– Jag trodde, Ulf Ulfsson, att du var en vän af mänsklig ordning och tukt. Hvar man prisar din rättrådighet, och din gård är den bäst skötta. – Jarl, din gud lär mig inte, hur jag skall styra min häst, hur jag skall lägga min pil på bågen eller sira min sal. Och när mina söner och döttrar få kärleksångest, hvar är då din gud? Jag har anlagt vägar och satt träd, därför att asagudarna bjuda det och kalla det god gärning. Jag har också gått till mina harfvar och plogar och alla öfriga redskap, som blifvit signade hvart år och som vi nordbor anse heliga. Jag har gått ut på åkern till allt, som gror och växer. Öfver allt har jag frågat efter din gud, och en mängd små och stora röster liksom från ett beständigt porlande vatten ha svarat mig: Hvarför kommer du till oss lifsgudar och växtgudar och spörjer efter människoguden? Jarlen letade fram ett silfverkors ur bröstet och kysste det lidelsefullt. Sedan höll han upp det framför den bundne, men korset skalf i handen på honom. – Ännu kan jag hjälpa dig, Ulf Ulfsson. Vill du två dig ren i Jordans älf, vill du bli den skuggande palmen för de många, som här försmäkta i otrons ökensand? Förnekar du Kristus? – Gudarna äro oräkneliga som träd och källor, som frön och regndroppar, och ingen af dem förnekar jag – svarade Ulf Ulfsson eftersinnande och långsamt. – Men några af dem äro oss främmande, och andra äro oss nära. Du talar om en älf, som jag aldrig badat i, ett träd, som jag aldrig kvistat. Våra gudar komma i nordanvädret och tordönet eller i vårdagjämningen, och de gå omkring med kornet på människornas heliga åkrar. Om vi nu också sveke dem, skola våra efterkommande intill yttersta tid ändå aldrig sluta att höra dem, när de sitta på sitt skepp om natten, när de äro ute på jakt eller när de ensamma stå med sin yxa på sveden. – Så ha vi då ingenting mer att säga hvarann, Ulf Ulfsson – framhviskade jarlen och gömde korset i kåpan.