Patienten kom med ett nytt yttrande där hon framhöll att hon bad om en röntgenundersökning av någon av läkarna. A uppgav att patienten hade berättat att hon var barnskötare på en förskola. Inte särskilt smärtpåverkad Hon gick haltande med hjälp av en krycka men beskrev att hon hade blivit bättre sedan läkarbesöket den 18 januari. En vecka senare återkom patienten och undersöktes nu av distriktsläkare B, som bedömde att det var en muskelbristning i ljumsken. Det var ett lindrigt trauma / fall. Det gjorde hon inte och får därför en erinran, bestämmer Ansvarsnämnden. Inåtoch utåtrotationen var något inskränkt, enligt journalen, dock symmetrisk. Efter undersökning och anamnes bedömde B att det var en muskelbristning i ljumsken, men hon uppmanade patienten att höra av sig om hon inte förbättrades efter en vecka. Hon kunde resa sig upp och gå men fick ont i höger ljumske och runt höger höft vid belastning och gick hem för dagen. Hon tyckte att en sådan undersökning borde vara självklar efter hennes fallolycka. Mot den bakgrunden motiverar A:s misstag inte disciplinpåföljd, menar Ansvarsnämnden. Fallet beskrevs som att hon landade mjukt. Hon anmälde båda distriktsläkarna för att ha felbedömt hennes fallskada. A bedömde att det förelåg en mjukdelsskada med muskelvärk och spasm och inte något benbrott, på grund av patientens ålder (54 år). Vid undersökning fanns ingen felställning i höger ben, ingen förkortning eller utåtrotation. När patienten besökte B hade hon fortfarande besvär, gick med kryckkäpp och hade smärta vid inåtoch utåtrotation i höften. När patienten träffade distriktsläkare B hade hon fortfarande besvär, gick med kryckkäpp och hade smärta vid inåtoch utåtrotation i höften. En fraktur kunde inte uteslutas utan röntgenundersökning.