I tidningarna står ofta att läsa om Falcos bragder. Man vet, att engelsmännen sticka en tiolire-sedel i handen på föraren, om han visar dem fram till Falcos stenbrott. Man vet, att karabiniererna ej mer skjuta på honom, därför att han är den siste store röfvaren. Han är så litet rädd att bli fångad, att han ofta vandrar till Messina och Palermo. Han har till och med gått öfver sundet och varit i Italien. Han for till Neapel, då Guglielmo och Umberto voro där och döpte pansarskeppet. Han reste till Rom, då Umberto och Margherita firade silfverbröllop. Man tänker på detta och bäfvar. Falco är älskad och beundrad, säga arbetarna. Man tillber Falco. Han har frihet att göra hvad han vill. De veta också, att då Falco såg drottning Margheritas silfverbröllop, behagade det honom så mycket, att han sade: »Då jag har lefvat på Etna i fem och tjugu år, vill jag fira silfverbröllop med Mongibello.» Människor hafva skrattat åt detta och sagt, att Falco där hade en god tanke. Ty han hade aldrig haft en käresta, men Mongibello med grottor och skogar och kratrar och isfält hade tjänat och skyddat honom som en hustru. Mot ingen i världen var Falco skyldig sådan tacksamhet som mot Mongibello. Man frågar, när Falco och Mongibello skola fira sitt silfverbröllop. Och man svarar, att det skulle ske denna vår. Då tänka arbetarna: »Han kommer att förstöra vår järnväg på Mongibellos dag.» Det är tvekan och förfäran ibland dem. De våga snart ej arbeta vidare. Ju närmare den tiden kommer, då Falco skall fira sitt förbund med Mongibello, ju fler äro de, som lämna signor Alfredo. Snart går han så godt som ensam vid arbetet. Det är ej många människor i Diamante, som hafva sett det stora stenbrottet ute på Etna. De hafva lärt sig att undfly det, därför att Falco Falcone bor där. De hafva vaktat sig att komma inom håll för hans bössa.