– ”Våren jag hör öfver markerna sjunga, högre mitt hjärta dock manar och ber. Dig vill jag gifva, hvad känslorna unga skänka blott en gång och se’n aldrig mer. En gång min kärlek, den jungfruligt skära, blommar i lifvet och doftar och ler. Skynda min brudgum, ty dagen är nära. Kyss mig i dunklet och se’n aldrig mer!” Drömd lycka. Ur mitt fattiga, mörka lif, ur min ensamhets långsamma natt, höjer jag sången om dig, mitt vif, min furstligt glimmande skatt. Med flygande pänsel jag målar din bild i drömmarnas stund, en bild af skimmer och strålar på furuskuggornas grund. Af tranbärets friska glöd din mun är smäktande varm. Som finaste mossa, hvit och röd, förtona din hals och barm. Af björkarnas höstguld lånad är färgen jag ger åt ditt hår. Men din blick har en leende trånad, som aldrig jag gripa förmår. – Din väg är i glans och ljus, som af strängaspel bäres din gång. Men jag drömmer, du älskar skogsnattens sus och de grönskande vildsnårens sång; från fäster, prunkande tomma, från njutning, som tröttar blott, du längtar till strå och blomma i glömskans och tystnadens slott ... Och en dag, när din håg är het och tviflen ej mer förmå, du kommer själfmant den stig, som du vet att du aldrig åter kan gå. Mitt jubel till mötes dig sjunger, mitt hjärta till mötes dig slår. Vi smälta i kärlekens hunger tillsamman för lifvets år. – Ur mitt fattiga, mörka lif, ur min ensamhets långsamma natt, ropar jag stolt: Vill du heta mitt vif, så axla min ringhet gladt! Din fägring skall rikast smycka i bröllopskvällen vårt bo; din hemgift heter lycka, din morgongåfva ro. Ljung. Ljung du fagra på hedar magra, min älsklingsblomma i barndomsår! Än får jag bida i drömmar frida hos dig en soldag, då sunnan går. Här bada hyddor i doft af kryddor från gröna enar och timjan röd, och vinden bjuder en dryck, som sjuder af slättens hälsa och sommarns glöd. Hit skall hon följa – när vindar bölja