Ångesten blev snart blygsel, du, en blygsel med rodnad som aldrig sänktes. Tio månader efter vigseln föddes ett barn, en gosse, men med gossen kom befrielsen. Ragna förstod nu varför hon »kastat bort sig», förstod att det var Guds vilja hon gjort, så att undret skulle kunna ske. Gossen var Erik upp i dagen, till och med Eriks sätt att hålla händerna när han sov hade gossen ärvt, lika så väl som Eriks långa ögonhår och smak för ljusa färger. En dag, när gossen av en slump fick se en skymt av den blå väggen, började han gallskrika, ända till dess hela ytan blev klar. Sedan låg han förnöjd och stirrade i timmar in i det blå. Ju äldre han blev, dess förunderligare blev likheten. Samma ljusa panna, nedböjda huvud, samma blyga väsen, samma totalintryck framförallt ... Hade hon givit sig åt den ena mannen och trott sig vara ägen av den andra, eller hade hon varit så full av den döda, att det nya livet i henne närts endast av honom? Vem kan förstå naturens djup, dess lagar, resurser och vilja!! Nu må du tro, Ragna hade både sagor och sägner »åt Eriks gosse». Han fostrades vid dikt. Det tunga, jordiska, utslitna i henne försvann. Hon blev vad det led åter Ragna, sådan hon var, när hon låg under trädet och läste Don Quijote. Efter bara ett års äktenskap blev Ragna änka för andra gången. Det stärkte henne i hennes tro, att hon endast följt »Guds vilja». Med självaktningen kom lugnet tillbaka. Om sommaren tog hon ofta gossen med sig till kyrkogården. Hos den rätta fadern, som låg i familjegrav, lämnade de alltid blommor, men deras ’hem’, deras hjärtans sorgeoch glädjerum, var kullen, där Erik sov. Så blev Erik, trots döden, ändå gossens far. Många bruk och likheter tog nog gossen upp efter de sägner han hörde. Han ville bli lik Erik, och det lyckades förundransvärt, men två saker fattades: Eriks oavvisliga behov att stå på egen grund — och så musiken!! Men den strängen i Erik hade ju Ragna aldrig ägt, också saknade hon den aldrig.