Frasse Gyllenhjelm, den olyckligaste av alla olyckliga fångar, sitter härinne i bojor och järn, tio alnar inunder jord ibland de vilda djur och drakar, det är han färdig att svära på, den föreställningen om fängelset har vuxit fast i folksjälen med all dess känslosamma medömkan för de människor, som över huvud taget bli straffade. Att sitta innespärrad i en bur, så klagar fången, o jag arma djur – däri ligger det oerhörda, som romantiken aldrig kan försona sig med! Jag haver mördat ett barn för dig, men det kunde du väl ha förlåtit mig – så enkelt löses den rättskonflikten! På den breda, slippriga grunden av dessa begrepp växer förbrytarens hela föreställningsvärld, däröver kan han inte höja sig. Olyckligast är fången av alla jordebarn, han var fattig, han måste stjäla, o tårars värld! Förtröstansfullt går han till Gud i himmelen, precis sådan han är ska han förlåtas, utan kamp, med bara en slapp smekning av Gud – och då skall uppenbaras vad ädel själ i fången satt – men den förbannade domaren, nu blir det hans tur att lida, nerkastad i helvetet för sin grymhets skull! Det är folkföreställningen, sådan den blivit fördärvad av romantikens dunst. Den känner inte någon individens ansvarighet för egna handlingar, känner i djupet, under alla lösa ord, endast den förnuftslösa naturrätten att vara allting och göra allting för sin egen skull, den yttre makt som hindrar och som kräver jagets underordnande är grym som domaren, hård som bojornas järn och mörk som cellen tio alnar under jorden, uppfylld av vilda djur och drakar. Frasse känner det i djupet av sin själ – det som hindrat honom att leva fritt sitt liv så som han ville, i vilken person detta hinder än må ha uppträtt, fientligt har det rest sig som den grymma ondskan själv emot hans eget dyra jag.