En afton, då alla voro samlade i stugan, utom »far», som ännu var vid »gården», kom patronen sjelf in för att säga besked om något hösträfse, som skulle fullbordas dagen derpå. Anders satt på kakelugnsbänken och täljde »selekackar», och Jeppa stod midt på golfvet, glänsande svart och trygg, klokt blinkande med sina stora ögon. Ingen skrek och hojtade, han trodde sig derför vara i sin goda rätt och stod qvar. Då föll patronens blick på honom. »Seså, för f–n, ha’n I nu inte nog af att hafva stugan full af ungar; skall här vara menageri också?» ropade han, och innan någon visste ordet af, hade hans käpp träffat Jeppas svarta hufvud. »Jag vill icke veta af sådant der; föd en höna i stället», tillade han och gick – smällande dörren igen efter sig, så att klinkan skramlade. Jeppa satt på golfvet med halfslutna ögon och hufvudet neddraget mellan skuldrorna; då och då öppnade han sitt långa, gråa näbb som till en jäspning, men Anders satt blek och bestört på bänken och betraktade honom. »Mor, han dör!» ropade han. »Ja», svarade modren med en anstrykning af missnöje. »Han dör!» utropade Anders åter: denna gång i vild förtviflan, ty Jeppa vacklade och tillslöt ögonen. »Ja, visst dör han, hvad skriker du för?» sade modren vresigt. Anders sade ingenting. Tyst gick han fram till Jeppa och lyfte upp honom. Det lilla svarta hufvudet föll slappt ned emot hans bruna hand. – Ja, Jeppa var död. Stackars Anders, det var hans första, svåra, bittra sorg, och det kändes som om hans hjerta ville brista!