Med brysk hänsynslöshet och fräckt lögnaktiga uppgifter förmådde revolutionsregeringen Bourbonerna att vika ur landet; det var ett spöklikt tåg liksom av skuggor ur det förflutna. Den 12 augusti 1830 inskeppade sig Karl X och hans hov i Gherbourg med destination till det England, som han nyss trotsat i sin strävan att öppna nya koloniala banor för sitt otacksamma franska fädernesland. Som hans eftermäle må trots allt stå ett ord av de la Gorce: han avlägsnade sig som en fattig man, men han lämnade efter sig ett Frankrike i rikedom. En ny dag bräckte för landet, men icke i den radikala republikens tecken, såsom blusmännen på barrikaderna hoppats, utan till de handlande och vandlande oppositionella parlamentarikernas favör. Visserligen fingo parisarna njuta av att se hertig Ludvig Filip av Orleans hylla trikoloren; men att hans hjärta var långt borta från drömmarna om inre jämlikhet och yttre bragd, skulle inom kort över hövan bliva fulltygat.ETT FOLKS ÅTERUPPSTÅNDELSE AV S. NEANDER NILSSON Det berättas, att under de tider, då turkarna ännu innehade herradömet över hela den nordafrikanska kusten mellan Tunis och Egypten, brukade de fromt bedja till Allah: » Store Gud, låt araberna i Afrika i evighet vara oeniga, så att det på det sättet blir oss lättare att från Höga Porten regera över Libyen! » Detta är samma tanke, som vi möta i romarnas bekanta gamla visdomsord divide et impera, vilket rätt översatt ungefär bör betyda: oenighet mellan underkuvade folk är det första villkoret för härskarfolkets absoluta övermakt. Därmed är också den magiska formel given, enligt vilken alla kolonialpolitiska spörsmål sedan tidernas morgon ha blivit lösta. När turkarna i det sammanhanget talade om » araberna », så visar detta emellertid, att de skattade åt samma villfarelse, som alla erövrarfolk i dessa trakter ha hemfallit åt och för vilken de så dyrt ha fått betala bot.