– Om begravningen, svarar Knut. – Å! Ja, några utgifter för Dina behöver ni inte tänka på. Hon får allt av mig. – Du har väl inte stort mer än vi. Helst du inte arbetat på så länge. – Jag ska sälja – ja, låt mig hållas, jag vet nog, vad jag gör. – Knut är nära att ge ett häftigt svar, ty Torstens röst är kärv och hans drag förråder ingen vekhet, men en menande puff av Ville får honom att tiga. – Vart ska du gå, Torsten? frågar morsan, som ser honom gå mot dörren. – Jag vet inte. Hem, tror jag. – Det är bäst du stannar hos oss. Torsten fogar sig utan vidare. Det är blott hans stämma, som, med sina raspande tonfall, ger intryck av retlig sinnesstämning. Hans sätt är fogligt och stilla och dock är det något i hans väsen, något som ingen kan definiera men som griper dem djupt, som fyller dem med dov ängslan för natten. Lampan släckes icke, och ingen undrar däröver. Endast Eskil sover lugnt. Såväl hans bröder som modern spritta ofta upp ur sömnen och se oroligt mot Torstens bädd. Hans ansikte är dolt för dem, men av hans andhämtning förstå de, att han icke sover. Nästa dag börjar bestyret att skaffa pengar. Torsten säljer allt, som finner köpare och pantsätter det övriga. – Det är ju ingen brådska, säger morsan. Räkningen behöver ju inte betalas genast, vi har god tid, kära Torsten. Men han låter sig icke hejdas. Och morsan, som tänker att praktiska bestyr kunna vara honom en avledare för den bottenlösa sorg hon anar är nära att övermanna honom, ingriper icke. Han får själv gå till begravningsbyrån, men när han vid hemkomsten lämnar kort besked om vad han ombestyrt ... Å, det är överdåd, överdåd! Hennes lilla Dina! Men hon kan inte förebrå honom, bara gråta tacksamma tårar. Men pengar ... Torsten har varken klocka, chiffonjé eller överrock längre, och han står just i begrepp att bära ,sin helgdagskostym till »onkel», då morsan träder emellan. – Tänk på vad du gör, säger hon och tar milt kläderna ifrån honom. Du kan ju inte gå på begravningen i dina arbetskläder, det förstår du nog.