Det var ju inte alls övertänkt. Det var bara för att rädda situationen. Onkel hade naturligtvis väntat, att du skulle säga något till honom om anordningarna, men då du inte kunde förmå dej till något så enkelt, så måste jag gripa in. Nåja, jag tror, att jag fann de rätta orden, å att onkel var nöjd med mej. Men nu ska vi inte tala om detta. Det är något annat, som jag måste på det allvarligaste inskärpa hos dej, AnneMarie. ANNE-MARIE. Du kan inte tro hur bra du tog dej ut, Mauritz, när du lyfte på hatten och sa’: »Tack, mina barn!» MAURITZ. Jag tror, att du försöker blanda bort korten, Anne-Marie. Förstår du verkligen inte ännu vad den här resan gäller för mej? Du tror kanske ännu, att det är en vanlig lustresa. Sex mils åktur i den goda schäsen med din fästman vid sidan! Det kan ju se ut som en vanlig, riktig lustfärd det, Anne-Marie. Å ett präktigt ställe att fara till, en rik onkel att gästa. Jag undrar inte på, att du betraktar alltsammans som en lek. ANNE-MARIE (har vänt blicken mot fonden, där en röd solnedgång upplyser himlen). Jag sitter bara å tänker på hur märkvärdig du är, Mauritz. Jag tror ingen annan skulle vara i stånd att sitta å tala förstånd med en sådan solnedgång bakom ryggen. MAURITZ. Du menar väl snarare, Anne-Marie, att det är märkvärdigt, att jag kan hålla mina tankar samlade, då jag har dej, min älskade lilla fästmö, bredvid mej. – Det beundrar jag mej själv för, Anne-Marie. Å jag tänker också mången gång, att det är en olycka, att du är så söt. ANNE-MARIE. Hur så? Hur så, Mauritz? MAURITZ. Jo, det är ju anledningen till, att jag har kommit att fästa mej vid dej, å det är ju i alla fall en dumhet. Du vet, att min pappa inte kan försona sej med det, å du skulle just ha hört hur min mamma bråkade, då hon fick veta, att jag ämnade gifta mej med en flicka från Lillgatan, som inte är rik, som inte har några talanger, utan bara är söt. ANNE-MARIE (beundrande).