Evelina afhörde honom och suckade; hon ägde ej mer några tröstegrunder, ty samma qval tärde ju henne sjelf. Bönen gaf lugn åt hennes upprörda hjerta; en liflig rodnad göt sig öfver de förut så bleka kinderna; det mörka, rika håret böljade fritt kring de mjella, blottade axlarna, på hvilka man skulle varit frestad att söka ett par Psychevingar. En hel afton och en hel natt visades hon för ortens allmoge och folk af allehanda slag, som från flera mil omkring strömmade dit att se det granna liket, som de uttryckte sig. Följande lektion försiggick utan att tant Hedda satt i salongen; men visserligen höll hon sitt löfte att några gånger gå derigenom. Hos de nygifta var dock lifligt. Han störtade fram till Therese, som låg gråtande på sitt läger, men, då hon blef honom varse, log hon mellan tårarna och räckte honom sin lilla hand, den han hjertligt kysste. Nej tack du; man kan nog ändå få heta Argus när man är gammal och tant till på köpet. » Och lugnare skulle hon bli, sedan den bildsköne virtuosen icke mera stod för hennes blickar, sedan hans konstvana händer icke mera lockade toner ur pianot, toner som sjöngo om kärlek och njutning, eller om smärta och försakelse. Var det hennes far och bror som skymfade och slogo mig, och sedan läste in mig? Om jag nu bara vore bönhörd, att ingenting måtte komma och störa vår fest, liksom repetitionen blef störd! Evelina, med det hulda engla-anletet doldt vid fadrens bröst, utgöt ymniga, men ändå så ljufva tårar. Nu var det ej längre möjligt att hejda Evelina; hon skulle ner ur vagnen; hon skulle dit och se hans slocknande blick, höra hans sista, rosslande andetag. Ingen annan tanke kunde hans hufvud då inrymma, än att hon gifvit sig ut för att skaffa skyndsam undsättning åt den sårade Evelina, och i den öfvertygelsen, att hon af ädelmod, menniskokärlek och sann vänskap vågat sitt lif, älskade han henne, om möjligt, ännu varmare än förr. Men då Therese