Pängar? Jo — det hade han. Det vill säga, han var ju ännu omyndig. Men efter modern fanns en liten summa på tusen eller femtonhundra kronor. Det hade visst ursprungligen varit något mer, men man hade dragit af några hundraden under årens lopp för hans omkostnader. Och nu, skulle icke månntro fadern gärna gifva honom, icke allt men hälften — eller bara tredjedelen, så mycket att han fick till biljetten? Jo, säkert. Efter denna kuschande motgång, detta felslagna hopp, borde han vara glad, få honom ur huset. Isynnerhet då han insåg att det ännu skulle dröja länge innan Helge kunde förtjäna något. Var det så allvarligt? Ja, ja, ja. Den bleka strålen ville naturligtvis börja lysa igen och skimra bedrägligt öfver förhoppningarna, men det skulle icke tjäna till något — han visste så säkert som sutte han med i rummet under Medusas skeppsbrott och lyssnade till häradshöfdingen vid chiffonjéklaffen, att icke ett öre fanns för dem efter procentaren. Att de — eller att han kunnat tro någonsin något annat! Ett bländadt fårhufvud hade han varit hela tiden, och det kulminerade sannerligen i går vid den vulgära festen, där han drack sig döddrucken vid sjutton år! Men nu var han vaken och nykter och klar, ja, han var icke samma Helge som bara för några timmar sedan. Han var en annan, en ny Helge Bendel, som skulle veta att ta sitt öde i egen hand och gå ut och bort och blifva något eller kanske gå under — men, i alla fall