Det blåste kallt. Vi skramlade åter ned genom mörkt stämda byar, klämda mellan klipporna. Af de förnäma gamla marmorhusen i palmoch rosengårdar eller de nya grannlåtsvillorna, af vimlet och trängseln, som möter på färdvägarna norr och österut, sågs ej stort, människorna, där de arbetade på marken, tego trumpet. Då och då ströko vi förbi något gammalt rundt borgtorn med sina smala, långa gluggar stirrande på oss. Uppslungad öfver en otillgänglig svacka tronade gråmulet S. Maria, ett de inspärrade nunnornas hem, ofantligt som ett storstatsfängelse. Vi körde midt igenom yttergården utanför kyrkan, det enda lefvande som spordes var tre kvinnor på knä vid kors framför klostermuren. Sedan inträdde åter samma öfvergifvenhet på lif som nyss. Blott rader af masthöga slanor eller stänger, mellan hvilka linor spänts härs och tvärs, började växa fram i vår väg och gåfvo sysselsättning åt inbillningen, tills på en gång å ömse sidor om oss glimtade vatten och jag fann mig omsluten, till höger af Napoli-, till vänster af Salernogolfven, där sirenernas ö simmade, öfverraskande nära, i dag med sin hafssida pekande kallt mot bläcksvarta skyn. Vi åkte uppför en platå in på ett torg eller öppen plats. Ingen människa, ingen säng, intet glam eller stoj. I bakgrunden söderut reste sig det bjudande fjället Costanzo där en mäktig nordmannaborg späjar ut öfver sjön. Litet västerut liksom ramlade förfallna boningar utför klipporna åt Napolis golf, och från torget, där vi gjort halt, bar det också rätt ned i trånga pass mellan fuktgröna husmurar, ibland öfverspända af hvalf. Det var byn Termini. Af värdshus fanns ej ett spår. Ur en låg dörr vid platåranden tittade upp ett karlansikte, som nyfiket granskade oss, det visade sig vara byns handlande, villig att sälja ett glas af egen skörd.