sällskap i stället. Jag är alldeles för trött, för att börja med några uppackningsbestyr. Men OLOF. IVAR. snäckor. (Gertrud, Valborg, Ivar gå till höger 1). Kom och sätt dig här, Olof. Jag har någonOLOF. HILMA. Jag följer med Gertrud: hon har lofvat mig ting att säga dig. Någonting särskildt? 2). Jaså, du Lisen. Vill du vara snäll och se till så att packningsvecken gå ur. Ja, någonting särskildt.(Lisen kommer från höger HILMA. att Gertrud hänger upp sin blå sidenklädning, LISEN. OLOF. Ja ha, jaha, genast.. (går till höger 1). Hvad har moster att säga mig? Du vet, Olof, att vi alltid betraktat dig som Också är jag öfvertygad, att du som HILMA. vår son. son med glädje skall emottaga den nyhet jag har att meddela dig. OLOF. HILMA. OLOF. Hvilken. nyhet? Gertrud är förlofvad. Gertrud! Det är det får inte vara sant! Och hvarför inte? HILMA. OLOF. Det vet moster mer än väl. Nej, det vet jag inte. HILMA (lugnt). OLOF. jag älska hvarandra och att hon lofvat blifva min? Min kära gosse, sådana der barnsligheter HILMA. Jaså, moster vet således inte, att Gertrud och förekomma ju ofta emellan kusiner, som äro uppfostrade tillsammans. Barnsligheter! OLOF. ton år. Ja, hvad annat? Du är tjugufyra, hon sjutOLOF. HILMA. förhoppningar, gjorde moster mig den äran att HILMA. OLOF. När jag i våras talade med moster om mina anse dem för någonting mer än barnsligheter. Det är möjligt men nu är inte då. Såå! Tror inte moster att jag förstår! Så länge jag ansågs som rik, blundade moster för mitt tycke. Men nu, nu, när hela mitt kapital är jag sjelf, när mina räntor endast utgöras af »barnsligheten», ja, till och med uppmuntrade min heder, min varma kärlek, min arbetskraft och möjliga duglighet, då ämnar moster kasta ligt stängsel! undan mig, som man kastar undan ett besvärHILMA.