Och hon var väl då så förtrolig med henne, att hon ej var rädd? Gud är rättvis straffet uteblir icke. Att Rosenberg skulle ligga vintern över på Tistelön, det trodde hon lika säkert som att hon själv skulle kvarbliva där, och så obekant hon var med även den ringaste grad av självbehärskning, gav hon genom sin rörelse, sin rodnad och förlägenhet ganska tydligt till känna det deltagande, som hon erfor vid underrättelsen om motsatsen. Nu skola vi se till, att ni få taga supen på fisken, innan den kallnar. Mycket bättre än jag kunde hoppas. mumlade hon för sig själv i misslynt ton. Då fru Arnman såg klockan, denna skatt, som hennes gubbe så högt aktat och så sorgfälligt i alla skiften bevarat, såg den i sonens hand, brast den starka beklämning, som vilat över hennes bröst. Men jag ville ändå ge mig tillfreds, om bara kapten blev räddad! Tycker Arnman, att ett sådant uppförande är passande? Jag tänker icke anlita konsuln. Jag har innerligt bett:-, sade hon, att Gud skulle hålla sin hand över er, Birger! På ett brev fick Gabriella likväl icke höra slutet: det var endast sedan Birger och Erika ingått i sängkammaren som det åter framtogs och av Birger lästes högt för hans hustru: Blygsamheten tillslöt hennes läppar. Han tyckte det var så ljuvligt att somna och vakna vid böljornas skvalpande, och det lilla huset var byggt vid havet. Du känner, att allt är slut mellan mig och mitt forna rederi. Så obetydlig hans plats än är, skall han likväl veta skicka sig på ett sätt, som övertygar dem, han lever med, att också han har sitt värde och att han uppfostras till statens tjänare, icke till husets. Hon hade gått bort för att dölja sin rodnad, dölja sitt hjärtas rörelse: hon delade kanske de varma känslor, varav han brann. Ni skall åter ut i natt, hör jag! Vi, som är hemma, sköta nog huset. Hon ansåg den såsom bibehållen genom vana från hennes barndom och att däruti låg ingenting smickrande. Hon kände en tår i sitt öga, men det var ej smärtans eller förtrytelsens, vid föreställningen att Rosenberg möjligen kunde bliva fullt belåten med återseendet av Erika, nej, det var ångerns tår däröver, att hon velat finna själva Erika obetydlig i jämförelse med sig själv.