Samma bostad. Leena-Kajsa håller på att städa rummet. Risto kommer utifrån. LEENA-KAJSA. Nå, där kommer han nu ändtligen. Gud vare lof. Vet du hvad som har händt här under tiden? RISTO. Barnen där ute på gården berättade mig det. Hvem hade kunnat ana något sådant? Hon var alldeles frisk, när jag gick hemifrån. LEENA-KAJSA. Menniskan vet ju inte när hennes stund är kommen. "I dag röd, i morgon död." Men må detta vara oss en varning, att vi inte bekymmerslöst bortkasta nådens dagar, utan noga betänka att: "som en ström vår tid förrinner; som en dröm vårt lif försvinner". RISTO. Ja, inte hade väl Johanna kunnat tänka att hon så snart skulle dö. Det är visst och sant. LEENA-KAJSA. Tyck inte illa vara. Risto, att jag säger det åt dig, men du hade inte bort lemna henne så där. RISTO. Jag ångrade det också strax jag fick höra hvad som hade händt. Men det kan nu mera inte hjelpas. Hvad som är skedt, är skedt. Johanna tog väl mycket illa vid sig öfver det? LEENA-KAJSA. Åh, inte särdeles. Hon yrade redan, när det berättades för henne. Hon fattade det visst knappast riktigt. RISTO. Det var åtminstone väl, det. LEENA-KAJSA. Men öfver väfven var hon i en ryslig ångest. Hon var alldeles förskräckligt rädd för fru Vörsky. RISTO. Ja, väfven, ja. Det var sant, det. Jaså, var hon i en sådan ångest öfver den? Nå, vi hade ju gerna kunnat låta bli att göra det, om man vetat det här. Men kunde hon inte begripa att vi inte sålde, utan bara pantsatte den? Hon var rädd för frun, sa' ni? Ja, jag kan tänka mig det. Johanna var fasligt lättskrämd och ängslades alltid i onödan öfver allt möjligt skräp. Hon var väl mycket ond på mig öfver det? LEENA-KAJSA. Inte så farligt ändå. Hon berömde dig just kort förut. Hon sa' att du ingen enda gång hade slagit eller pryglat henne som så mången annan man gör med sin hustru. RISTO.