Stor vedtrafve, fina klabbar, Sjelf är huggarn svag och orklös". Ännu skällde gråa hunden, Och ullsvansen gnällde flitigt, Holmgårds-vakten hördes klaga, Sittande på åkerrenen, Svängande sin svans mot jorden. Sade så nu Pohja-värden: "Fåfängt ej vår gråhund skäller, Gårdens sloköra ej drömmer, Orsakslöst han gnäller icke, Morrar ej mot skogens furur." Gick nu sjelf att se på gården, Kom på sista åkertäppan, Vid gårdstågets andra ända. Såg med ögonen åt sydvest, Vände hufvudet mot solen; Såg nu saken ganska tydlig, Hvarför gråa hunden skällde, Klagade den ädle hunden, Hvarför svarta svansen svängdes; Med en målad släda kör man, Far om Simoholmen landvärts, Seglar med ett väldigt fartyg, Sjövarts, utom Lempiviken. Men nu sjelfva Pohja-värden Snart i stugan sig begifver, Stiger i de täckta husen, Yttrar så ett ord och säger: "Fremmande nu till oss nalkas, Komma på det blåa hafvet". Pohja-dottera, Pohja-hustrun Skyndade nu ut på gården; Skådade åt stora fjärden, Vände hufvudet åt solen, Sade Pohja-gårds värdinnan: "Fremmande, som der nu färdas, Äro friare i antåg, Hvilken vill du ta, min dotter, Den som der i slädan åker, Ilar fram med målad släda, Far om Simoholmen landvärts, Han är Ilmarinen, smeden, Den evärdeliga hamrarn; Medför guld, hvad mössan rymmer, Har hattkupan full af silfver. Den der stora båten styrer, Seglar på det röda skeppet, Sjövarts utom Lempiviken, Är den gamle Wäinämöinen, Den evärdelige siarn; Medför penningar på skeppet, Hemtar skatter med sitt fartyg. Må du taga den, min dotter, Som för penningar på skeppet, Hemtar skatter med sitt fartyg; Mera rådfull är den gamle, Om mer rask den unge synes." Jungfrun sjelf ett ord nu sade: