Du stannar ett ögonblick under klockan, försänkt i grubbel öfver hvart du skall ta vägen. Du kastar först en tanke på Operan. Vid ett middagsbord där har du den saliga känslan af att befinna dig i världens medelpunkt, och ingenstädes kan du höra själfva din fädernestads hjärta klappa närmare ditt eget än där. På Du Nord får du de bästa köttbullarna, och där träffar du också de flesta gamla prissarna. Din tanke ilar vidare till Grand, hvars mahognyväggar komma dig att drömma om oceanångares vaggningar och långfärder till hafs, medan glödlamporna på sina smala trådar tyckas fladdra som eldflugor i rymden. På Hamburger Börs är luften tung af minnen. Det var där du en gång för många år sen, nyss lössläppt ur skolan, för första gången stormade löst på lifvets smörgåsbord, för att sedan i ett litet krypin med korshvalf från Bellmans tid, eller kanske äldre, berusa dig mera med känslan af lifvets fullhet i största allmänhet än med den gröna chartreuse, som ditt ungdomliga öfvermod hade valt till kaffet; och när du så kom ut och såg månen försilfra en grå husrad och hörde flickornas skratt förklinga i Jakobsgränd, upprepade du kanske för dig själf Karl XII:s ord i Öresund: detta skall hädanefter vara min musik ... Men Anglais, det för en ytlig betraktare så stela och korrekta Anglais, som en gång var den svenska nittitalsparnassens käraste tillhåll, Anglais har flyttat bort från sina minnen, från första våningen till nedra botten, och är fullt af folk men tomt på skalder ... Dock, ännu firar parnassen stundom sina orgier där i smårummen, gräsliga orgier med haschisch och opium och en djäfvulsk dryck vid namn centrifug, bestående af konjak och apollinaris, hvilket vispas om med en kork på en silfvergaffel, tills det fräser som champagne, hvarefter drycken tömmes i ett drag under uttalande af mystiska besvärjelseformler. Men din tanke ilar i allt vidare kretsar kring staden och stannar kanske denna gång vid Skeppsbrokällaren, där den andra parnassen, den »riktiga», eller som den också kallas, Skeppsbroparnassen, blandar sina enkla fosterländska toddar, oberörd af all den nya tidens flärd. Och om du har riktig tur, får du måhända där se den blide sångaren själf, han med den berömda skära, spiritualistiska nysilfverklangen; du får kanske se honom hänga sin Davidsharpa på en krok vid dörren under den lagerkrönta cylinderhatten, ställa sitt riksbekanta svärd i paraplystället och med passionens ros i knapphålet slå sig ned i en enkel schaggsoffa. Där väntar honom kanske redan hans kära kollega, en af de mest nitiska medlemmarna af den vittra sällskapsorden, hvars ständige sekreterare skalden är – den allvarlige, plikttrogne ämbetsmannen, som efter veckans slit och släp i ett af rikets mest arbetstyngda kollegier stundom slår sig lös på lördagskvällen för att i gladt sällskap diskutera tidens frågor. Där planlägga de båda stridskamraterna sina oförskräckta fälttåg mot tidens ondska i Ellen Keys person, då och då uppmuntrade af ett telefonbud från spökslottet, och där dryfta de i lugn och ro den viktiga frågan om hvem som skall ha Nobelpriset för året, Tolstoy eller Sigurd.