Medan hon satt så, gled hon själf in i stämningar, som hon försökte bekämpa, därför att hon instinktmässigt bäfvade för att dessa stämningar skulle drifva henne till att glida in i något oerhördt, oförutsedt — till att gifta sig med Saïd ben Ali utan att förstå honom och hans värld, endast därför att hennes fantasi sysslat med Saïd ben Ali så länge, att den helt och hållet fylldes af tanken på honom, och därför att detta Österland, som nu gled henne förbi, var som en bedårande, besnärjande dröm. Det var farligt, farligt detta viljelösa glidande mot något, som hon ej kunde helt omfatta som sitt, därför att det var så främmande och besynnerligt. Hon insåg, att det var farligt och försökte med all kraft hålla emot. Hon började bli sällskaplig, slöt sig till broderns och svägerskans engelska bekantskaper och satt långa stunder och talade med en gammal ståtlig, gråhårig engelsk öfverste, som vistats många år i Egypten och som njöt af att berätta henne om allt, som England uträttat i Egypten. Medan han talade, voro hennes allvarliga frågande ögon fästade på hans ansikte. Hon vågade ej låta sina blickar förirra sig till den högtidliga floden, till sandbankarna med de förunderliga fåglarna, de långnäbbade pelikanerna och tranorna och gamarna och de andra fåglarna, på hvilka hon inte visste något namn, som flockvis där sutto uppspetade, till stränderna med byarna inbäddade i palmskogar, till de rosenfärgade klipporna, den gula ökensanden med sina tåg af vaggande kameler. Såge hon dit, skulle hon åter börja glida. Hon ville förstå och lära något nytt och för henne väsentligt om detta gamla Österland, och i början satt hon med de strålande ögonen och den lätt rynkade pannan och hörde på hvad den vidtbereste, fint bildade mannen hade att berätta. Men snart började hon fråga och göra inkast. Månne verkligen allt detta, som England gjorde, var så välsignelsebringande för Egypten?