Bonden gick ut på förstugubron med sin yngsta dotter. Han bugade sig åt söder och norr. Han lyfte hatten för väster och öster. Han ropade ut över den stora sjön: ”Jag har en dotter, som heter Lill-Kerstin. Vill någon ha henne?” Då svarade det från den stora sjön: ”Jag vill ha henne.” Bonden ropade tillbaka av all sin makt: ”Kom och tag henne!” Flög då upp från sjön den stora fiskmåsen med vingar breda som en stugudörr och ögon skarpa som glödgat järn. Bonden kastade Lill-Kerstin i hans klor. Fiskmåsen förde henne till sin klippgrotta ytterst på stranden och lämnade henne där. Stranden var full av musslor och klipphålorna av vatten. Lill-Kerstin levde där många dagar. Väduren kom till Stor-Kerstin i skogen. ”I dag kommer din fader för att besöka oss. Nu måste du kalla mig herre och make och laga god mat åt din fader.” Svarade hon: ”Hjortron och blåbär äro lätt lagad mat. Vatten kan min fader dricka osjudet och ojäst.” Men väduren slog sin panna mot ett träd, så att pannådrorna brusto och blodet strömmade. Då uppsamlade hon blodet och lagade åt sin fader svart palt. Då han kom, mötte hon honom med huld lydnad. Bonden kom hem från besöket hos Stor-Kerstin. ”Sörj ej mer för din dotter”, sade han till sin hustru. ”Hon förde mig i högsätet och fägnade mig med ypperlig mat. Men i hennes hem fick jag lära att skaffa mat i mitt hus. Så här gör StorKerstins man”, sade bonden. Bonden körde huvudet mot muren, rände pannan trenne gånger mot hårda stenar. Blod kom ej, men sansen förgick honom. Den bistra döden var nära honom. Hustrun sade: ”Din dumhet skall bringa dig döden. Det blir din lön, därför att du skänkt dina döttrar åt oskäliga djur.” Bonden gick att besöka Lill-Kerstin, sin yngsta dotter. Hon mötte honom med huld lydnad, välte fram åt honom släta stenar, bredde grön vass däröver till ett mjukt säte. Fiskmåsen kom flygande på vingar breda som stugdörrar. Mitt för bondens ögon dök han ned i sjön och hämtade upp pundstunga laxar. Lill-Kerstin gjorde sin fader en god måltid.