säger, att Selmer, men icke konungen, är ansvarig för trontalet, då ropar den högt, den vill, att det absolut skall vara hans majestät sjelf 1 egen ' hög person, som har lexat upp stortinget och nationen. När det säges, att situationen skulle väsentligen vara densamma, antingen konungen hade absolut veto eller icke, derför att man i intet fall kan fortfara att hämma en re-form, som till slut 93 af stortingets 114 man begärde — då hånler högern. En så komisk tanke som den, att en regering icke, blott derför att den har svart på hvitt för det, skulle hafva rätt att förstöra ett land och förspilla alla dess krafter i strid, hafva de aldrig hört. När högern kritiserar riksrätten, visar hvarje ord, att de icke hafva ringaste begrepp om, att ett folk kan hafva en andelig gemensam egendom eller att det kan medföra ansvar att förgripa sig på denna, för dem existerar ingen annan förbrytelse än den allmänna kriminela. Från båda sidor har det rådt benägenhet att se förhållandet mellan stortinget och regeringen såsom mellan två kontraparter, af hvilka den ene måste förlora, hvad den andre vann. Högern har omöjligt kunnat tänka sig, att en regering skulle kunna hafva sin styrka i öfverensstämmelse med den största delen af landets invånare. Regeringens styrka skulle och måste ligga i motsatsförhållandet, om än regeringen skrympte samman till ett lillepyttparti; det gälde att fortsätta med advokatyren. Venstern har också, fastän den begärt samarbete, varit präglad af en viss svårighet för att förstå, att motsatsförhållandet mellan regeringen och stortinget skulle kunna försvinna. En vensterministére är ett begrepp, som törst sent har mognat och som för en mängd inom venstern ännu står i ett slags dimma. Grunden ligger sannolikt mycket djupt, d. v. s. helt och hållet nere i många hundra års gamla historiska förhållanden.