Till dem hör synbarligen grefve Rantzau, och han betraktar det förmodligen som sin fulla rätt att rida. Tecknet skall bli uppfylldt. H. Och i dess famn kastas nu handlöst detta femtonåriga barn! Den store skådespelaren är en liten man, spädlemmad, med själ i hvarje nerv och uttryck i hvar muskels rörelse. tillägger han klagande. Nere från stranden skjuter en brygga, täckt af purpurrödt kläde, ut i Elben; längst ute står en hög äreport, hvaröfver den unge konungens och den unga drottningens initialer lysa i guld, förenade under en gyllene krona. – Enevold! Det röda betyder tapperhet och lidelse, det hvita är vett och blidhet. Mellan de två fönstren på sidoväggen står ett medikamentsskåp af mahogny och i dess närhet en chiffonnier, med nedfälld skrifklaff, därifrån en hvit dödskalle grinar mot de inträdande med sin tandlösa mun. Den gamle grefven ligger till sängs, och hans ansikte är blekt som det hvita linnet på kudden, där han hvilar under den höga sänghimmeln. – En nyttig lärdom, min käre kammarjunkare! Jag är med på allt, till och med att inskränka högadelns makt – på villkor att jag själf – som grefve, general eller människa, det är likgiltigt! Då är det förmånligare, att taga sitt parti – så har man åtminstone ryggen fri, he! I detsamma hörs en vagn komma rullande uppför gatan, stanna utanför trappan. Middagen serveras, enligt gammal sed, kl. 2 på dagen, och efteråt sitta far och son en stund i biblioteket, medan den unge röker sin pipa och den gamle, med snustobaksdosan uppslagen framför sig, lyssnar till hans berättelse. – Tack, tack! Då växer inom honom ett instinktlikt agg mot Holck, en hemlig ovilja mot den robusta hälsan, som tycks tåla allt. Lifläkaren är klädd i en bekväm nattrock och sträcker sig lättjefullt i värmen. Han är absolut likgiltig för allt mänskligt. – Det är min plikt att varna Ers M:t för följderna af ett alltför tygellöst lif! Struensee har lutat sig tillbaka i stolen och slutit ögonen. Ett ungdomslif i stämningar.