* ” Tartuffe ” har sedan ofvanst&amp;ende skrefs visats i Stockholm.blandade i högen af dilettanttäflor och elevarbeten uppe på “ föreningarne “. * Men, invänder man, en gång om året borde väl ändå det allra bästa som målas eller som modelleras vara att se i rikets hufvudstad, och det vore på hösten, då staten inbjuder alla konstnärer till täflan om att få sina. arbeten köpta af museet. Det borde väl vara målarens högsta önskan att få sin tafla att stanna på museiväggen som prof på den insats, han förmått göra i fosterlandets konst. Äf-ven om staten skulle betala mindre än hvad enskilde mece nater förmå — det gör till exempel franska staten, — så borde väl äran att få sälja till kommunen uppväga skilnaden i priset. Ja, så tycker man. Men svenska staten, som årligen köper in konstverk, går dervid till väga på ett ganska underligt sätt. I stället för att välja bland allt, som ställes ut, och tE^ga det bästa deraf — franska staten gör hvarje år en razzia på salongen och förekommer oftast de privatpersoner, som spekulera på konstverken — så bjuda vi konstnärerna att på bestämd dag lemna in de konstverk, som de äro hågade att aflåta till museet. Dessa konstverk ställas då upp till allmänt beskådande och utgöras af ett par ungdomsarbeten, af några danska eller norska taflor och af ett par dilettanttaflor, hvilka naturligtvis ej sky att tränga sig upp på museet, kanske derför att der finnes åtskilligt förut af samma s&amp;g. Bland de insända konstverken utväljas de, som anses bäst och hvilkas pris ej är allt för högt. Inga andra taflor, som målats i riket komma i fråga att inköpas af staten, vore de än aldrig så goda. Det är sällan en mästare bryr sig om att skicka en tafla till museets inköp. Han har den ofta bestäld af någon enskild person eller får han sälja den i utlandet, der han bor.