Jag kunde nog inte avgöra om det var somaliska eller tungomål patienten talade. Mamman satt i yogaställning i slussen ut mot balkongen. Vad var det egentligen för möten, den där dagen på akuten? Men hur det var, så använde han mina verktyg. På den utmätta tiden - ofta kanske bara en kvart - skall en spegelbild uppfattas av en tid, en plats, en anda. En kniv var nämligen denna dag fäst vid hans turban. Var det avlastning som dottern egentligen ville ha? Men jag såg hur asfalten hade rämnat för detta förtappade stycke människa hos vilken kärleken till medmänniskan trots allt pyrde med en evig eld som aldrig, aldrig låter sig släckas. Växande, tunn yngling med infektion, som gått upp hastigt från säng och duschat - allt talade för en vanlig svimning. När den bilateralt goda viljan finns. Nära utgången såg jag en bår på vilken det låg en äldre kvinna från Somalia. Och jag bara längtade tillbaka till Afrika. Dottern verkade slutkörd. Jag började ordna med inläggningsjournal och med plats när han plötsligt sade: Lungröntgen var normal, liksom blodproven, men kvinnan hade en urinvägsinfektion. Han var som en nutidens Gösta Berling, ärrad som Marianne Sinclair. Men i det här läget var det lika bra att erbjuda en plats. Nog kunde det, om något, driva en somaliska till tungomålstalande? Kaposis sarkom? ». Jovisst, det gjorde mycket ont när hon kissade. Ingen syntes. Jag tittade på benen. Dottern, en yngre upplaga av sin mor, dök upp från intet. Vi kom överens. Nu var de infekterade också. Vad förmår den jäktade läkaren på akuten fånga upp av det som ligger bakom det som synes ske? Hur skulle jag kunna få veta det? Pappan, sikhen, stod ståtlig med turban i himmelsblått och ett vitt skägg som gick ner till naveln. Kvinnan låg helt lugnt. Och i sängen låg källan till oron: den lille turbanklädde sikhen, en pubertetsyngling med vattkoppor, små blåsor på bålen med klart innehåll på rodnad botten. Vad hade han gjort? Kvinnan låg insvept i stora vackra, färgglada tygstycken och ett guldbroderat dito svept om huvudet.