— Se så — sade min mor hastigt, i det hon ännu en gång kysste barnet och sedan drog ned suffletten öfver vagnen, så att ingen kunde se honom. — Se så! Nu är den lilla drunknade lorden återfunnen. Det vore alltför stor skada, om arfvingen till ett sådant namn och en sådan förmögenhet skulle dränkas i en dam som en hundvalp. Ni har nu här en liten lord, som sannerligen skall göra er heder med tiden, och i afton, sedan det blifvit mörkt, återkommer jag för att hemta de penningar och det papper ni lofvat mig. Vi behöfva icke frukta något förräderi af hvarandra — tillade hon skrattande — ty vi vinna eller förlora detta spel gemensamt. — Det är sannt, men ni får icke synas här mera, det är en lycka, att ingen i byn sett barnet. Vänta mig vid hafsstranden i det förfallna skjulet der! Ni kan vara säker, att jag kommer — sade mannen, som hastigt och ifrigt aflägsnade sig med qvinnan och barnet. Allt detta hade gått så fort, att visst icke fem minuter förgått, ifrån det ögonblick jag först upptäckte dessa menniskor innanför parkstängslet, tills de nu försvunno mellan häckarne. Då de voro borta, fattade jag häftigt min mor i armen och frågade, om hon verkligen sålt barnet. — Tyst! Låt oss skynda härifrån; lyckligtvis har ingen menniska från slottet mera än dessa sett mig, ty jag hann aldrig komma längre än i parken. Skynda dig, kör på med hunden! Jag skall förklara allt för dig, när vi väl kommit ut bland klipporna på strandvägen. Jag visste, att det var fåfängt att tala mera till henne, innan hon sjelf ville svara, och ehuru jag var bedröfvad öfver förlusten af min lilla bror, som jag fäst mig vid, och som efter apans död intagit dennas plats i mitt hjerta, så påskyndade jag mina steg, allt hvad jag förmådde, och vi voro snart inkrupna för natten i ett af dessa gömslen bland klipporna, hvarpå kusten här är så rik. Då vi suttit tysta en stund, sade min mor långsamt och likasom för sig sjelf: