Claës Julius Ekeblads ungdomsjournal har ingen vid omkrets. Det är som den högadlige unge officeren ej hade det ringaste intresse för andra samhällsklasser än sin egen. De andra stånden bilda på hans lifs teater blott en mörk folkmassa i bakgrunden, som han ej tänker på, och vidrör han någon gång deras förhållanden, är det med öfverlägsenheten hos en hellensk aristokrat, som icke blott anser sin krets socialt men också moraliskt öfverlägsen »de lägres och dåligas». Prästerna betraktar han antingen som en patronus sin kyrkoherde med nedlåtande vänlighet, eller skildrar dem som »lismare och hycklare», som rikta sig på politiken och göra penningen till gud. Den högre bourgeoisien (och de nyadliga), med hvilka dock hattpartiet stod i så nära förbund, behandlar han med högdragen försiktighet. När han en gång på »comedien», på den franska teatern, kommit bredvid fröken Plomgren – dotter till den bekante finansieren – törs han ej mycket tala med henne »ty,» skrifver han, »jag vet, att hoffruntimren ej tycka mycket om henne. De säga, att hon ser så borgaraktig ut och har en hoper med manér, som ej anstå dem». Mot det lärda ståndet har han en världsmans och en officers dubbla motvilja. När han ute hos R. R. Höpken på Fogelbro, där flera af tidens lärda voro välkomna gäster, lefver samman med Wargentin, den berömde astronomen, och Wilcke, den stora fysikern, skrifver den unga snobben, »att läsmakarna ej gärna trifvas med stort nöje hos bättre folk». Det lägre borgerskapet ser han ner på med grandseigneurens öga. Om en bjudning hos sin förra lärare Mallet heter det sålunda: »Där var en stor kvantitet med borgare, utaf hvilka jag ej kände en enda. De hade sina döttrar och hustrur med sig, hvilka voro för mig lika okända. Läsaren kan döma hur illa jag var nöjd med denna societeten. De kallade hvarandra alla för syster och bror, allenast en som kallades faster och var äldst och fulast utaf alla. Jag lämnade denna famille de Tomason, sedan jag varit där en god timma». Bönderna slutligen uppfattades från slottstrappan eller calechehörnet – alldeles feodalt. Det synes honom höjden af oförskämdhet, att de röstade på präster efter eget tycke och att därvid någon sagt att »om Excellensen rår om hemmanet, så rår han intet om siälen». – »Om detta är sanning,» tillfogar den unge aristokraten, »kan sådant skiälfsvåld ej tillåtas, allmogen tror jag ej vara elak, utan jag tror, att det gifves annat folk som gör dem upproriska mot sina husbönder.» Lägger man härtill, att han som son till en af hattarnes ledare, är en ortodox partiman, med något af rent fysiskt obehag för mössor – han säger t. ex. en gång om en jägmästare Reuterkrona, som hörde till detta parti »jag hade nästan kunnat dömt det utaf hans fula physionomie», – förstår man lätt hur begränsad hans värld är. Men inom densamma, – Blasieholmens adelshus, slottet, corps diplomatique och de stora fideikommissen på landsbygden – är han en fin och lustig iakttagare, och, själf i alla sina fördomar mönstret af en älskvärd gustaviansk ädling. Det är därför vi i hans dagbok skola följa hans utveckling från yngling till kavaljer och de lärospån på de glatta tiljorna, som gjorde honom till man.