Denna beständiga otillfredshet gjorde honom gammal i förtid. Det fanns verkligen inte mycket kvar hos honom av den unge, glade riddar Solsken, som på sin tid hade gift sig med den omtalade skönheten Marianne Sinclaire. En god del av sin ungdoms strålande humör torde han ha mistat, då Marianne dog efter bara ett års äktenskap. Hans andra gifte, med den rika fröken Wachthausen från Kymmelsta, hade varit ett resonemangsparti, och den hustrun kunde inte hålla borta hans förtärande längtan. Men den forna starka livsglädjen skulle säkert ha kommit tillbaka, om han bara hade ägt en son. Med honom skulle han ha dragit på jakt eller företagit långa fisketurer. Liksom i sin lustiga ungdom skulle han än en gång ha gett sig ut på dagslånga resor för att få dansa en natt. Nu däremot gick han omkring i sitt hus, uttråkad av allt detta ömtåliga, småsinnade, kvinnfolksaktiga, som ständigt mötte honom. Just på den tiden, då baron Adrians hjärta höll på att stelna till ohjälplig hårdhet, hände det sig emellertid, att hans bror Göran, en eländig, föraktad landstrykare, som hade råkat i fiendskap med hela sin familj, kom körande fram till stora ingången på Hedeby. Detta var något oerhört. Vid andra av traktens herrgårdar brukade denna underliga, förkomna människa, som levde bland tattare och hästskojare och var gift med en skojartös, rätt ofta visa sig med sin smutsiga vagn, fylld av trasor, ungar och alla slags stinkande bylten, för att byta hästar eller köpa upp lump. Men aldrig förr hade det hänt, att han hade vågat sig fram till broderns dörr. Det är inte lätt att säga i vilken grad det liv, som Göran Löwensköld hade fört, hade utplånat det förflutna ur hans minne.