— Ja nu får I ursäkta att kaffet ä kallt, men I stog rakt inte te å väcka. — Spelar inge piano, sade Karlsson, men nu ä vi hungriga. Du Sjöblom, ä vi inte hungriga? Hva säjer du om en dragnagel å lite käkrunkning? Har ni mat? Ni sitter väl inte på vatten å bröd häller! — Ja si hade ja vetat å detta här — men nåra kalla strömmingar å smör å brö finns ju allti. — Strömmingar, just dä ja! Ja har förbanne mej inte ätet strömming på åtta år. Öl finns inte förstås, har ni svagdricka? — Näe, men en slurk mjölk — Stopp å belägg! Mjölk, nä dä får en sån hälsinges barnsmak i mun utå. Nåja, vi reder oss mä nubben, å kallt kaffe te dä, dä inte kattlort. Å sen kojar vi. Purra oss i ottan, för vi ska in å si ätter hva Norrteljeborna tål. Tvåan går tebaks i morn, den vi kom mä. Ja har ju för räxten ingenting å göra här, när Söderbom ä borta, sade Karlsson och gäspade. — Jo, ja ska väcka så ordentligt så! Karlsson grinade. Ja när hon vill bli åf mä oss, tacka faen för dä! Båten går klocka 10, så dä behöfs ingen svinotta. Kristin dukade fram den frugala kvällsvarden, bäddade åt Sjöblom, tog godnatt och försvann på kammarn. En lång stund lyssnade hon på hur de slamrade med knifvar och tallrikar, skålade och skrattade, men så tystnade det ändtligen och fridens ande hägnade åter Söderboms tjäll. Vid 9-tiden väckte Kristin sina gäster: — Nu ska ja tala om nyheter. Söderbom telefonerade te handlarn för en stund sen, att han hade sport åf styrman på Fyran att Agust var hitkommen. Han hade skullt gå te Östhammar mä fortischen å salt annars — å plank — men nu kommer han in hit i förbifarten på ett dygn, så I får språkas ve. Han trodde han skulle kunna va här te natten, om vind får stå som han står. I ska välan ha en bit te frukost?