Mot dig är lifvet mildare än mot andra, och till dig skall döden komma, såsom jag nu kommit till dig: som din lycka. » » Jag älskar dig. Men jag vet ännu inte, hvem du är. Säg mig detl » » Jag är din dröm om lifvet. » * Sam Vallius hjärta var lugnt och stilla. Han sof som ett barn, medan tåget ilade framåt och natten förgick. VI OCH D E SÖRJANDE. S ÖRJANDE, det ordet för väl närmast tanken på dem, som genom döden lidit en eller annan smärtsam, kanske oersättlig förlust. Men det är icke om dessa och vårt förhållande till dem jag i dag vill tala, lika så litet som om dem, hvilka hemsökts af fattigdom eller kroppsligt lidande. Jag tror. nämligen, att i de flesta fall mötas alla dessa af djup och sann medkänsla. Huru mycket godt sådan medkänsla verkar, och huru den i många fall kan göra sorgen lättare att bära, det har man många bevis på. Ofta hör man den, som gått igenom en lång och plågsam sjukdom, utbrista: » Jag har så många ljusa minnen från min sjukdom. Jag hade aldrig anat hur många vänner jag hade förr än just då. Alla voro så kärleksfulla och deltagande. » Mer än en, som mistat en kär anhörig, erkänner också rörd, att släkt och vänner gjort allt för att mildra sorgen, och att just genom deras visade kärlek den blef lättare att bära. Men när vi i så många fall kunna både känna och visa sympati och kärlek, hvarför stänga vi då så ofta obarmhärtigt våra hjärtan, när sorgen icke är klädd i krusflor eller åtföljd af läkare och sjuksköterska? Låt mig taga några exempel: Två ynglingar, båda två med varmt intresse för den bana de tänkt att en gång få beträda. Den ene blir, trots sin flit, » kuggad » i examen. Han har hvad nian plägar kalla dåligt hufvud. Den andre, en blifvande officer, blir på grund af sitt klena hjärta kasserad.