Offenbachs första och bästa skede representeras på denna lilla scen af operetten, hvaraf vi hoppas &gt;N: o 66 » mätte efterföljas af flera andra i samma älskliga anda, såsom t. ex. » Fritz och Lisa », » La mariage aux lanternes », » La rose de S: tFlour », » Chanson de Fottunis », » Le Violoneux » etc. etc. Offenbach är här fin och graciös, de små tyrolieuner, som finnas i dessa små stycken, sprida öfver dem ett visst tro-hjertadt schweiziskt behag, lif * och lust saknas ej, men grinet och råheten, parodien och obsceniteten fattas ännu totalt. Offenbachs talang var då ännu ej forcerad, dessa små operetter likna vårblommor, enkla och konstlösa, men innerligt täcka och behagfulla. M. Laurencin har i » N: o 66 » hittat på en liten rolig händelse: den unge Tyrolaren Fritz har dragit en lott, N: o 66, som vinner hufvudvinsten på ett lotteri, är af denna glada anledning i sjunde himmelen, kan dock dess värre ej bara sin lycka utan förskjuter lilla Gretchy, lilla kärestan, och börjar lefva lifvet; men ack! vänder man upp och ned på 66 blir det 99, och det är 99, han vunnit och dermed — ingenting. Adieu mon plaisir! Förtret, ånger, sorg och — blygsel. Hans vänliga grannar trösta honom dock så godt de kunna, lilla Gretchy, tagen till nåder, gör dito dito med den effekt att allt slutar i rosenrödt. Näpen, täck och melodiös leker Offenbachs musik med detta ämne, små känslofulla romanser, små glada och pigga visor, en charmant tyrolienne främst att nämna. Vi hafva aldrig besökt Folkteatern och veta ej ens hvar den ligger, om på Söder eller Kungsholmen, men vi ha hört de utförande i denna operett berömmas, enligtprogrâmmet » Affischen »: damer Ulfsax och Lagerström, hr Textorius. I Paris gafs » La Soixante-six * f. f. g.