Läraren var nöjd med sin elev och kom i det briljantaste lynne att afhemta Aurore och tillhviskade henne månget uppmuntrande ord. – Lyckan står dem djerfvom bi! Men säg mig nu, kära Rosa, hur tror du man skulle på det mest pikanta sätt hämnas på löjtnant Nypontagg? Så vacker! Jaha, så var det. Häradshöfdingen och Alf sutto ännu i den förres arbetsrum en timme innan gästerna började komma och resonnerade om juridiska angelägenheter, om de mål som ännu lågo oafgjorda och skulle förekomma på nästa ting. Vakten blef ej lång. – Ni, baron, har under alla mitt lifs skiften visat mig tillgifvenhet. Under tiden satt häradshöfdingen i ett af smårummen och samtalade med gamla vänner om forna tider och om sin tillämnade resa till Nizza, ty aldrig ligger det förflutna närmare till hands i tanken, än just då man är på väg att gå mot det obekanta. Alf kände ett så hjertligt medlidande med den af dubbla skäl bedröfvade fadern att han föga reflekterade öfver den brist på uppriktighet som hans hustru visat mot honom sjelf. – Gå! Kan du tänka dig något så oerhördt, att Nypontagg skickar sin horstpojke och – Beata, den tillgifna tjenarinnan, förde ut Betty och försökte trösta henne med, att hennes far yrade. Intet, intet! Vare härmed huru som helst, så, om det lyckas att få reda på den förmodade kusinen, är detta barn af den äldre brodern i häradshöfdingens testamente erkändt som Bettys lagliga medarfvinge till gods och namn. Hans hela förflutna lif, ända från barndomens oskyldiga lekar intill närvarande stund, hägrade nu för hans blickar, och aldrig hade dess glädje, sorger och pröfningar framstått i bjertare färger än nu, då de samlade sig i en enda tafla inom en trång ram. Hvad gick nu an? – Betty, vet du något om dess försvinnande som du fruktade att säga din far, så säg det för mig.