– Hvarför frågar du det? – Å, d’ä’ något jag har fått höra, sade han och snurrade mössan mellan fingrarna. – Hvad har du fått höra? frågade Gertrud stelt och lugnt, under det hjärtat slog som en stånghammare i hennes bröst. – Jo, d’ä’ så, att jag hört’et af handelsman, han som köper mors lärft, fröken vet, och han sa, att han hört’et af Wettings, och di hade hört’et härom kvälln utanför krogen. – Hvad hade de hört? – Jo, dom hade hört att de ä’ just som en sammansvärjning mot fröken här i socknen. Di arbetar på att få bort fröken för den här nykterhetsfrågans skull, och mycket annat som fröken verkat här. Timeon Tingbom lär ha sagt att han ska »märka» fröken, och Sverker, som jag mötte i morse, ba’ mig att gå och varna fröken, för di tänker lägga sig i försåt här i skogen, när fröken går ut om kvällarna. Gertrud drog en suck af lättnad och smålog. Det kändes så ljuft att höra gossens vänliga, bekymmerfulla stämma. Ännu hade han då icke nåtts af något skvaller, som nedsatt aktningen för hans gamla lärarinna. Gud vare tack härför! – Jag är inte rädd, min gosse, svarade hon, Gud skall beskydda mig för ondskans män. Har du glömt nittioförsta psalmen: »Den som sitter under den Högstes beskydd och hvilar under den Allsmäktiges skugga»... Eskil svarade ej, han såg begrundande ned på sin mössa, som han alltjämt snurrade mellan fingrarna. – Ska fröken gå ut i afton, upprepade han envist. – Ja, svarade Gertrud, jag har lofvat RallarOlles Stina att komma till henne med kamferolja. Så snart jag slutat rättningarna ska jag gå. – Får jag lof att stanna här och följa fröken? undrade Eskil blygt. Gertruds första impuls var att svara: »tack, min gosse, sitt ned medan jag slutar det här.» Men i nästa ögonblick kom hon ihåg det anonyma brefvets anklagelser, och hon svarade i stället så lugnt hon kunde: – Det behöfs inte, Eskil! Tack ska du ha, men jag är inte det minsta rädd.