som tar bort med fristående skärpa i det perspektjänst hos den underliga marquesan den ursprungliga klarheten. Men tiv, som rum och tid ger, Handlingoch vet intet om, a t t abbedissan under frigörelseprocessen. som även en tilldrar sig i den lilla staden Lima drömmer om att en gång få lämna är en luttringsprocess, lär sig Lirför två hundra år sedan. klostret i hennes vård. leken bli seende. Alltmera innesluDen tredje som dör är också en Den mest bemärkta av de fem är tes inom dess synkrets. a h allt skarmarquesan av Montemayor, vilken i av abbedissans skyddslingar, den pare, allt sannare blir synen. Det är sällskap med sin tjänsteflicka Pe22-årige Esteban. Han har nyss haft kärleken i alltet, som i oss uppenpita just återvänder från en pilden stora sorgen a t t mista sin tvilbarar sitt rätta väsen. grimsfärd, då bron brister under lingbror u h har därigenom förlorat Och låt oss minnas, att genom dem. Marquesan betraktas av Limas allt fäste i livet. Olyckan kommer kärlekens frigörelse väckes ett helt invånare som en gammal halvförför honom som en befriare från en komplex av skapande krafter i oss. ryckt kvinna, supig och förfallen, glädjelös tillvaro. Vårt förstående blir klarare. vårt som man ännu blott tolererar för Där är också onkel Pio som ägnat givande blir renare och mera makthennes namn och börds skull. Försitt Iivs ömhet åt Camila. en liten fyllt; d e t är en själsväxt åt djup u h fattaren visar oss i henne en andra flicka som han tagit t i l l sig, då hon vidd och höjd och alla övriga för oss Madame Sevigné, som blivit till den var tolv år gammal. hon är genom obesvarad kärlek till rar henne t i l l skådespelerska och efMen en fara måste vi vara vakna sin dotter, dona Clara. För denna terhand blir hon så skön och så förför. Vi måste komma ihåg a t t bedotters skull, som lever fjärran från näm, att han ej vill se åt gamle onvara den skapande blicken. om det moderns besvärande dyrkan som en kel Pio. Ej ens när smittkopporna uttrycket tillåtes mig.