Främlingen hade lagt sin båt invid en flat berghäll och satt själv ett stycke därifrån med en silverbeslagen sjöskumspipa i munnen. Det var en mörklagd man med ett djärvt utseende, synbarligen mycket stark. »Den där blir inte god att fjälla», viskade Anders. Inge kröp närmare för att kunna se bättre. »Han ä’ inte klädd som sjöman den här gången, men jag känner ändå igen honom. Han har inte märkt oss.» Nej, han hade inte märkt dem. Han tycktes försjunken i tankar och tände gång på gång pipan, som han strax åter lät slockna. Plötsligt fick han höra en barnslig stämma, som sade: »Sitt still, annars skjuter jag.» Han ryckte till och for med handen åt bröstfickan. Men när han fick se Inge, som lagt an med lodbössan, skrattade han till och gick fram till gossen. »Min lille vän», sade han och tog ifrån honom vapnet. »När du tänker skjuta ihjäl folk, ska’ du inte glömma att spänna hanen.» »Jag har inte tänkt skjuta någon. Bössan ä’ oladdad.» Främlingen såg uppmärksamt på honom. »Vad heter du?» Inge fick lov att svara. Det blev en lång tystnad. Inge kände på sig, att han burit sig dumt åt. »Och du ville skrämma mej? Varför det?» frågade mannen. Inge hade gråten i halsen. Med möda kunde han få fram, att han lovat sin mor att leta rätt på den karl, som hon sett genom fönstret under ovädersdagen sommaren förut hjälpa länsman få tag på honom, rättade han, för länsman sökte också efter honom. »Din mor vill alltså ha mej i länsmans händer? Var det så?» »Jag tror det.» »Bad hon dej om’et?» »Nej, men Maja sa’ det. Mor ber aldrig om något. Hon ä’ så tyst och stilla.» Och hur det kom sig, kunde han inte förklara, men han började tala om sin mor med den främmande, som då och då föll in med något ord. Han berättade, hur hon måste arbeta och sträva, hur svårt hon haft, då de icke kunnat få något av arrendet för Frönäsgården. Allt skulle skickas till fadern i Amerika, hade Maja sagt. För nu visste han, att fadern var i livet. Främlingen hade fredligt satt sig ned bredvid gossarna, medan Inge