mannen trångt om hjärtat; det var ändå » Teet är serveradt! » Fina öppnade ceretuDgt att vara fattig och nödgas anlita anmoniöst dörrarna till matsalen, det var hendras hjälp — ofta ovilligt gifven — men i nes lilla krigslist att öfverrumpla sin husnästa ögonblick tog hans ungdomliga hoppfullhet bonde och första aftonen förskaffa den reåter öfverhand. Om blott vår Herre förlä- sande en varm kvällsvard, ty inom den gamnade hälsa och krafter, så kunde han nog la jungfruns osympatiska yttre klappade ett en dag återgälda det, som professorn nu lade särdeles varmt och ömt hjärta. ut för honom, ja, kanske den gamle herrn Om professorn genomskådade henne, teg framdeles skulle vara glad öfver att hafva han emellertid och bjöd med en gest stuhjälpt honom på väg. denten att stiga in; där i det fulla lampljuHan nickade och smålog af inre belåtenset betraktade han sedan uppmärksamt den het. Sedan kom jungfru Fina med en korg unge främlingens fina, intelligenta ansikte för hans linne och strumpor, en liten hylla med den kloka, tänkande pannan, det blonda slog han själf upp, och därunder arrangerahåret och de kloka ögonen; han såg nästan ut des ett gammalt gardindraperi, som förträffsom ett barn. Skulle väl en sådan där liten ligt skymde hans anspråkslösa garderob. Jungfröken, mors gullgris, en gång blifva en man frun riktigt slog ihop händerna af förtjussom dugde till något — det trodde han icke ning, hon hade aldrig trott, att en ung herre stort på, och det satiriska löjet, som alltid skulle vara » så snäll med hammare ooh nubb, » låg så nära, spred sig åter kring munnen. som hon uttryckte sig. Knut Berg var van Professor Wiuter kunde vara briljant älskatt begagna sig af till buds stående resurser, värd och utomordentligt intressant, när han och rådlös var han aldrig; bakom det flickville, men han kunde också vara kyligt otrefaktigt finhyllta ansiktet dolde sig en sällspordt lig som ett majestätiskt isberg, det fick stufast vilja i förening med det mest förnöjdenten vidkännas denna första kväll, och öfsamma lynne.