I luften låg en stämning av smältande drivisband. Dyningen klunkade dovt mot stranden. Annars var det tyst som i en stor grav. Blott en klockboj som klämtade till då och då långt ute i det ödsliga vita. Det var den andra dagen på ön, mot aftonen. Rabbe var i köket och språkade med Britta, men Tristan satt i stugan och packade upp sina effekter. — Det kröp fram två flaskor whisky ur hans kappsäck. Han ställde dem på bordet och såg fundersamt på dem. Därpå såg han ut genom fönstret. — Dimma, bara dimma! Han ryste och kände sig kuslig till mods. Och han letade i fickorna efter sin korkskruv, men fann den inte. Så gick han för att höra åt om mor Britta kunde låna en. Flaskorna voro försvunna, då han kom tillbaka. — Rabbe hade visst varit där och tagit dem. Han gick ut på trappan. Nere vid stranden skymtade en grå figur, och med detsamma hördes två skrällar av glas som sprang i kras mot stenarna och plumsade i vattnet. Tristan knöt nävarna och skalv i kroppen. Rabbe kom åter från stranden. Vid trappan stannade han, såg upp mot Tristan och sade lugnt: — Jag slog sönder dina flaskor. Här skall inte supas. Men det var som hans ord tuttat eld på en fyrverkeripjäs. Tristan snurrade runt där han stod, hoppade och fräste — och med ens tog han ett språng från trappan och flög med en svordom Rabbe rätt i strupen. — Tänker du bli min förmyndare! din ssssa ... De tumlade huvudstupa över varandra. Men Rabbe var hastigt åter på benen och ställde sig stor och stark i position. Tristan var dock icke att hejda. Han tog ny sats, han snodde sig som en raket runt sin långa motståndare och rev och spände och äntrade upp mot hans ansikte. Rabbe stod bredbent och stadig. Han lät luftattacken komma, han hjälpte rentav till att få den ännu mera i höjden. Följden blev att Tristan med ens snodde sig upp i tomma luften och kom sättande ned på alla fyra. Ty då sprang Rabbe åt sidan och tog inte lyra.