De utgör majoriteten av de patienter som opereras på länsdelsoch privatklinik (51 respektive 56 procent). En genomgång av det nationella höftprotestregister tyder på att det är några faktorer som spelar särskild roll: Vi vet dock att variationen mellan sjukhus är stor. Motsvarande andel på länsrespektive region-universitetssjukhus är 42 respektive 32 procent. Patientmix och kirurgisk kompetens avgörande Vi har därför i denna analys valt att studera perioden 1992-2004. Relativt sett opererar vi också allt fler patienter med primär artros, vilket borde minska risken för luxation. Tendenserna är oroande och har föranlett en djupare analys på basen av de data som finns tillgängliga i registret. Det händer också att luxationer som reponeras på en akutmottagning ofta inte blir registrerade. Främre snitt i sidoläge har också blivit vanligare och ökat med ca 10 procent under perioden. Kvinnligt kön innebär ökad risk också som enskild faktor i regressionsanalysen, men konfidensintervallet är relativt brett (riskökning = 1,21; Majoriteten av dessa patienter opereras dock med en halvplastik som registreras i ett separat register och inte berörs av vår analys. Möjligen kan detta förklaras av att den aktuella stammen har en relativt ofördelaktig halsgeometri. Generellt sett ökade den relativa risken för omoperation med 7 procent per år (Tabell I). Detta har skett trots att förändringar i patientdemografi och val av kirurgisk teknik borde ha inneburit det omvända. Från 1992 till 2004 steg den relativa andelen av patienter med primär artros med 20 procentenheter, från 61 till 81 procent (Figur 2). Hedlund och medarbetare [4] visade att för varje tiotal utförda operationer minskade risken för luxation med 50 procent. En annan möjlig förklaring till ökad incidens av omoperation på grund av luxation skulle kunna vara att allt fler patienter med höftfraktur får primärprotes. Denna skillnad i patientsammansättning kan delvis förklara det gynnsamma utfallet för länsdelssjukhusen. Vår hypotes är att andra faktorer som ökande prestationskrav och otillräcklig handledning och utbildning av blivande ortopedspecialister kan spela en roll och bör undersökas närmare. En omoperation är mer tekniskt komplicerad än en primäroperation. Till skillnad från universitetsoch framför allt länssjukhusen har man färre läkare under utbildning.