Men »änglahälsningen» i S:t Lorenzi kyrka, den kostbara skänk, som sväfvar under dess hvalf, den gäller icke dig; och det Nya Jerusalem, som du framtrollat och hvars gyllene torn och portar glimma högt i S:t Lorenzi hvälfda kor, det är förvisso tillslutet för dig, du vanärade! Bedragarens och förfalskarens brännmärke glöder eldrödt på din kind. Det utplånas aldrig. Skada, skada, Veit Stoos; du är dock en härlig konstnär, äfven du. Och om än ditt namn är höljdt af evig skam, så är dock din sänkta panna likväl kysst af konstens genius, och äfven din graf skall siras af ek och lager. Men i Bratwurstglöcklein får du sitta allena, utan sällskap. Nürnbergs borgare beundra din skickliga knif, men sky din person. Framom hörnet viker nu en annan man. Hans gång är tung, hans breda rygg är knotig och böjd, hans nakna armar seniga, hans allvarliga ansikte groft; men den höga pannan bär snillets stämpel, den fast slutna munnen vittnar om stor kraft, ögonen äro klara och lifliga, och gråsprängdt skägg når från öra till öra rundt om den skägglösa hakan. Också han bär en hufva, men af annan form. Du skulle tro det vara en bagarmössa, så hvit är den af kalkstoft, så hvit är hela mannen, hans bara hals, hans nakna armar och stora, löst hängande blusklädnad. En bagare, han! Han, som bor där borta midt emot den stolta rådhusbyggnaden i det sköna huset med den härliga gården, en gård omsluten rundt om af spetsbågshvalf. Han en bagare! Nej, med större ära bär han sin stofthvita arbetsklädnad. Du skall snart med mig gå tillbaka till Lorenzokyrkan.