysk konst har jag nästan ingenting sett, och jag gick dit. Lokalerna voro så kolossala, att den i verkligheten ganska talrika publiken nästan försvann i de många stora salarna. Jag beundrade nästan allt vad jag såg, men jag kan inte smickra mig med att vara någon konstkännare, och den oerhörda mängden av tavlor tröttade mig snart. Jag stod redan i begrepp att gå, men gjorde dock först en rond genom några av de mindre rummen. Och där blev jag plötsligt stående framför ett kvinnoporträtt. Det var ju »den grå damen». Ja, visst var det hon! Men i grande toilette, med ett juvelgnistrande halssmycke. Jag trodde mig se en furstinna, en drottning! Men visst var det hon – den saken fanns det intet tvivel om. Och nu, då jag kunde stå länge och se på det kära ansiktet, länge och ostörd, nu såg jag så klart vad jag ännu inte kunde eller vågade tro då, i Mörkeports ravelin på Kronborg: att det var Ellen Blücher. Ja, hon var det och ingen annan – ingen annan i världen! Hon är inte död, det var inte sant. Hon lever. Bakom mig hörde jag en dam säga halvhögt, på tyska: – Vacker är hon. Men ... Och en annan dam: – Ja, visst är hon vacker. Men ... De gingo vidare, och jag hörde inte mera. Först nu föll det mig in att slå upp i katalogen. »Arnold Porres: Porträtt av fru v. B. Tillhör doktor R. von Briemisch.» Hon lever. Hon lever kanske här i München! Och tillhör d:r R. von Briemisch ... — Halvblind av det starka solskenet gick jag genom Münchens gator, gick länge och på måfå, gick, jag vet inte vart – blind av solskenet eller av mina tårar, ty jag märkte plötsligt att jag gick på gatan och grät. (Senare samma dag.) Då jag satt vid kaffet efter middagen, som jag åt på en restaurang vid Karlsthor, fick jag en detektividé, visserligen av enklaste slag: jag bad att få se i en adresskalender.