Er silfverbröllopsqväll! Ej prydda borden, Ej facklors festglans, hjertat firar den. Du make, länge lef för fosterjorden, För hemmet båda — och för himmelen. Ett brunnsafsked. Sista glaset, sörjd af mången Hon, vår älskling, drack, Och åt skänkfrun sista gången Sade ljuft sitt tack. Klädd i hvitt — i hemlandsfärgen Som en ros i snö, Hon åt lunderna och bergen Nickar sitt adjö. Alla hennes vandring följa Der hon bort nu går. Uti fällda kalkar dölja Blommorna sin tår. Men med rosor nu på kinden Hon så glädtigt ler, Och den milda sommarvinden Afskedskyssen ger. Oskuld och behag bestråla Stigen, hvart hon går. Lätt i rosor kinden måla Hennes sexton år. Skönhet sig för hennes fägring Ödmjukt böjer ner, Tviflarn ser en himmelsk hägring, Bitterheten ler. Oberörd af verldens hvimmel, Blott med blicken för Dygd och skönhet och den himmel, Dit hon redan hör, Så hon kom, med samma sinne Bort hon sig beger. Sjung, min sång, ett himmelskt minne! Nu hon synns ej mer. Vid min älsklings sida. Vid min älsklings sida vill jag Drömma att jag sitter här, Rår ej för dock att mitt hjerta Tysta qval i djupet bär. Drömma vill jag, att hon frågar Om mitt dystra löje då. Himmelskt huld och ljuf hon lyssnar. Med en kyss jag svarar så: Derför att i vida verlden Du allen är sann och öm Och dock är du blott en skugga, Såsom denna dikt en dröm. Serenad till Helmi. Fjäriln på rosen drömmer, Stjernorna milda le, Flickan i kudden gömmer Lockarne. O! den som finge Lätt som en stråle gå, Nog hvart jag ginge Visste jag då. Till dig, hur lätt du drömde, Omärkt jag smög min gång, Bland dina blommor gömde In en sång. Skulle betrakta Stilla min väna vän, Kysste dig sakta, Flydde igen. Stjernan i natten brinner, Månen ur guldmoln lyss, Sången allen dig hinner, Sångarns kyss. Vagga på vågor, Tonernas vågor du! Himlar och lågor