Antalet läkare fördubblades åren 1880-1900, vilket fick till följd att många läkare vid sekelskiftet fick dra sig fram på usla villkor som extra ordinarie provinsialläkare eller s k ackordsanställda hos företag och storgods. Assistentläkartjänsterna inrättades för att ge blivande tjänsteläkare klinisk praktik, men de missbrukades till att försörja sjukvården med så gott som oavlönade underläkare. och minus Vad berodde på reformen som sådan, och vad berodde på den gynnsamma ekonomiska utvecklingen? Inför 2000-talet är den stora utmaningen att bibehålla en god vård på lika villkor för alla medborgare men samtidigt öka mångfalden, initiativkraften och arbetsglädjen för både läkarna och andra personalkategorier i vården. Beslutet innebar inte någon reglering av hur läkarna skulle ersättas i framtiden, utan detta fick landstingen och Läkarförbundet komma överens om i avtal. Tabell I. Underläkare utan specialistkompetens fick heller inte någon större del av inkomsterna från överläkarnas mottagningar. För landstingen och läkarna har innebörden av sjukronorsreformen i litteraturen, t ex Garpenby, Heidenheimer [1, 2], sammanfattningsvis beskrivits som att landstingen fick kontroll över hela verksamheten vid sjukhusen, samtidigt som läkarna blev heltidsavlönade tjänstemän. Nästa år är det trettio år sedan den s k sjukronorsreformen genomfördes. Allmänna föreställningar lever kvar om att läkaryrket före » sjukronan » var både friare och mer lönsamt, samtidigt som arbetsbelastningen var hård och arbetstiden lång. Höjer har i sin memoarbok Att Sylf bildades 1922 är ingen tillfällighet. Vård för alla Trots mycket delade meningar inom läkarkåren accepterade Läkarförbundet riksdagsbeslutet om sjukronorsreformen utan strid och inriktade sig på att i förhandlingar med sjukvårdshuvudmännen få till stånd en så gynnsam ekonomisk uppgörelse som möjligt för medlemmarna, inklusive en kortvarig kompensation för de läkare som genom reformen drabbades av en kraftig inkomstminskning. Förklaringen får nog sökas i den omständigheten att den svenska läkarkåren redan två gånger under 1900-talet hade drabbats av överskottsproblem. De specialister som inte hade någon lönande öppenvårdseller laboratorieverksamhet var givetvis inte så intresserade av att behålla det gamla systemet, även om det fanns vissa inkomstutjämnande avlöningsförstärkningar. Därmed fanns det inte längre några drag kvar som påminde om läkarens traditionella ställning som oberoende yrkesutövare.