Det var lugnt och tyst. En domnad efterton af gatornas och torgens buller trängde fram, aflägsen och främmande som från en annan värld. Vinden gnolade något för sig själf i de stora, gamla träden, ett långt stråkdrag, som svällde ut och tynade af och somnade bort. Två gula fjärilar fladdrade fram och åter som lefvande flarn af ett silkespapper eller som gula rosors blad, hvilka ett vindkast slitit lösa från deras stjälk och drifvit ut på flykt, på irrfärder, i fladdrande oro ... Och vinden låter dem aldrig finna någon varaktig stad och unnar dem icke att hvila; han drifver dem att närma sig hvarandra och fly hvarandra och att åter närma sig ... Så långt blicken kan nå under halfslutna ögonlock breda sig gräsets mattor i söfvande och entonig sommargrönska, och sommargröna träd med sällsamt afvägda konturer stå orörligt uppställda likt de halfregelmässigt skurna kulisserna i något teateridyllens eden. Almar, lönnar, kastanjer ... Och silfvergrå popplar ... Och helt nära, framme i prosceniet, afskild från de andra träden, står en grön och stor och mycket gammal ask. Under dess krona drömmer skuggan mörk och sammetsdunkelt grön. Och lyser icke där i gräset något hvitaktigt och mjukt, som kunde vara en kvinnas hvita kropp? Något sofvande hvitt, som vrider sig sakta i drömmen? Det kunde vara den första hvita och mjuka kvinnan, Eva! Det kunde också vara Ellen, eller Märta ... Om det vore Märta! Och åter fladdrade de gula fjärilarne för hans ögon, höjde sig och sänkte sig, nalkades och flydde. Och luften var blå och tom, och vinden gnolade och somnade bort, och det blef tyst. Tomas spratt till. Det var någon som kittlade honom på läpparne med ett strå. Märta stod framför honom med röd mun och leende ögon och kittlade honom med ett grönt strå. Därefter tutade hon honom i örat med en liten blecktrumpet.