– Hvart löper nu vårt tal? sade han. – Framtiden? Den är Herrens och icke vår. I morgon skola vi strida mot Amalekiterna, och om vi besegra dem, skola vi i öfvermorgon åter strida mot de oomskurne – och strida sålänge ännu en hand kan föra svärdet. Hvad vilja vi mera? – Du har rätt ... hvad vilja vi mera? sade en annan af de närvarande, en man, som var klädd i en fullständig palatinrustning, eröfrad i den sista striden och hvars ögon lyste af den religiösa hänförelsens eld. – Det behöfs ju icke mer. „Är vår tid kommen, så vilja vi ärliga dö och icke låta våra äro till skam varda.“ – Kommen ihåg, att sedan männerna äro slagna, äro qvinnorna och barnen skyddslösa. Baals prester skola vålddöpa våra qvinnor och lära våra barn att offra på höjderna. Våra barn och deras barn skola blifva som de sjelfva och samla sig kring flugkungens och hans djeflars altaren. Vårt utsäde skall icke bära ax åt Herran, utan blifva som det andra ogräset, sådt af ovännen. David, fortfor Novatianen, som talade dessa ord, i det han vände sig till den gamle Donatistpresten, – hvad skola vi göra med våra qvinnor och barn? Låtom oss rådslå om detta! – Jag vet ett råd, svarade denne med djup röst. – För gubbarne, som ännu hafva kraft att föra en knif, och för gossarne, som äro gamla nog för att kunna bitas, är plats i våra leder, och de skola falla bland oss, sedan vi herrligt kämpat inför Herrens ögon. Men qvinnorna skola icke vålddöpas och de späda barnen icke offra på höjderna ... nej, nej, de skola på en vink af min hand och vid ett ord af min röst kasta sig från klipporna i hafvet. Jag känner de mina. – Ske Guds vilja! sade Novatianen. – Mina vänner, sade Theodoros, – låtom oss höra, hvad Krysanteus, som är vår anförare och som förenat sitt öde med vårt, har att säga i detta ämne. – Låtom oss höra dig, Athenare, sade den gamle David.