Jag vet inte, hvarför far har bestämt, att jag i måron bitti' ska resa bort till gamla mormor min på en tid Anna. Så långt? Herre Gud, då får jag visst aldrig se dej mer. Erik. Jo, kära Anna, vi ska inte misströsta, utan vara vid godt hopp. Nu måste vi skiljas; jag ska rusta mej till resan. (^Sång^) Nu far jag bort så långt, långt från allrabästa vännen min; Månn' aldrig nånsin mer på jord jag skådar dig? En hjertans sorg och vånda stiger upp allt i mitt sinn', Thy sjunger jag i dag så klagelig. Anna. Och om du reste långt, långt så långt som bort till verldens slut, Så skulle nog ändå mitt hjerta följa dig, Och om du icke kom igen, förr'n Tiden runnit ut, Så skull' du ändå finna tro hos mig. Erik. Och nu farväl, farväl, du min hjertans allrabästa vän! Det vet jag visst, min håg skall aldrig ändra sig; Och blir du ej min brud på jord, så skall i himmelen Hos Gud en gång mitt brölopp stå med dig. (^Omfamning. Erik går in i stugan. Anna aflägsnar sig bland träden.^) ANDRA AFDELNINGEN. IV. INDELNINGEN eller TAFLAN. (^Öppen plats. På sidan i fonden en kyrka.^) FÖRSTA SCENEN. ANDERS. BENGT på Åsen. (^komma från olika sidor och mötas^) Bengt. Åh se go' dag, Anders! Är du också här? Jag mener alle mennisker hemme i sockna gått öfver skogen hit te storkörkan i dag. Anders. Husbo'n och matmor och Anna ville nödvändigt gå hit för te höre Prosten predike, och då följde jag med. Bengt. Jag såg, att Nämndeman och Nämndemans-mor i Hult också kommet hit. Nånå, der hemme i lellsockna ha vi allt en så dålig prest, att en kan behöfve få lite bättre själaspis ibland, och då fråger en inte efter te gå ett par mil. Anders. Ja, det är riktigt ett syndastraff, att vi ska ha en tåcken stackere på predikstoln, som komministern vår. Han har ett så ynkligt lågt målföre,