Men så kan man fråga, om villkoren för erhållande av förbättringsoch nybyggnadsbidrag verkligen är så förståndigt utformade. Jag ska be att få ge författarn ett exempel. För att få ombyggnadsbidrag till källare måste den byggas under huset. Gör man inte det, ja, då får man ingenting. Men nu händer det ju, att många stugor ligger på berg, i synnerhet här på Västkusten med dess klippnatur, och där blir det alldeles för dyrt att spränga ner en källare i berget. Ja, där står man utan möjlighet att få hjälp. Kan nu detta verkligen vara rätt? Huvudsaken är ju inte, att det byggs efter en enda schablon, utan att man får ordentliga, hygieniskt tillfredsställande bostäder. Särskilt för de mest behövande. Om sedan avvikelser förekommer, beroende på naturförhållanden och dylikt, skall då dylikt göra en stor plan om intet? Och fråga är, om inte det individuella ansvaret och initiativet, som doktorn nyss berörde, just genom dylika statens snäva bestämmelser dödas. Jag tror, att det är en synpunkt, som inte kan eller bör förbises. Och här på Västkusten tror jag, man är mycket känslig på den punkten. Man är van att både bygga och leva efter sitt eget huvud, det har fattigdomen sen länge tvingat folket till, det har räddat dem i många svåra lägen, och det är därför djupt rotat. Att denna belysning av bygd och folk gjorde mig nyfiken att få titta in lite grann både i gårdar och själar säger sig självt. Nå! Vi kommo längre upp i skogen till en by på den höga, nipliknande strandkanten av en forsande älv, där gyllene timmer dansade fram under skogen, alldeles som i en Norrlandsälv, fast proportionerna voro mindre. Några gårdar, ett par röda, ett par grå, allesammans med grå, förfallna, lutande uthusbyggnader. Det hela såg verkligen både fattigt och förfallet ut.