E n kjol af svart skirting och ett slags lång, fotsid rock af svart parmlatta var den omedvetna wsakeii till s i iilycken fröjd. ' Vi beundrade på ett satt, som fullständigt tycktes tillfredsställa vår värdinna, liennes nya drakt. Vi förklarade ined kännareniin .att tyget var utmärlst vara, r i sågo uppinärksnmt och gillande p i sömriiariii~, soin snälla niinneliander s&amp; omsorgsfiillt hade sytt, och syster Sofia fann, det vi oro synlpatisei.ande själar, hvilka förtjänade en vänlig klapp p$ axeln. O, Evas dotter, icke ens klostertiil&lt;teii, icke ett helt lif i klostercellen förinhr plocka naturen Lir dig! Efter detta Iiade syster Sotia ' intet nier a t t anförtro oss. Hon skref sitt nainri i min bok, ocli sedan skildes vimined det bästa, minne af h \ - arsndïa. Syster Sofia, du stora lyckliga barn, livars sällhetskrd kan tystas iiied en riy kladning, som lefver ditt stilla lif i en bortglömd vrå, tillfreds ined dina dagars enehanda., som icke fordrar iner af tillvaron an hvad den kan skliiiki~ samt i detta lilla ser » allt », hvad du beliöfvei. - liiii. sknlle di1 val kanna dig till inods, om di1 plötsligt af ett oblidt öde flyttades inidt in i vesterlandets stornilöpning efter guld, $.ra, rijutninEar, midt in i den malströin, som vi hedra med namnet civilisation? åkalla alfa dina helgon och ångestf !illt f åga deni, on1 också alla dessa underliga manniskovasen verkligen vore af Adanis kött och blod. Lille Eyolfb plats i Ibsens diktning. Mycket af det, hvarom Ibsen skrifvit i sitt sista arbete, är oss bekant friiii fordom so111 hans tankes barn.