Om de första erotiska sångerna voro visor, som Poitous och Limousins unga kvinnor sjöngo vid majfesterna, då de hand i hand dansade öfver ängarna, är det den provençalska poesien, som först af vårdriften mellan man och kvinna bildade en upphöjd och subtil kärleksteori. Redan hos Bernard de Ventadour, som dock diktade, innan den provençalska poesien stelnat i schablon, märker man ansatserna till detta. Redan hos honom är kärleken den oemotståndliga gudomen fjättrande i ljufva, olösliga bojor, och lidelsen den mystiska förädlaren af uppsåt och handling. Älskaren är den ödmjuke vasallen och hans älskade härskarinnan, som högt öfver hans stig bor i sitt elfenbenstorn. För all hans trofasthet och i hennes namn vunna bragder är ett leende honom lön nog, och som sitt lifs ledstjärna räknar han privilegiet att vara hennes skönhets förhärligare. Det var också ingen mindre än en drottning af tvenne riken, Alienor af Aquitanien, som Bernard de Ventadour hyllade i sina rosenvers.