»Tro det! Nää. Jag kunde inte få’n te’ svara en gång. Han bara gick så snart jag begynte. Om det så var midt om natten, så drog han kläderna på sig och gick — tvärt på minuten. Och när han kom hem var han lika glad. Och jag blef bara argare, när jag såg det ... Hade jag inte kunnat låta bli att gifta mig! Jag kunde suttit der med mina fyra tusen kronor och mått som blomman i ett ägg! Ackurat! — Eller jag kunde ha gift mig med Hans Massen och kommit in i det stora hemmanet, eller jag kunde ha hållit i med Mårten, — han, som reste till Amerika. Det sade jag också till Per — alltihop. Jösses, jag tyckte att om jag bara kunnat få skälla på honom så mycket jag orkade och fått honom att svara, så skulle det varit en hugsvalelse! Och så en dag tänkte jag: nu skall jag allt lura dig ändå! Det var bakedag, jag skulle just till att älta degen, och Per satt i stugan. Jag hade inte sagt ett ord på hela den dagen, men jag tänkte: vänta mig du bara! Och Per han var god som gull, — satt och rökte en pipa borta i kakelugnsbänken. — Per, sade jag innan jag tog fast i degen, Per, du får allt hålla glytten så länge, för när han är ljus vaken, så tålar han sig icke med att ligga i vaggan. — Ja, kom du hit med honom, sa’ Per. — Och så gaf jag honom pojken och började sjelf älta degen. Men när jag väl blifvit nedklint ända upp till armbågarne, så att jag inte kunde ta pojken, utan han var tvungen till att hålla’n, så skulle fröken hört! Allt som jag älte, så skälde jag. Jag tyckte: nu skall du åtminstone få höra sanningen, din rackare! — Men kan fröken tänka sig hvad han gjorde?» »Slog han?» »Nää. Och han svarade inte ett enda ord. Han bara lade pojken ned i vaggan, fastän den började illskrika, förstås, — så tog han sin mössa och gick, och jag såg honom inte förr än nästa morgon. Men fick jag inte skälla på Per, så tog jag då min skada igen på länsmannen.» » Hvarför det?»