– «Gif dig tillfreds, Olivia, och lugna ditt majestät; det här är min själ! för allvarsamma saker att gyckla med. Jag har visst icke narrat dig, och den herrn, som skickat mig, är för sträng, att låta mig löpa med limstången,« svarade Badin. Imedlertid sökte morianen upp riksrådet Scheffer och berättade honom hvad som förelupit mellan drottningen och hennes kammarfru, äfvensom hvad denna tillagt för egen räkning. – «Låt er hustru intala drottningen, att skicka efter hofstallmästaren Munck och förehålla honom, att han låtit nyttja sig till verktyg att förolämpa henne. Ju värre drottningen i det afseendet tilltygar konungens gunstling, desto bättre; ty så mycket säkrare bär han fram alltsammans till sin och vår nådigste herre. Det öfriga blir min ensak. Följ bara ni, kära Badin, skyndsamt och till punkt och pricka mina föreskrifter.« Det skedde. Morianen stålsatte sin hustru; Olivia drottningen; drottningen jemrade sig för Munck; han för konungen, som i sitt bryderi rådgjorde med Scheffer. Just detta hade denne beräknat och väntade. Han föreställde konungen omöjligheten att draga sig tillbaka, sedan första steget blifvit taget; att drottningen med skäl funne sig förnärmad, emedan hon nödvändigt måste tro, att man med flit velat göra henne till ett mål för åtlöje; att man ingalunda kunde påräkna tystlåtenhet af hvilken qvinna som helst, den der funne sig sårad i denna sin hela varelses ömtåligaste punkt; och det uppseende denna sak, en gång allmänt känd, skulle åstadkomma, blefve högst ofördelaktigt för alla deruti invecklade personer, ja, för sjelfva den kungliga högheten.