Men genom alla minnets landskap drog som ett fjärran valdhornseko, och en ovärklig, strålande sol lyste ett ögonblick öfver dem med alla ungdomsstämningarnas tusen fina skiftningar. Lifvets stora poesi visade honom den värld, som han njutit så föga, i det oåterkalleligt försvunnas trolska skimmer ... Småningom slöts perspektivet för hans inre syn af en fuktig slöja, som steg upp för hans yttre .. Det lilla vindsrummet var kallt i höstnatten, fast hans brasa brann och sökte värma upp det med alt det bästa, som en gång värmt honom själf. Det hade kommit något märkvärdigt förstående, förlåtande och vänligt in i hans förhållande till det förgångna. Han kunde icke bränna upp det med sina bref, och han ville det häller icke längre. Han föreföll sig som en ovärdig, inskränkt och tacklös, högmodig narr, som icke längesedan erkänt att lifvet gifvit honom långt mera, än han någonsin förtjänat. Han skulle i ödmjukhet velat böja sitt hufvud för hvarje litet uns af medkänsla och kärlek, som han fått, och han ville skamfull erkänna all den vänskap, som i så rikligt mått låtit sympatins hälsosamma luft blåsa kring hans utveckling ...! Han kände sig så omätligt liten och feg och högmodig på samma gång. Det var omöjligt för honom att slita sig ur minnets famntag och ur de luttrande tankar det väckte. De kolnade brefhögarna visade icke längre fram en enda glödande punkt, och ljuset brann melankoliskt i staken, medan höststormen utanför plundrade syrenerna i bersån. Då spratt han upp för lätta steg i rummet utanför, och någon stod i hvit nattdräkt framför honom. – Hvad gör du här så länge, gossen min? – Jag gör bot. Det närvarande kom i hans hustrus gestalt och kyste försonande det förflutna. Han rycktes upp ur minnena, sköt igen spjället och beredde sig att gå. – Jag har vändt ett blad i min lefnads bok, försökte han förklara för henne, – men jag kommer väl i håg alt, som står på den andra sidan. Så följde han tankfull med henne.