I ett hus i ljusan låga? Endast hjertats gud, som gläds, När han jagar allesamman Från den tända vådeldsflamman Och för faran föga räds. Tror du vänskapen har felat? Nej, han blott preludier spelat Till en namnlös känslas qval. Flicka, i ditt unga sinne Lycklig var! och sent försvinne Drömmen om ditt ideal! Kung Carl den Nionde, en bister herre, Sträf som en kardborr i båd’ tal och svar, Fast uti handling han var mycket värre, En dag besöktes af ett äkta par: Det var tyskbagaren och hans madam, Som dristigt stego till hans nåde fram. «Hvad vill det folket?» sade kungen; «båda Se ut att komma ifrån ugnens glöd.» «Åt eders durchlaucht, mit verlof, vi knåda I hela stan det allerliebste bröd. Men — meine Frau» .. «Ack nej, min man, o ve! Må eders nåde dessa blånar se! Kakspaden dansar, vid ugnsrakans bränder, Uppå min rygg« — »O, det är eine noth!« «Min damastkofta af hans värda händer Inpudrad är med både mjöl och sot.« »Tyst, arge katze! gör dich ej besvär, Du lock från lock ryckt min peruk i sär.« »Nå väl,« sad kungen, »svårt min dom skall fällas: Emellan dem man tände opp i hast En brasa, och hvar en af dem skall ställas Så att, med kedjan omkring halsen fast, Den ena kan den andra draga ner I lågan, der du så hans durchlaucht ser!« Det blef en samling på Tyskbagarbergen, Dit svartklädd bagarn gick «mit seine fru.» Snart brasan lyste uti regnbågsfärgen, Och skilda voro genom den de tu. Men ingen länk i kedjan rördes — nej, De ropte åt hvarann: «o rör dig ej!» Som droppar två det äkta vif stod stilla, Och brasan värmde deras hjertan opp. »Förlåt mein hitze, meine liebchen lilla, Det tyska blut hat ein så brausend lopp!« »Ja, tyst! vi få väl talas vid igen I mindre vådlig posityr, min vän!«