Den nymorgnade ser vanligen klart, och på samma gång Westerdahl fick blicken upp för afgrunden i sitt eget inre, förstod han hvad som föregick i hans närmaste närhet, mellan fru Maria och Linder; han såg, hvad Linder sjelf inte trodde, att det unga, friska, naiva hjertats beundran var förstådd, dess innerliga medlidande mer än anadt, och att de trofasta, barnsliga ögonens envisa fasthängande vid den så hårdt pröfvade qvinnan dag efter dag höll på att mot hennes vilja hypnotisera henne. frågade firmans nye chef. – Kära du, förlåt mig om jag är ogrannlaga, men hvarför ha ni alltid samma skära rosor och inga andra när ni fira födelsedagar, brölloppsdag och vid hvarje annan familjefest i edert hem? Denne unge man kunde sedan inte uthärda längre, hvarken i skolan eller staden, utan han gick ut ur läroverket, egnade sig åt praktiska värf och ljöt döden af brustet hjerta i en maskin elfva år derefter. När jag nu nedlägger pennan, känner jag ånyo att det inte ensamt varit af behof att utgjuta mitt hjerta för en man, från hvilken jag tagit det tillbaka, som jag skrifvit så mycken gallimathias. Utan henne skulle jag varit på fattigvården nu. – Vell fabbo ha tänntecker? Alla hjertan stodo på vid gafvel och Gustaf Ek kunde icke klaga på bristande öppenhet och förtroende i familjekretsen. – Kors i herrans namn! Jag vill aldrig vidare se detta glömdt af dig. Jag passade på i förrgår då du låg hemma och hade den svåra koliken Seså, gamle gosse! sa docenten. Om ett par minuter vände fru Maria åter ensam. – Jag kan, som sagdt, inte låna dig dem, ty jag har inte ett öre utöfver egna behof. Så ser ingen hustru på sin man utan att älska och vara viss om att älskas tillbaka. – Hm hm hm och det här sa doktor Linsén var «ingenting »? Ska du försöka göra dej te å gömma munstöcket för din egen Johan, hva? – Tillåt mig presentera! Jag anser Darberg lät höra en af sina mest belåtna grymtningar, men ville dock genomgå sitt pensum med den samvetsgrannhet, som alltid utmärkt honom i thy fall, och fortfor: