Ansgar svarade: »Är min gud den starkaste, då vet jag också, att de jättar, som skola bygga hans kyrka till en sal över hela jorden, måste vara så starka i vilja och tro, att de varken köpslå om gods eller lön. Och du själv är utvald att bli en av de jättarna, Härger. Det är undret, som du bad om. De vita kläderna vänta dig, och i morgon skall jag döpa dig.» Folket vände sig om för att se, vart skuggan pekade. Då visade det sig, att den sträckte sin spets just mot tomten framför Härgers eget hus. Härger stod tyst, och det var svårt att ana hans tankar. Han stred en hård strid, men under den klarnade de barkade dragen och blevo godare och fridsammare än förr. Slutligen gick han in i huset och hämtade sin forna skeppsyxa. »Gör ni som jag», rådde han. »Tag era yxor och följ mig över sjön till skogen! Natten är ljus, och vi skola söka ut det bästa virket till vår första kyrka.» Om jättar hade svingat yxorna, kunde de inte ha fällt och kvistat väldigare timmerträd än dem, som nu under de följande dygnen släpades över vattnet efter ekorna. Nästa afton blevo Härger och Frideborg döpta. Under stor glädje blev kyrkan slutligen fullbordad och invigd. Ansgar bjöd då farväl åt sin nya församling i det avlägsna Norden, och med sin vän Vitmar begynte han den långa återfärden. Flera Birkabor följde dem till fränder och bekanta, och överallt blevo de gästfritt mottagna. Teckning av Gunnar Hallström.Korset på Björkön. Men hemma i Birka öppnade Frideborg sina säckar och kistor för att skänka allt sitt åt de fattiga. Det fanns emellertid inga fattiga i det rika Birka, utan hon måste bestämma, att det skulle föras bort till andra, som bättre behövde hennes små gåvor. Likväl var där något, som Frideborg sparade och vakade över som över den dyrbaraste skatt. Det var det sista av det heliga vin, som ännu fanns kvar i krukan. Hon hällde det i en liten flaska och gömde den väl. »Droppa du det vinet i min mun, när min sista stund kommer», bad hon sin dotter, »om ingen andlig då är till hands här i staden.»