Daniel hade satt på sig en sådan där min, som påminner mig om Mene, mene tekel ufarsin. Men jag blev rakt inte så skrämd, som jag skulle ha blivit för ett par månader sedan. För det första hade jag inte sjungit högt, utan bara gnolat, och för det andra så kan man göra värre än att sjunga ett par rader ur en gammal visa, då solen skiner och musiken dundrar och hela världen har fått nytt liv. I barnkammarn hos morbror Oriels natten mellan påskafton och påskdagen. (Jag kan omöjligt sova i natt, utan jag har tänt ljus och ska försöka skriva i dagboken. Jag blir kanske lugnare, när jag har fått teckna opp det, som jag ligger och tänker på.) Vi har varit hos justitierådet B:s i dag och firat påskafton. Morbror Oriels brukar visst alltid äta sina påskägg där, och nu fick Daniel och jag naturligtvis följa med. Jag skulle allt helst ha stannat hemma, därför att jag visste, att jag skulle få tråkigt. Justitierådet B:s har två barn, Arvid och Marianne, men de är jämnåriga med Elin och Allan, och någon flicka eller gosse av min ålder fanns det nog inte med på bjudningen. Jag tror bestämt inte, att det finns någon fjortonåring mer än jag i hela Stockholm. Men moster sa, att det kunde inte komma i fråga, att jag finge hålla mig undan. Då skulle tant Maria bli stött, hon, som alltid var så vänlig emot mig, och så gick jag med förstås. Tråkigt hade jag nog, i synnerhet i början. Jag visste inte riktigt var jag skulle göra av mig. Inte var det roligt att sitta med småbarnen i barnkammarn och klä på dockor eller ställa opp tennsoldater, utan jag stannade i förmaket hos de stora. Men där hade jag hela tiden en känsla av att jag var i vägen och att de helst ville bli av med mig. Det var inte så värst mycket gäster bjudna. I soffan bredvid moster satt gamla fru T., fru B:s mor, som har vita kanonlockar kring pannan och är så vacker, att jag gärna sutte och såge på henne hur länge som helst. Ett par andra fruar satt också med vid divanbordet, men jag fick aldrig riktigt reda på vad de hette.