Fortsättning af veckans krigsbilder — se sid. 628! Tysklands mest kända satiriska b l a d " Simplicissimus ", eljes beryktad! rr ' D UH Uff GEH " Från Dunungens premiär på Dramatiska Teatern. Brukspatron Frisfedt [hr Hedqvist) och Anne-Marie [" Dunungen ") (Fru Stina Hedberg). Atelier Jæger foto. Mottager på scenen publikens hyllning. OO I R DET MENINGEN ATT UNDERkasta mig en intervju? " frågar dr Selma Lagerlöf, då vi dagen efter Dunungens premiär på Dramatiska teatern göra den celebra författarinnan ett besök på hotellet. Hon är nämligen ingen vän af intervjuer och hennes tid under det korta stockholmsbesöket tillåter henne inga långa samtal med raden af besökande, som under denna förmiddagstimme anmäler sin ankomst per telefon eller medels visitkort. Vi fatta oss följaktligen så kort som möjligt, tacka henne för den njutning hennes dramafiska förstlingsverk beredt hufvudstadens teaterpublik — dramatiseringen af Gösta Berling och S t o r - myrtösen ha som bekant verkställts af andra pennor — och spörja henne hvad hon tyckte om sitt styckes utförande. Hon förklarade sig synnerligen nöjd med den tolkning, som beredts Dunungen — ett spel så alltigenom artistiskt och förstående. Att den subtila novellen om lilla AnneMarie och brukspatron Theodor öfverhufvud blef ett teaterstycke, berodde på en fransman, som från Paris sände författarinnan en dramatisering af berättelsen. I den franska behandlingen hade ämnet gifveivis gått miste om sin svenska ton, men författarinnans intresse för en scenisk g e - staltning af Dunungen var emellertid väckt, och så satte hon själf pennan på papperet och lustspelet blef till. Just denna gammalsvenska fläkt och anda äro styckets mest betagande egenskaper. Det är som att öppna en gammal byråklaff och ur dess lönligaste rum plocka fram i dagen gulnade bref, på hvilkas sidor svunna tiders människor bikta sig än humoristiskt och än rörande, än bullrande och än med en något omständlig sentimentalitet — men framför allt med denna äkthet i känslan, som är lifvefs egen, eviga rörelse.