Med en nervös iver började jag nu mitt sökande i sängkammarn, där Asta enligt Fabians utsago skulle ha gömt den lilla brevportföljen. Belysningen vågade jag inte tända, men min ficklampa var tillräcklig. Överallt sökte jag, även på de minst tänkbara ställen. Jag är rädd för att jag i mitt vansinniga letande skulle ha förefallit en tränad detektiv ganska löjlig. Hur länge jag hållet på vet jag inte, då jag helt plötsligt trampade på något föremål, som stuckits under gångmattan alldeles invid sänggaveln. Darrande av spänning lyfte jag upp mattan, och här låg den försvunna läderportföljen! Jag trodde knappast mina ögon. Hade detta gömställe verkligen undgått Leo Carrings skarpa blick? Och fanns mitt brev ännu kvar? Då jag tog upp portföljen och öppnade den, hörde jag som i en dröm, hur man utifrån farstun arbetade på att öppna tamburdörren. Det gällde kanske bara sekunder för mig. Fanns det, eller fanns det icke? Detta fördömda brev – I nästa ögonblick hade jag det i min hand. Helt flyktigt såg jag på det. Ja visst kände jag igen det. Det här hade jag skrivit, då jag var som kärast och tokigast. Det var strax efter lilla Veras födelse, och jag talade om flickan, Astas och min, och jag svor högtidligt att Asta och ingen annan skulle bli min hustru. Hur kan man vara nog dåraktig att skriva sådana brev? Det var som om en naiv gymnasist skulle ha givit sina hjärteutgjutelser. Det här skulle allt ha varit en trevlig epistel att sätta i händerna på min fästmö. Men nu – nu skulle det förintas! In i kakelugnen slängde jag både mitt och alla de andra breven och till slut också portföljen. Och med en känsla av jubel och triumf såg jag alltsammans brinna upp. Så lätt jag kände mig om hjärtat. Precis som en ung pojke i sin översvallande glädje färdig till något skälmstycke. Jag brydde mig inte det minsta om att man än ivrigare höll på att bryta upp tamburdörren. Men – varför skulle jag nu låta överraska mig? Ingen hade ännu känt igen mig. Och jag hade fortfarande köksvägen och i nödfall vinden –