Han hade sitt hem där, sade han, och nu ville de rifva det. Det gamla stentornet är kanske inte någon favorit i den vackra, putsade nutidsstaden. Det är en fyrkantig, hög och smal byggnad af gråsten, och den är mäkta ful med sina små, trånga fönstergluggar. Ingen prydnad finnes på de grå väggarna eller i de skarpa hörnen, och öfver det hela ligger något hemskt och skrämmande. Det gamla huset liknar mycket kärntornet i en riddarborg; men som de flesta påstå, att det varit en kvarn, så saknar det äfven romantiskt värde. Men det är verkligen sant, att den stackars, lilla allegorien har sitt hem där. Jag vill nu berätta, hvilken snäll liten allegori han är, och jag tänker, att sedan har nog ingen hjärta att röra det gamla stentornet. Han vill hellre bo där än vare sig i residenset eller i rådhuset eller i elementarskolan. Han tycker mest om orappade murar och håller gärna sällskap med råttor och flädermöss. Denna allegori talar om snillet, om dess väsen och om dess inverkan på människan, som väl många, många allegorier gjort före den. Det vore fördenskull ej skäl att förtälja den, om den ej på samma gång läte oss veta mycket, som verkligen skett, om ej en af Ekeby kavaljerer vore hjälten däri, och om den ej berättade för oss om den sista olyckan, som öfvergick Ekeby På 1770-talet föddes i Tyskland den sedermera lärde och mångkunnige Kevenhüller. Han var son till en borggrefve och kunde hafva fått bo i höga slott och rida vid kejsarens sida, om han haft lust; men det hade han inte.