Men Pinan slapp han! Det höga spelets vinst var flera års straffarbete. Och ändå var inte hela frågan besvarad: vad skulle han göra? – Det fanns ännu någonting kvar, det levde ännu en stadig oro inom honom, där böljade en mörk sky utan former, han kunde inte se någonting klart – där hördes ett ivrigt sorlande, han hörde någonting, visste att det var något han skulle göra – vad var det? Han grubblade över detta som över någonting han glömt och måste dra sig till minnes. Saken låg färdig någonstans, men han kunde inte se den – ordet låg honom på tungan, men han kunde inte få fram det – tills det plötsligt en dag sprang upp – det liknade ingenting annat än minnet av en redan utförd, alldeles självklar handling, som lyckats förträffligt och var bara angenäm att komma ihåg – att hoppa över balkongen! Ja, det var ju det han visste genast han gick hit till den här cellen! Bara att springa rätt ut – och slå ner på stengolvet i dalens djup! Att ligga därnere död! Sova i lugn, aldrig pinad mer! Slut, färdig med livet, firad av Gud i himmelen som den förlorade och återkomne sonen! Minnet av denna död stod för honom natt och dag, han sög dess sötma girigt och kände sig plötsligt räddad till en jublande maktställning. Äntligen skulle han få göra detta! Det var inte att gå emot naturen, intet motstånd att med hårdnad vilja övervinna, då skulle han ha stannat vid motviljan mot döden och rädslan att bli mördad. Men han stannade inte, han trängde vidare liksom cirkellinjen växer in i sig själv, det var livsströmmen på djupet inom honom som gled in i dödstankens skugga och strävade att uppnå döden med samma oemotståndliga makt, varmed den låtit honom förnimma alla andra levnadens glupska begär. Det var livet själv inom honom, som längtade till döden. Han tänkte sig inte fri igen någon gång i framtiden. Det var inte så, att han hellre valde att stanna i fängelset – men så, att det för honom själv inte fanns något annat att välja än den stora dödens port, som kom allt närmare med sitt djupa mörker och sin stora vila.