Detta som nyss levde och med glada vingslag flugit genom skogarna under en blå himmel hade träffats av ett skott och med ett skri sjunkit till marken. Dora gick här alltjämt levande, men en fågel som haft sin bostad i hennes bröst och glatt och högljutt sjungit sin sång om det härliga livet och om kärlekens fröjder hade också den träffats och tystnat. Hon kastade en blick på Jacob, men såg blott hans bruna smala fingrar som snabbt och beskäftigt räknade, räknade. Hon tyckte att dessa fingrar rörde sig i evig oro. Nu tycktes de räkna själva himmelens lätta vita moln liksom de vägt och räknat kärlekens och passionens guld och röda strimmor. Han hade tagit betalt. Den lilla fågeln i hennes bröst hade han kvävt. Plötsligt vände hon om och sprang tillbaka till Betty och graven. Hon såg under tårar upp på Betty. — Det var bara en enda gång, sade hon barnsligt bedjande. Han ville döda sig den gången. Åtminstone sade han det. — Gå! svarade Betty bittert. Och Dora som endast ädelmodigt hade velat ge Betty en smula tröst, eftersom hon själv ej kunde få någon, gick åter tillbaka till vagnen. Hennes man grep henne flinande i armarna och lyfte henne upp på sätet. Och i det ögonblick hon åter fann sig omsluten av honom, som hon hade så svårt att lida, tyckte hon att det stygga livet med dess kärlekslösa beräkningar och till öret kalkylerade famntag gastkramade henne och togo all styrka från henne. Betty stod kvar vid graven. Hon hörde vagnen fara bort. Ljudet från de andras röster darrade icke längre omkring henne i luften. Hon var ensam. Hon talade till den döde Hans: — Hur kunde du? viskade hon förebrående. Varför glömde du mig som haft alla omsorger om dig under så många år?