»Nej!» utropade hon och flämtade, så mycket hon kunde. »Du slipper icke in! Han tillhör mig in i döden!» I det samma hörde de liksom en rossling der inifrån. »Tyst!» utropade Catherine och lade fingret på munnen. De blefvo med ens alldeles nyktra. »Hörde du?» hviskade Catherine. »Det var alldeles som en dödsrossling. O, att jag kunde gå ifrån honom!» Hon skyndade in i rummet och Louise följde henne. Den stackars soldaten, föremålet för deras rivalskap, var död. Kring hans läppar syntes ett blodigt skum, men ansigtet var lugnt och fridfullt. »O, min Gud!» utropade Catherine och slog händerna för ansigtet. Louise öppnade hans rock och skjorta och drog fram handen, som han stuckit derinunder och som hårdt slöt sig kring en medaljong. Plötsligen gaf den unga flickan till ett rop; hon släpte den dödes hand, och en brännande rodnad flög öfver hennes ansigte. »Hvad är det?» frågade Catherine. »Catherine», hviskade Louise upprörd, »vet du någonting ...» »Hvad ... hvad är det » »Vet du, att det är ... en qvinna ...» Catherine böjde sig öfver den döda kroppen. »Ja, det är en qvinna», hviskade hon, blek och upprörd. De båda flickorna betraktade hvarandra med sväfvande blickar. Kring Louises vackra mun började framskymta ett drag af otålighet och förtret. »Vi ha gjort oss till narrar», mumlade hon förtrytsamt, »till rigtiga narrar! För en qvinnas skull ...» Men Catherine hörde henne icke; hon låg på knä vid sängen, med sina läppar tryckta mot den lilla kallnande handen.