I juli 1809 var det Geijer reste till England; året därpå senare på sommaren hade Anna-Lisa med oro flera veckor saknat bref från honom. Deras förlofning var ännu en hemlighet för alla utom de allra närmaste anhöriga och en ny friare Kollthoff var ofta på Odenstad. En eftermiddag var hela sällskapet ute och Anna-Lisa får se en främmande, utländskt klädd man komma ginvägen springande upp i biljardsalen, som var i en liten flygel för sig – nyfiken skyndar hon dit – och se! Där stod Erik Gustaf. Hon föll i hans famn och Kollthoff kom springandes efter, för att blifva vittne till detta glada möte. Nu blef förlofningen ingen hemlighet mer, ehuru Lilljebjörn svårligen kunde hoppas framgång däraf. Geijer var sedan ömsom i Uppsala, ömsom i Värmland och hade kondition som lärare. Lilljebjörn gjorde bekantskap med en mamsell Altar, en snäll hushållsaktig flicka som behagade honom. Förgäfves föreställde hans vänner honom, att han i längden skulle ledas och få otrefligt med denna obildade, honom så olika varelse, men han påstod, »att han mera vämjdes vid den lösa poetiska maten» och behöfde blott en husligt duglig hustru. Han gifte sig med m:ll Altar och hemmet blef ej mera så trefligt för hans döttrar. Jeana var mest på Agneteberg hos sin moster fru Lagerlöf, Anna-Lisa vid Ransäter hos Geijers. Hennes morbror Troili gifte sig med äldsta dottern där, Jeanne Marie Geijer. Snart nog märkte Lilljebjörn, att han irrat sig; hans hustru var snäll och flitig men häftig och ondsint och kunde ej sköta hushållet i stort, var svartsjuk på alla egenskaper hon ej ägde och på allt som hennes man älskade, och gjorde sitt hus oangenämt. Den glada lifliga Lilljebjörn led, tyst och tåligt – och såg affärerna årligen försämra sig. Ändtligen blef Erik Gufstaf adjunkt vid Uppsala akademi uti historiska professionen och år 1816 kunde han tänka på att sätta bo och gifta sig. Hans bekantskap med Amalia von Imhoff våren 1816, hennes sons död och den förtroliga vänskap som därigenom mellan dem utvecklades, fördröjde hans tillämnade resa till Värmland. Detta oroade mycket hans fästmö – hon fruktade, att han kallnat för henne. Hon var ej frisk just innan bröllopet, som var på Odenstad i juli månad, och kände sig sjuk och tungsint hela första året hon var gift, så efter sju års förlofning var ej hennes äktenskap i början så oblandadt lyckligt, som hon väntat sig. Flyttningen från den kära hembygden, från det af berg och floder genomskurna skogiga Värmland till det släta, flacka Uppland, från land till stad, från alla ungdomsvänner och barndomsminnen tärde henne också, och därför såg hon i början så betryckt ut, men Malla hade sedan glädjen att med hvarje år se henne blomstra friskare och gladare. Nu hade hon sin lilla kära gosse Knut och var i Mallas tycke den lyckligaste hustru och mor. Ack, huru afundsvärd fann Malla henne! Att så helt, så uteslutande från sin första ungdom hafva varit tillgifven en, som vunnit hela hennes hjärtas böjelse, som förtjänade hela hennes högaktning – att nu vara hans maka, hans för lifstiden trognaste vän! Det enkla harmoniska häri spred en renhet, en enhet öfver hela lifvet, som ej äges af dem som slitas hit och dit af böjelser och lidelser, som sällan hålla hvad de lofva! Huru olyckligt disharmoniska föreföllo Malla däremot alla hennes brokiga minnen af öfvervunna böjelser ända från det första barndomstycket för Tönnes Wrangel intill det dubbla sönderslitande förhållandet mellan A. F. och D. G. Hon kunde ej tillräkna sig denna olycka, ty hon visste, att trohet bodde inom hennes hjärta, men ändå fann hon något så högt, rent och ädelt hos Anna-Lisa, i hennes odelade trogna känsla, som afgjort hela hennes lifs bestämmelse såsom den ädle Geijers värdiga maka, att Malla nästan kände sig brottslig och förnedrad genom alla de olika och stridande böjelser hon erfarit. Erik Gustaf och Anna-Lisa förblefvo henne hjärtligt dyrbara. De, deras hem, och allt som dem angick blef en helgedom för henne, där hon såg besannade och uppfyllda sina drömmar om kärlek, trohet och äkta sällhet. Deras hem var en tillflykt för hennes tankar, då hon eljest oftast såg bedragna förhoppningar och brist på harmoni, och i allmänhet: brist på glädje.