Jag tror heller ej, att barnet under sådana omständigheter skulle hysa agg mot far eller mor, om än det under svedan tyckte sig finna, att » pappa är stygg »; kunde lika lätt hända, att det efter en kort besinning frivilligt bad pappa om förlåtelse och gaf löfte om bättring. Tror ej heller, att » aga skapat flere dåliga menniskor än smek »; går ännu längre och påstår, att en förnuftigt handhafd aga ej alstrat en enda dålig menniska, då deremot smek och klemighet i många fall äro grundorsaker till många förfelade existenser. Då » ungkarl », såsom han sjelf erkänner, ej eger erfarenhet i ttppfostringskonsten, är det i någon mån förlåtligt, att han kunnat framställa ett påstående sådant som ofvan vidrörda. Nog får han vid närmare besinning medgifva, att — om än agan såsom uppfostringsmedel af det ojemförligt stora antalet föräldrar handhafves kanske till större skada än gagn: principlöst, inkonseqvent etc. — det dock finnes föräldrar, som handhafva den rätt; och ej bör man bannlysa ett medel, som kan lända till välsignelse, derför att ett stort antal missbrukar det. Bättre då att undervisa och meddela råd åt dem, det vederbör, än att helt enkelt stämpla allt bruk deraf såsom brutalt och barbariskt. Till detta undervisande fordras dock erfarenhet, större än man såsom f. d. barn kan ega, för så vidt ej företaget skall bli omoget, då det förorsakar större skada än gagn. Det städse återkommande tadlandet af lärare eller lärarinna, som använder rottingen, liksom ock det af ett » gudskelof » åtföljda påståendet, att den försvunnit ur skolan, väcka hos skolans arbetare den tanken, att det är rent af fördömligt att använda den; och teoretiskt tyckes det, som vore det så. » Inte kan man slå någon lärdom i ett barn »; » inte är vägen genom ryggbastet den enda till barnens samveten och hjertan »! — Praktiskt sedt, torde dock rottingen ännu försvara sin plats inom skolans väggar, så länge barn från 3 0 — 5 0 olika uppfostringshärdar — och hurudana?