Det kom åter solsken i hennes blick och hon gjorde som han bad. Det märktes nog att han ämnade resa bort, ty packade koffertar och kappsäckar stodo utefter väggarna och på ena fönsterplattan vid bordet låg ett par pistoler, hvilket genast föll i ögonen på Fält. Du? » bröt far af helt häpen. » Var inte rädd, min pilt! » sade han och en skymt af löje drog öfver de härjade anletsdragen. » Bra, du, Bläsen! » » Frisken har inte talat sanning, jag sa ju det », berättade hon. Det är allt mera än en härifrån, som har sagt åt honom, men han bara säger: hvad ska det tjäna till? Och det var det verkligen. » Nej nej! » tillade han modlöst. Så hvit hals hon hade och hår sedan, ett tjockt, präktigt, nästan gnistrande hår! Vi betraktade den fagra taflan, tysta och betagna, och ännu en stund efter sedan den försvunnit för våra blickar, kände vi oss gripna af dess storartade fägring. » Åh Herre Gud en sådan olycka! » » Jag betalar ut kanske en hundrafemtio riksdaler, som jag kunnat slippa. Och så såg han på Lena, som ej tycktes ha lagt märke till moderns ord. Det har jag nästan glömt! Hon blef helt förskräckt, fjortonåringen. » Ser ni, jag är en människa jag ock, och har ett hjärta i bröstet. Och då var den korta vinterdagen slut. Säg barn! » Men där voro just ej många numera, som togo sig så hårdt däraf. Det var då sant! Men stursk och stor och hög var han då inte, det är orätt att säga, utan smidig och hal och vänlig, som en sådan karl skall och bör vara. Det blef en fröjdedag för Anna. Han begaf sig åter ut i stugan, plockade med ett och annat och tände så en lykta och gick ut till getterna. Hon dolde det bleka ansiktet i händerna och grät därute i sin lilla trädgård, i sitt lilla kära paradis, bland blomdoft och fågelkvitter. » Hm! » » Femti riksdaler I » utbrast mäster Per. Det var allt en treflig jänta, Anna, med sin röda mun och hvita tänder! » Det går opp och ner här i världen! » hade Mattses Erik sagt.