Men härigenom göres endast vägen i ordning för det goda och nyttiga. Våra egna och andras barn kunna vi få att under fruktan sitta bäfvande, darrande och gråtande i en vrå med den innerliga önskan att få springa bort, så långt vägen räcker. Och detta är godt; ty det onda hos dem bry tes och hindras i sin växt. Hos barn och ungdom kan härigenom verkas en yttre " dressyr ", på- minnande närmast om det gamla " drillandet af soldater ". Men det högsta goda är icke därmed vunnet, Det berättas, att man på högsta ort uttryckt sin förvåning öfver att ärkebiskop S. var så omtyckt af alla. Och en gång lar han ha blifvit tillspord, hur han bar sig åt för att bli så populär. " Det beror på ", svarade S. " att jag inte bär mig åt alls ". Däruti består den sanna naturligheten, att vi äro, hvad vi äro och låta andra, äfven våra barn och lärjungar, få vara, hvad de äro. Och därom kunna vi vara förvissade, att de lika väl veta, hvad vi äro, som att vi veta, hvad de äro. Det syns och märks nog, när de komma i penningeller annan förlägenhet eller då de komma för att få vår undervisning och hjälp. De veta ock, hvilka vi äro, när vi komma öfver dem med det tuktande ordet eller det tuktande riset, när så skall vara. I vanliga fall vilja de gärna vara naturliga i sitt förhållande till oss, hvarför skulle då vi vara onaturliga i vårt förhållande till dem? — Hvarför skulle vi med en min hindra dem därifrån? — Ja, hvarför ej uppmuntra dem därtill? — De ha " kvicksilfver " i kroppen, hvarför skulle de ej ha frihet att visa detta inför våra ögon, om de blott lära sig noga skilja mellan lek och arbete, rätt och orätt? — En mor är väl mor, fastän hon från morgon till kväll får vistas med och bland sina barn och inför dem lägga alla sina egenskaper i dagen. En far är väl far, fastän barnen på mångfaldigt sätt umgås med honom ute och inne, hemma och borta, emellanåt kanske på det mest enkla och kamratlika sätt. Den sanna naturligheten skingrar fruktan, väcker sympati, lifvar och muntrar till det goda.