Och då en ungdom uppträder med vilda sånger och ofrivilligt humoristiska tragedibitar, då påstå de andra, att han står på egna ben och att ingen annan än han sjelf bär ansvaret för hans uppträdande. Och då Herman Bang kommer och ställer en eller annan ungdom, som knapt debuterat ännu, i en minst sagdt löjlig dager genom att ropa ut honom som en blifvande storhet, — då någon ung försökare tecknar literära porträtt efter sitt eget hufvud och väljer dem, som stå hans egen person och hans eget skrifsätt närmast, till bärare af samtidens idéer, — då är det ej hela det unga Sverige, som är förtjust, tvärtom fins det då mer än en, som både skrattar och är förargad öfver att motståndame få nytt vatten på sin qvam — och så mycket vatten sedan och så godt att koka uti. Emellertid — allvarsamt t&amp;ladt — om någon ung man eller ung dam skrifver sådana saker, att de, som ej förstå att uppskatta det fina, skratta godt åt dem, så gäller det för andra författare, de må nu höra till hvilken riktning som helst, att genom sina arbeten visa, att det dock åstadkommes annat än det affekteradt-nervöst-osundt tillkrånglade. Genom att sjelf i handling visa, huru man bör skrifva, ut-öfvar granskaren ett bättre inflytande än genom att endast gnälla eller visa barska miner. Och den unge sansade författaren gör klokare i att koncentrera sin kraft på sina 8könliterära arbeten än att taga de andra unga pennornai försvar eller undantagsvis taga någon af dem i upptuktelse. Men det fins ögonblick, jag inser nog det, då romanförfattaren känner sig omotståndligt manad att uppträda och försvara, ej sig sjelf direkt men den sträfvan, hvari han tager del. Jag säger med flit ej det parti, han tillhör. De, som söka lämpliga föremål att nagga på, ha som sagdt funnit ett ungt författareslägte här i Sverige, särdeles lämpligt som föremål för inhugg. Men i andra länder är olyckligtvis denna riktning, den realistiska eller naturalistiska,