Lars Werkö, professor emeritus, Stockholm Det är inte min avsikt att recensera den, bara citera några avsnitt som ett inlägg i debatten om läkarrollen. Det torde vara klart att behandlingen måste utgå från en diagnos om vad som felas patienten. Utöver den genomgående betoningen av patientens aktiva deltagande, autonomi och integritet, skulle jag vilja framhålla vad de skriver om familjens betydelse, sidorna 79-90 och 263-288. Det anser Anna-Karin Eklund, sedan i våras ordförande i Vårdförbundet: » I dag är ekonomiska ersättningar knutna till medicinsk behandling. Författarna påpekar vikten av att ta ställning till vem som skall leda teamet. Kravet på den kirurg som man väntar sig skall korrigera ett fel, eller med kniv avlägsna ett hot mot hälsan eller livet, är att kirurgen skall behärska kniven - och anatomin. Först vill jag påstå att det inte längre finns en läkarroll, utan flera. Det gör att man ofta glömmer bort att se till helheten, att patienten kan behöva andra insatser som ett team av personal från vården, apotek, socialtjänst och rehabilitering skulle kunna lösa. « » Nu är det dags att återigen stärka distriktssköterskans roll - inte för att det saknas läkare, utan för att just distriktssköterskan är den som kanske är bäst lämpad av alla inom vården att på bästa sätt arbeta med de nya utmaningarna och placera hela människan - inte bara patienten - i centrum. « De betonar att det också skall omfatta patienten. Ylva Johansson har också en stark tro på distriktssköterskan som den som skall lösa sjukvårdens problem: Det råder inget tvivel om att familjen och relationer inom den - och till den - spelar stor roll för sjukdomar och sjukdomsupplevelse. Det gäller också att slå vakt om patientens integritet: För att patienter skall få optimal vård idag, krävs ofta ett helhetsinriktat omhändertagande, där flera olika vårdyrkens kunnande utnyttjas och samordnas. « Medan boken på flera hundra sidor diskuterar allmänläkarens situation i dagens sjukvård under förändring, lyckas Vårdförbundet med konststycket att presentera sin syn på framtidens sjukvård utan att nämna läkare annat än i förbifarten: » I stället för att tänka i diagnoser, professioner och vårdavdelningar måste vårdpersonalen utgå från varje individs behov. « Enskilda allmänläkare både här hemma och i andra länder har uppfattat detta, men ingen har så konsekvent pläderat för att betrakta familjen som en viktig part när man skall hjälpa en patient med en säker eller osäker diagnos.