— Så är det borta då — alldeles? — Nej, kära, jag äger det. — Vad? Andrea log. — Det jag känt, sade hon. När Andrea rest och Suzanne blev lämnad ensam kom reaktionen. Hon stretade ej längre emot utan gav sig hän under en mattighet, som likt blytyngder lade sig över lemmarna. Ibland omtöcknades hjärnan av en drivande dimma, och hon låg och småskrattade, emedan det kändes lustigt som vore hon drucken. Hon tänkte icke mer, men oupphörliga fantasier gledo hägrande förbi — drömbilder av landskap, skimrande som Corots tavlor, av städer, med luften svävande av solnedgångens guldstoff, gator, där främmande människor vandrade och samtalade på främmande språk. Minnen från resor — fiskebåtar med röda segel, vaggande i dyningen och därbakom den flacka engelska kusten, som försvinner. Ingen vind, man spelar bridge på däck i korgstolar, hemvändande svenskar — —Alpdalar med grönskande vingårdar — ännu ligger daggen på rosorna och akasiorna, skära moln sväva över topparna, klosterklockan ringer, och ur kyrkans öppna rutor hörs hymnen, som nunnorna sjunga i gryningen. Suzanne låter bilderna glida som ett radband av pärlor hon blott på nytt och på nytt börjar tumma. Hon söker tillbaka till de stunder hon levat som friskast och mest lycklig. Hon rycker sig ej ur dessa drömmar, hon vill ej rycka sig ur dem, och genom fönstret tränga vårens svala, vilda dofter. Hur måste icke solen brinna varm därute över den rostbruna marken, över den våta mossan, över de grå bergsskrevorna, där styvmorsviolerna blomma! Hon skall snart gå där och höra alla de porlande, gnolande, sipprande, jublande ljuden.