Vi begifva oss så till det egentliga inre galleriet. Här mötas vi först af några få äldre Italienare, bland hvilka vi hålla oss till Venetianska skolan, såsom den fullständigaste. Paduanerne Squarcione, Mantegna, samt de egentliga Venetianerne Giov. Bellini, hans lärjungar Gentile Bellini, Girolamo di Santa Croce, af honom serdeles skön tafla, «Joseph och Maria tillbedjande barnet» (38), Cima da Conegliano, Vicenzo Catena m. fl. representera skolans äldre period. I samma rum som dessa finnas äfven stycken af den älskliga Francesco Francia, igenkännligast i en «madonna» (6). I följande rum upptager Tizian all uppmärksamhet. Icke mindre än tre «Venusbilder» lysa här emot den inträdande. Nära förgäfves söker man dock i dessa det, som borde gifva dem den mesta tjusningskraft, formernas veka rundning genom en clairobscur med hvitt på hvitt, emedan hela bilden grånat eller gulnat af ålder. Märkligare är den sköna inkarnationen på den nämnda Danaë i Wien. Såsom kanske det förnämsta härstädes anses «skattpenningen» (il Christo della Moneta 62). Berömd är också en «altartafla» (60). I detta rum finnas äfven stycken af Tizians medlärjungar, Giorgione och Palma Vecchio, af den sednare tvenne goda (73 och 76). Bland taflor af hans efterföljare förtjenar en «Mathei kallelse» (31) af Pordenone serskild uppmärksamhet. I nästa stora sal intager Paolo Veronese bildligen första och i verkligheten största rummet. Berömdast äro «bröllopet i Cana», ehuru samma ämne finnes uti en ännu berömdare framställning i Paris. Dermed täfla i prakt «Kristus, bärande korset», («die Kreuztragung»), och »Kristus i Emaus». Den förstnämnda taflan är 16 fot bred, 7½ fot hög; den i Paris har 40 fots bredd, 20 fots höjd. Äfven om den färgprakt, dessa arbeten egt, kan man numera blott göra sig en ungefärlig föreställning. Också är detta så kallade «inre galleri» alltför mörkt. Motstycken till Veroneses arbeten äro, i salens andra ända, de af Annibale Carracci, likasom de förra, de utmärktaste af denna mästare i Tyskland. Kring Veronese ordna sig sednare Venetianare: Giacomo, Leandro och Francesco da Ponte (Bassano), af den sistnämnda «herdarnes tillbedjan» (114), Domenico Feti, en «David» (141), Palma d. y., Varotari m. fl.; kring Carracci taflor af farbrodren Lodovico och brodren Antonio (Agostino?), Dominichino, Albani, «Venus och Vulkan» (257), Schidone och andra Eklektiker. Bland Annibales kraftoch praktfulla stycken äro «Maria på thronen» (249) och «Mariæ himmelsfärd» (267) rikast uppå effekt. Mellan dessa båda serier upptages rummet af andra skolor i öfra Italien. Vi fästa uppmärksamheten uppå «tvenne gamla» (203, 204) af Nogari, «Petrus och Paulus» (242) af Niccolo del Abbate (Giulio Romanos lärjunge), och «Äktenskapsbryterskan» (232) af Biscaino. I nästa rum fortsättes med Eklektikerna. Bland dem förnämst Guido Reni, samt dernäst Albani och Franc.Barbieri, (Guercino da Cento), af hvilka alla finnes en mängd stycken. Sist följa Naturalisterna (nyare Neapolitanska skolan), med Caravaggio i spetsen, isynnerhet en stor mängd taflor af Spagnoletto, Luca Giordano och Solimena. Af Giordano är kanske bäst en «Perseus» (362), samt «Jakob och Rachel» (366). Uti «Sabinskornas bortröfvande» (367), närmar han sig, i form och kolorit, på ett märkvärdigt sätt Rubens. Glömmas bör ej en «sjöstorm» (357) af Salvator Rosa.