banar vägen och ändtligen höres knarrandet af konversationsdörrns öppnande: Huru befinner sig min herre i denna värma? Så der, å ja, går väl an. Det är grufligt hvad det är hett inne. Det är fasligt kallt derute i dag. Ack, om det skulle komma litet regn; det vore behöfligt. Det var ett oerhördt yrväder, som aldrig vill taga slut, o.s.v. Alla dessa ord och tankar om helsa, väderlek, värma och köld, med flere dylika högvigtiga ämnen, beledsagas vanligen af bemödanden att pelsa på dem en mängd långa fraser, så att det åtminstone till det yttre ser ut, som om lifligheten vore vid sin middagshöjd. Sålunda tillgick det äfven bland min närvarande omgifning, under det den ena dagen räckte den andra handen. Härunder tycktes dock en hvar, åtminstone till det yttre, vara nöjd, och jag så med. Men inom mig tänkte jag: Min barndomsbygd, min moders hus, Ack, mina fromma lekars hem Af älskade gestalter fullt, Jag längtar åter bort till dem. Åttonde Kapitlet. "O jord! med dina berg och gröna dalar, Som många sekler på din hjessa bär. Allting hos dig om herrlig ungdom talar, Med hvarje vår du än densamma är, Och lockarna med friska blommor kröner, Omhägnad mildt af alla verldars Far; Och huldrikt än du gifver dina söner De skatter, du uti ditt sköte har." Vintren förflöt småningom. Jorden började ikläda sig den för ögat så behagliga sommarskruden och endast här och der vid gärdesgårdarne låg ännu qvar några trasor af dess utslitna hvita snötäcke. Liksom njutande af sin återvunna frihet, dansade bäckar och floder, fullare och gladare än någonsin, i tusende bugter öfver fälten. Allt andades lif och fröjd och "i menniskans hjerta vakna lefnadslust och mod och hopp", såsom skalden sjunger. Hos prosten E... var allt i ordning till firandet af första maj, som utgör den egentliga nyårsdagen i presthus. Beställsam vandrade den trefliga husmodern omkring, åtföljd af den tårögde