Ännu en gång blef det med Geijers fråga om fru Staël, som sagt, att hon gärna ville uppgifva hela sin litterära ryktbarhet och den ära som medföljde den, om hon åter kunde blifva femton år, vacker och älskvärd. Fru Geijer tyckte, att det var blott fåfänga och behagsjuka i denna önskan och Malla trodde så med, men Geijer sade: »Nej, det är något rörande däri!» Ingen af dem förstod honom och Malla bad honom explicera sig: »Jo,» svarade han, »det är rörande, att intet i denna världen kan för kvinnan ersätta kärleken». Nu blef hans mening för Malla begriplig och hon insåg, att det varit en vida större fåfänga om äran kunnat ersätta den. Det blef åter fråga om att Malla skulle tillbringa hösten och vintern vid Kaflås, som visst hade mycket lockande, men hon kunde ej med godt samvete lämna Axel Posse så utan all moderlig tillsyn – och i Uppsala kunde hon få höra talas om Kernell! Atterbom och Geijers voro också hans vänner – ett samband med honom; hennes rum, där hon haft så rika, glada stunder, det lilla kabinettet, där hon den 15 maj hörde honom tala så förtroligt ur sitt rena, ädla hjärta, hade blifvit henne kära, hon kunde ej slita sig därifrån ehuru ensam hon ofta där fann sig! Dagboken: »Den 20 september. Också en fredag! Ack huru vansklig all världens glädje – förgäfves ville jag återhålla någon! Vi gingo till Geijers, som från Stockholm fått sitt kära främmande, sina syskon. De äro så oblandadt lyckliga! Frestelse till afund kan dock ej uppstå i ett kärleksfullt hjärta! Intressanta detaljer om kronprinsen – ljufva tårar, glädjefullt intresse! – Gud ske lof, att jag har Geijers kvar – annars vore allt förbi!»