När expeditionen startade i mars 1945 hade den skandinaviska ledningen gjort de första prioriteringarna: första platsen reserverades åt danska och norska motståndsmän samt tusentalet fullständigt fria tysk-svenskor. Trots de fria händerna utvidgades den svenska selektionsprocessen. Visst är det smärtsamt att omvärdera gamla myter. Svenska Röda korsets egen representant på platsen, stabsläkaren Hans Arnoldsson, beskrev i tjänsterapport [13 / 11 1945) och självbiografi hur han och hans personal valde ut fransmän, holländare och belgare ur en större kontingent fångar som framför allt innehöll ryssar och polacker. I sista stund, när expeditionen egentligen borde varit avslutad, utverkade man dock de danska judarnas frigivning. Eva Dickson påstår att Jacobs berättelse inte är sann. För att förstå denna urvalsprocess måste man vara medveten om att den svenska hjälpaktionens arbete genomfördes i två olika faser styrda av helt skilda avtal med SS-ledaren Heinrich Himmler. Vad jag hävdat är att judarna inte stod lika högt på dagordningen som andra kategorier, och rent faktiskt togs sist. Jacobs minnesgodhet bekräftas också av andra fångar, som tvingades ljuga för att komma ombord fordonen. Men nu har det gått mer än ett halvsekel sedan krigsslutet - nog ska vi väl äntligen tåla en något mindre svart-vit svensk krigshistoria! Plutonchefen Åke Svensson beskriver i sina memoarer hur han på order i flera dagar febrilt försökte sortera fram fångar från västeuropeiska länder.