I nationalistisk anda, och med hänvisning till en föreställning om nationalkaraktärer, argumenterade friherre Cederström tvärtom för att: Det är olämpligt att åberopa exempel från andra länder, med andra vanor och andra religionsbegrepp, då det är fråga om grunder för Svenska folkets lagar. Sammantaget upplöstes i Sverige 5 287 äktenskap under perioden 1837 – 1877, varav de flesta (2 620 st) hade egenvilligt övergivande som grund, Lindstedt Cronberg, 2009, s. 62; Av skilsmässostatistiken har Marja Taussi Sjöberg funnit att skilsmässorna på grund av äktenskaplig oenighet ökade mot slutet av 1800-talet, vilket hon tolkar som en följd av 1860 års förordning om skilsmässa, Taussi Sjöberg, 1988, s. 77 f. 807 Resultatet ligger i linje med vad Marja Taussi Sjöbergs studie av skilsmässor i Norrland under 1800-talet, i vilken hon funnit att det oftast var hustrur som ansökte om skilsmässa från sina makar. Analysen av ståndsriksdagens diskussioner om äktenskaplig oenighet och våld visar att det var prästerskapet som dominerade samtalet under perioden. Sjätte häftet. Denna tystnad kan tolkas som uttryck för att våldet ansågs legitimt och accepterat, så länge det inte betraktades som hälsovåldligt eller direkt livshotande, och följaktligen inget för staten att intervenera mot. Konsekvenserna av den rådande lagstiftningen och dess omständliga varningsförfarande, menade han, var att: Den oskyldige har […] måst uthärda mångårigt lidande och husligt elände, och först när allt hopp om förbättring måst övergivas, anropas den världsliga eller andliga maktens mellankomst, till avstyrande av våldsamheter, som störa både hemfrid och allmän ordning. Under den första delen av 1800-talet resulterade debatten bland annat i förordningar om äktenskapsskillnad 1810 och 1860, och mynnade så småning 1097 1098 Liliequist, 2001. 949 Se t. ex. Aitken, 2007, s. 115 f. 950 Se t. ex. Aitken, 2007, s. 115 f. 285 en som var ” blott slösande ”.