På ett af de breda, skogbevuxna fjällen låg en mörk tjärn. Den var fyrkantig med så raka stränder och så skarpa hörn, som om den blifvit gräfd af människor. På tre sidor omgafs den af branta bergväggar, vid hvilka granarna klängde sig fast med armstjocka rötter. Nere vid tjärnen, där jordtorfvan så småningom blifvit bortsköljd, stodo dessa rötter upp ur vattnet, bara och krokiga och underbart vridna om hvarann. Det var en oändlig massa ormar, som på en gång velat kräla upp ur tjärnen, men trasslat ihop sig och blifvit stående. Eller det var en mängd mörknade skelett efter drunknade jättar, som tjärnen velat vräka upp på land. Armar och ben krökte sig om hvarandra, de långa fingrarna gräfde sig ned i själfva klippan efter fäste, de ofantliga refbenen bildade hvalfbågar, som uppburo uråldriga träd. Det hade dock händt, att de järnarmar, de stålhårda jättefingrar, hvarmed granarna höllo sig fast, gifvit vika, och af en väldig nordan hade en gran förts i en vid båge från bergskammen ned i tjärnen. Med toppen före hade den trängt djupt ned i den dyiga bottnen och blifvit sittande. Nu hade fiskynglet en god tillflyktsort mellan dess grenar, men roten stack upp ofvan vattnet, liknande ett mångarmadt vidunder, och dess svarta rotgrenar bidrogo att göra tjärnen stygg och skrämmande. På tjärnens fjärde sida sänkte sig bergen. Där förde en liten skummande ström bort dess vatten. Innan denna ström kunde finna den enda möjliga vägen, måste han söka sig fram mellan stenar och tufvor och kom så att bilda en liten värld af öar, somliga blott en tufva stora, andra bärande ett tjogtal träd.