Tar hornet för det öfver elden och räcker det åt Gunlöd alla tömma sina utom Gunlöd. THORFINN bäfvande. GUNLÖD kastar hornet på golfvet går fram och lägger sitt hufvud i Thorfinns knä. Drick, Gunlöd! Sjung, Orm! THORFINN. ORM. Orm sjunger bara lögner! Ljug då! THORFINN. ORM. Hör mig, fader: jag är kristen, gör med mig hvad du vill min själ kan du dock ej förderfva henne skola Gud och alla helgon skydda! Var sanningen så bitter? Hvad säger Du! THORFINN. ORM. THORFINN utom sig af smärta och vrede, stiger upp skjuter undan Gunlöd och vill tala orden svika honom han sätter sig tyst ned på bänken. ORM går till qvinnorna och talar sakta vid dem. De gå mot dörren, då GUNLÖD springer tillbaka och ställer sig mot Thorfinn. Åhja Du skall få höra mera af mig sedan Nu skall jag lugna odjuret med en vacker osanning! fattar harpan och framsäger följande qväde med harpslag mellan hvar visa. Nej! Jag går ej jag måste tala, att ej du, min far, må gå i grafven med en GUNLÖD. När vårvind gick fram Öfver vaggande sjö 219 Och brodden bröt upp Ur den bruna mull, Då drog drotten Draken ur lidret, Att fresta färden På fradgande våg. Med stäfven vi lade Mot Leiregård Då drucko vi mjöd Hos Dana-drotten. Foro vi östanled Till Micklegårds salar, Vi njöto drufvan Hos svartögd mö. Stålsträng ej likar sig Till joller och flärd. Hänga vill jag harpan, Hänga den på vägg, Sen mitt afsked jag sjöng Till stordåd och kraft. Är det slut? THORFINN vaknande upp ur sina tankar. ORM. Ja det brukar bli slutet på visan. Orm, Du är min vän! ORM. THORFINN.