»Jag är väl inte ond, därför att jag vill tala med dig. Kom, så går vi och sätter oss på gungbrädan.» »Det är så mörkt i parken.» »Jaså, du är fortfarande rädd? Jag har ju lofvat att inte skjuta på dig,» hånade han. »Ställ ifrån dig bössan då!» »Nej, hör I himmelska hottentotter, jag tror tösen –» Men han ställde bössan mot väggen, han slog armen kring hennes lif och förde henne in under almarna. »Vill du vara snäll nu?» »Ja.» »Vill du tala om allting riktigt, som det är?» Jo, det ville hon. »Hvarför kom du inte upp till Tanningestugan, då jag bad dig? Nej, kom inte med mor! Narras inte! Alldeles som om vi brukade be mor om lof! Hur många gånger ha inte vi gått ditupp, utan att någon människa vetat af det?» »Förr ja – men nu så –» »Hvad är det nu då?» »Å, nu är det ju så fånigt! Alla människor säger, att vi ska gifta oss.» »Än sen då?» »Än sen!» Hon suckade tungt. »Ja, det kan jag väl tro, att du inte förstår mig. Ingen människa begriper, hvad jag menar. För resten ska jag säga dig, Jacob, att det är riktigt styggt af dig och onkel att ställa till med det här. Ni förstör ju allting för mig!» »Hvad är det, vi förstör?» »Å, allt som är roligt.» Hon suckade tungt, trött och resigneradt. Det var ju icke lönt att försöka förklara. Herre gud, när människor icke vill förstå. – Ja, hvad tänkte Jacob nu på? Han satt där så tyst, han var ond förstås. »Blenda,» hviskade han, »vill du inte gifta dig med mig?» Och han lade tonvikt på vill. Hon hörde nästan endast detta vill. »Nej, lilla Jacob, lilla, snälla, rara Jacob –» »Tänk!» Han sade det helt sakta. »Ja, men jag tycker vådligt mycket om dig!» skyndade hon sig. Han nickade och klappade henne på kinden, som om han velat säga, att det trodde han nog. Plötsligt frågade han: »Tycker du inte om, när jag kysser dig?»