Även här är författaren till berättelsen en figur i själva berättelsen och temat är denna berättelses tillblivelse: en legendariskt framgångsrik kvinna i finansvärlden som gett en författare i uppdrag att skriva en bok om henne, reser till Spanien där författaren sitter och skriver på just denna bok … Ett liknande perspektiv med iakttagande själviakttagare finner man hos en av de mest omstridda författarna i den tyska samtidslitteraturen, Botho Strauss (1944-) som i 38 episoder i Wohnen Dämmern Lügen (1994) skildrar en privatlivets dramatik, en inre verklighet full av känsloförvecklingar. Nazismen, fadersupproret, studentrörelsen, öst-väst-problematiken liksom Förbundsrepublikens och DDR:s fyrtioåriga historia är för den riktigt sena nittiotalsgenerationen inget annat än ett slags en bygglåda full med textidéer. Med det politiska högerbudskapet i sin skrift inrangerar sig Strauss närmast i en tänkarräcka av antidemokrater som Martin Heidegger, Carl Schmitt eller Moeller van der Bruck. Till samma berättargeneration som Widmer kan man också föra hans landsman Adolf Muschg (1934-) vars roman Der rote Ritter (1993) är en filmatisk omdiktning av berättelsestoffet kring Wolfram von Eschenbachs medeltida Parsifalgestalt och dess väg i en brytningstid i vilken Arturshovet förlorat sin livskraft och gralsborgen sin trovärdighet. Schlink väver samman två levnadslopp där sexualitet och historia griper in i varandra. 19 Säkert har nobelpriset till Grass bidragit till att den tyska litteraturen på nytt fått stor internationell uppmärksamhet, men som Thomas von Vegesack framhöll 1970 med sin bok Inte bara Grass, bestod den tyska litteraturen redan då av så mycket mer än författaren till Blecktrumman. Publicerad i Tidskrift för Litteraturvetenskap, nr 1-2, 2003 Leben in zwei Diktaturen (1992) yttrade sig om DDR-tiden och som titeln anger även hitlertiden. Så lyder undertiteln på Ingo Schulzes (1962-) Simple Storys (1998) som lovprisad av både kritiker och läsare betecknats som ” der Wenderoman ”.