Bondeståndet, som så länge stått i skuggan, ryckte också fram med gott gry. En och annan av de styva, svarta rockarna, ärvd från far, var tillskuren av det kläde, som hade bretts ut på gatorna vid Karl den tolvtes begravning och sedan skänktes till bönderna. Fast deras talman, Olov Håkansson, med knapp nöd kunde skriva sitt eget namn, förstod han att myndigt styra dem med sitt sluga ord. Men när det blev fråga om, att de inte längre till husbehov skulle få ha sina egna brännvinspannor vid gårdarna, då bekymrades de allvarligt och trodde, att ett sådant gruvligt tilltag förvisst skulle vålla mask i magen, farsoter och tidig död. Ännu var det nog en smula kvavt i deras sal, men i förstugan såg det ut som på slottet. Så många kungliga lakejer stodo där och hängde för att bjuda bönderna med sig ut på värdshusen och mjuka upp dem till hovets bästa. Lika ivriga voro Hattarna från sitt håll att få dem med på källaren och prata dem i örat. Det var intet under, om gubbarna ibland blevo alldeles vimmelkantiga och glömde god riksdagssed. En morgon, när det skulle avgöras, att rådsherrarna fingo trycka konungens namn med en stämpel, om han nekade att skriva under deras beslut, då bar det alldeles omkull med ordningen. »Kungen klagar, och vi klaga, och ingen av oss får rätt», ropade en av de kungssinnade till Olov Håkansson, hoppade upp och ned, knäppte med fingrarna och slog i skranket. »Det vållar du, din skälm, men nu skall du ut!» Det hjälpte inte, att Håkansson dunkade med talmansklubban. Han blev puffad ned baklänges i stolen och fick örfilar, så att håret föll ned under kalotten. En drog honom i håret för att släpa ut honom på golvet. En annan bultade honom i huvudet, och käpparna viftade över hans försvarare. Oväsendet hördes ända ut på torget. En av hans vänner fann då på att stämma upp en psalm, och snart stodo alla bönderna med händerna knäppta och sjöngo andäktigt: »Vår fiende ifrån oss driv, och du med friden när oss bliv! Ledsaga oss i allan stund, att vi må undfly djävulens fund!»