En tager klockan och säger: »En enda sekund » Mäter med benen en sträcka och räknar så sakta för sig: – Tio å elva ...» Det prasslar av vissnade löven på stig. Nu i min hand får jag trycka, vid blodröda bladernas fall, svarta pistoln, svarta pistoln, tung som en sten och som Döden så sträng och kall. – Färdigt att börja!», – O, jag må sörja! Frida, minuten är inne: En skakande knall! – Själv jag sköt ett skott i marken. Fienden han sköt i barken. Ingen näns döda trots känslornas fräsande svall. Nu den bleka solens bränder målar uppå träden ränder. Jag och min fiende råkas, ädelt och artigt vi språkas: – Ej monsjör vet av förfäran ... – Ah, man vill väl värja äran! – Milt vi förlikas, när skymningen blåfärgad rår. En sekundant med så likgiltigt ansikte står, rensar pistoler och nytraste visslingar slår. Kall blir i skogen att känna den susande höstvindens bris. Där mellan träden vi skymta i fjärran det glada Paris. Trygga tillsammans vi vandra i skuggan bland prasslande blad. Ej någon nöd! Ingen är död! Snart uti surret vi gå vid palatsernas rad. Strax vi i gamman sitta tillsamman. Den svekfulla frun har sig ångrat i tårarnas bad. – Vore jag en fransman, Frida, kvick jag gick, med hand i sida. Lekte med hjärtan och död såsom vinden med blad! 27. Svartsjukans demon. (Vid en offentlig tillställning har vivören Hasse Brickman (musketören) hjälpt Frida på med en kappa. Frida fällde sedan något yttrande om, att »han förefaller rar i alla fall». Detta grodde länge uti honom innan explosionen en eftermiddag inträffade i Fridas bostad. Det otäcka hånskratt, han uppsände, var icke hans eget, utan troligen hämtat ur någon bok.) »Säg, varför mumlar du ständigt och suckar du så eländigt?» Åh, ingenting för fröken att taga sig illa vid! Hon säkert gladare sällskap får om någon liten tid, och mera elegans vid sin sida. Haha! Jag skrattar så sardoniskt åt Frida. Haha! Men kunde jag en lättnad åt henne bereda,