Han grep kentauren vid hans man och virade den om handen. När de på bergets andra sluttning kommit ned till sandstranden, där hafstångens små luftblåsor smällde under deras fötter, ledde han honom ut i vattnet och tvang honom att börja simma. Hafvet var stilla och natten blef dimmig. Ganska snart sågo de sig dock omgifna af spridda bloss, som svängdes i töcknet, och de snärjdes i ett nät, hvilket starka armar som bäst höllo på att hala in. Barkflötena hängde som seldon på kentaurens länd, ålarna som fastnat i maskorna stänkte vatten öfver honom och när männen i båten fingo den tunga fångsten under relingen, grepo de efter yxorna och trodde att det var en trehöfdad hydra, som fastnat i deras don. Den gamle fiskaren, som med ett segelstycke öfver nacken böjde sig fram och lyste med fyrstickan, höll dem dock tillbaka med ett rop af häpnad och igenkännande, ty han hade förr på sina färder träffat Alkmenes son, och alla fingo nu brådt att räcka Herakles och satyren sina grofva händer. Nessos’ giktslagna ben voro så stela, att sjöfolket måste förbarma sig och taga honom ombord med de andra, och glad öfver sin räddning och dubbelt ifrig i sin längtan, grep Herakles själf en af årorna, men den sprang genast i bitar. Glödpannan blef då tänd under väntan på vind och skepparen gned hjälten med sin båtmatta, men den var så sliten och full af fjäll, att aldrig hade en våt människa blifvit torkad med en orenare trasa. Först efter många faror landade ändtligen alla vid Hellas’ kust. Ryktet om Herakles’ återkomst hade dock flugit snabbare än skeppet och Deianeira, den väntande makan, stod redan på de yttersta klipporna och skuggade öfver pannan med sin slöja.