Mot sina systrars pragt hon ej sin förmån byter. En vällukt mera hög ej sprids af Liljans flägt, Af Indens Tubereuse och Rosens andedrägt; Ej af de rökverks brand dem än vid Gangens stränder Den dyrkande Bramin mot Solens upgång tänder. Utaf de nöjen rörd som blifvit bygdens del, Mitt öga fästadt var på dessa Skådespel. Men Sommarn i en trakt den Himlen velat hägna Har flera gåfvor qvar at idogheten fägna. Hans hand på Linets växt sin mognad teknat har Och innom stjälkens bark den mjuka tågan drar. På des förbrända strån de fläktande Sephirer Ej vagga toppar mer af växande Saphirer, Ej mera på des fält när vädrets anda rår, Des blommors jämna bädd i ljusblå vågor går. At fälla denna Skörd ej lian hedren gifves: Han med en våldsam hand ur sina fårar rifves, Och på en sidländ vall i tunna strängar bärs, Där stjälkens torra bark af rötans magt förtärs. Hur skall ej konstens hand ännu des Tågor nöta? Des ytors multna skal med bråkning sönderstöta, Des Tåtars yfvighet, i Häcklans hvassa kam Från blånans trassling dra bland stålets uddar fram, Tils äntlig, kring hvarann af rullens tvinning vända, Han lindar deras längd omkring Arachnes Slända: Än dragen til et garn som trycks i väfvar fast Och bleks til dagens färg af Solens ögnakast; Än utsträckt til en trå som silkets finhet hinner, Förbyts i spetsars nät och i et flor försvinner. Med lika odling skött på fältet bredevid, Är Hampan äfven sådd och når sin mognadstid; Men af en fruktbar jord des hela kraft begärde At dra de safter hop som hennes styrka närde. Vid lätta spolars fart hon ej, som Linets trå, Skall i en ritad duk med böjlig finhet gå; Ej blomma på en spets, och ej med färgors brytning Bland silket virka sig och skifta gullets knytning, Ej på den Skönas bröst, som sig des vård förtror, Förråda liljorna bland genomlysta flor: Hon blef för styrkan född och icke för behagen.