Hon är tarvlig, tänkte han. Hur har jag kunnat undgå att märka det? Banal och tarvlig. Den där sinnliga munnen, som ser så obildad ut – har jag verkligen kysst den i porten om kvällarna? I porten! Det är ju knoddfasoner. En sådan flicka tar man upp på sitt rum helt enkelt, varför har jag inte gjort det? De båda cigarrettrökande damerna lutade sig bakåt i sina stolar och följde rökens luftiga vägar, där den blacknade från pyrande blått till askgrått. Den närmaste visade en fin profil och intelligenta, behärskade drag. En sådan kvinna var ändå något annat. Bara hennes sätt att leka med cigarretten. Och hennes likgiltiga ögonkast ut över publiken. (Jämförda med Violas tjugufemöresblickar!) Det behövs tre generationer för att frambringa en gentleman, påstås det. För att frambringa en lady behövs det säkert dubbelt så många. – Är det där din typ, Tage? frågade Viola retsamt. – Hå, inte precis, men jag beundrar deras sätt att föra sig. Det är bildat. Den piken kanske hon förstod. Han hade på sista tiden fått ett visst begär efter förfining, och han var stolt över det. Varifrån det kom, visste han också, eller rättare sagt, var det nu sist hade fått en stöt till vidare utveckling: det var på balen hos Landers’. Först och främst av Britt. Ju mer han tänkte på henne så här efteråt, dess fullkomligare föreföll hon, förtätningen av en kultiverad miljö med behaglig doft ... En miljö, där han kände sig hemma och ville höra hemma. Själv var han visserligen uppvuxen i mindre förhållanden, men hade alltid längtat bort därifrån. Han var född till något annat, som man brukar säga. Viola däremot var koncentratet av en värld som låg ännu lägre än hans egen ursprungliga. Av dem båda var han den absolut överlägsne. Och ändå hade hon fängslat honom så länge. Han kände sig hämndlysten. – Hon har åtminstone blan som håller att gå på, sade Viola.