I fagra marken vida; Och bien tyngsta sysslan ha, Att af de blomster honung dra, Som dem i dälden bida; När djuren, af en innig brunst, Hos sina qvinnor söka gunst, Och utaf kärlek ryta, – Samt spegla sig af uppblåst mod, Vid hafvets strand och stolta flod, Der de sin älskog syta: Då ser man, hvi, helst par om par, Ju allt, hvad lif och anda har, Följs åt i luft och skogar; Hvi blommor vexla blad om blad; Hvi gräset, under regnets bad, Sig kärligt sammanfogar. Då är det lätt, att understå Hvad helst Naturen syftar på, Med sådant spel och smicker; Hvad eld, när solen sjelf på nytt Sin vänas bleka hy förbytt, I blod och ådror sticker. Skäl öfver skäl, J kära Två, All verldens fotspår eftertrå, Och upp med Våren lefva! Nu – lycka till långt mera godt, Än åt allt brudfolk blifvit spådt, Se’n första bruden Eva! LANDTLEFVERNETS LJUFLIGHET. Är dock fåfängt allt, allt fåfängt uppå jorden? Hvad kan oss då här ett sannskyldt nöje ge? Ingen för besvär ännu är friad vorden; Hvad har fordom skett, som icke än kan ske? Höghet kan en ej, ej rikdom båta; Under gyllen duk man sorgse hjerta bär; Hvarken gagnar le, ej eller gråta: Fåfängt, fåfängt allt, båd’ gråt och löje, är. Men att jag mig dock utaf min del må glädja, Vandrar jag min väg och söker enslighet: Ensligheten kan min frihet mig tillstädja; Frihet föder ro och dödar all förtret. Nöjet är för allt en himmelsk gåfva, Dock kan ingen nöjd förutan frihet bo: Frihet endast kan oss nöje lofva; Nöjet endast kan i frid och frihet gro. Ack! hvad rolighet, på gröna tufvor sittja, Och på bygden bo och bli bland åkermän; Nyttja lyckans lån och nöjets dammar vittja, Berga årets frukt och mångfaldt få igen! Der kan man sin sorg vid plogen glömma,