Lenins filosofi har förblivit en bibel i Sovjet, men som varje helig skrift har den fått finna sig i att både följas och inte följas. Lenins försäkran att kommunismen skulle avskaffa klasserna har bragts på skam: mandarinerna — ämbetsmännen, funktionärerna, officerarna — har vuxit till en klass för sig. På samma sätt har det gått med Engels’ och hans försäkran att statsmaskineriet inom kort skulle överflyttas dit där det hörde hemma, till ”antikvitetsmuséet, bredvid spinnrocken och bronsyxan”. Tjugofem år efter hans död fick Sovjets blivande utrikesminister Vysjinskij i uppdrag att författa en skrift för att ådagalägga statens oersättlighet för oöverskådlig framtid. Men desto följsammare har man i Sovjet varit visavi Lenins lära om medvetandets avhängighet av den materiella verklighet, som i en given form säkrats av det nya systemet. Den sovjetryska konsten har i allt förblivit ”en fiende till allting övernaturligt, allt mystiskt, all hinsidesidealism”, såsom Bucharin slog fast. Och den efterbildar faktiskt verkligheten på ett sätt som ofta tvingar oss att tillgripa luppen för att märka skillnaden mellan fotografi och målning (bild 80). ”Vänstern” fick rätt. I Sovjet uppmuntras ofta konstnärer med jämt så mycken skapande förmåga som en kameralins äger. Konstpanoramat har alltid växlat. Sällsamma framstötar och återfall har avlöst varandra. Men knappast har en så plötslig och fullständig omkantring någonsin tidigare ägt rum som i och med vår tids auktoritära konst. Allt vad man under femtio år och mer utbyggt och befäst — frigörelsen från naturimitationen, den vidsynta bedömningen i fråga om motiven för framställningen, konstutövarens rätt att fritt skapa i enlighet med sitt personliga temperament och framför allt konstens autonoma ställning — hade med ett slag sopats undan och ersatts av sin motsats: konsten måste vara ”riktig”, vilket motiv som helst fick inte återges, artisten måste lägga band på sina personliga infall, konsten är inte konst för konstens egen skull. Trognare kunde inte konsten återspegla förhållandena i det auktoritära samhället. Symbolisternas och deras efterföljares tro på de inre krafterna, som en gång hade ersatt impressionisternas misstro mot dem, hade följts av en övertro på det kollektiva, det allmänna, styrt av ledaren.