Och det röda rann, och det mörka vart mörkare och allt var tyst, bara hur golvet frasade under alla små heta fötter! Huj – så det gick! Och ibland blåste det mjukt genom mörkret, men det röda rann och rann. Satan! Så skulle alla små röda djävlar springa – nu blev det hälg här! Och inga prickar efter utkramat blod på arm och hals – Gud i himlen – skulle det aldrig stanna – var linien ändlöst lång och natten den längsta på året? Han slöt med våld ögonen och föll baklänges mot det svarta plankgolvet. Karigo ropade något och höll en hand över hans ansikte. Då vaknade han. – Ha alla gått? frågade han dödsblek. Karigo skrattade. – Vi går hem nu. Vi behöva varsin sup – eller hur? Olle reste sig skälvande om och såg kvinnan sitta i den kalla spiseln. Tre barn sova på hällen, tätt tillvarandra. Han steg raglande ut och kastade sig raklång i det våta gräset. Över bärget kom morgonen, och den var inte röd, den var gul. Det flammade som eld av vaknande prästkragar och daggdrickande vallmo, och det kom som ett rus i brisen, östanfrån. Midnatt vid Varma Källorna. ”En gång blir källan en åker, där säden böljar för vinden – ting, som man offrat vid midnatt skola skrapa mot plöjarens plog.” Han stannade hänförd vid kanten av Varma Källorna och såg drömmande ut över myren. Så här såg majnatten ut, när den skymde över trolldomens och andarnas äng, och hela dalen mellan Kerasso och Vaimula ångade som en jättegryta, och den milda luften smekte huden som ett ljumt bad! Han satte sig på ett klipputsprång med benen dinglande nedför stupet. Under hans fötter skimrade de tre heliga källorna, där trolldom förövats i hundratals år, och dit ingen gick för nöjes skull. Det var här Karigo »kastat ut» och besvurit de gula kärrens andar om regn, och förbi här hade han i tre år gått »årsgång». Detta var en helig och mystisk och tilldragande plats, och här rökte Olle sin pipa och lät benen svänga rytmiskt som pendlar mot den mosslupna bergväggen.