Jag har väntat länge på Er. – Nej, gör inte det. En kall snöig vinterdag åkte han från börsen mot sitt hem, då han borta på gatan varseblef en stor folksamling. Dock kom Greta numera mycket ofta till slottet och var alltid så välkommen, ty äfven grefvinnan måste hålla af detta öppenhjärtliga och älskliga barn. Det är just den tiden, då krogarne skulle stängas, fast inte alla krögare bry sig om att följa den lagen. Icke långt därefter rustades undantagsstugan upp, så att hon blef riktigt vacker, och dit flyttade de gamle med Thorsten och Greta. – Det är svårt att säga, men jag skulle knappast tro det. – Jag gratulerar Er, min bäste lord. Kanske Ni önskar få dem i Er skola? Ni har gjort ett godt val, fröken Harper, ty Sven är en präktig man, trots sin fattigdom. – Hund, vågar du bära hand på mig! Nej, nej, men, den som rår om honom har bedt oss hämta den. Ansiktet var vackert regelbundet och blicken ur de klara, ljusblå ögonen var trofast och lugn. Det ena släktet prisar för det andra dina verk, och de förkunna dina väldiga gärningar. Gif mig nu mina saker och det fort. Du kan få bannor af dem, och det vill jag inte. frågade hon Gustaf. Då ha vi intet mera att göra, ty något hopp för honom finns ej. – Hvem var då den modige, som hejdade hästarne? – Jag tackar Gud, att de icke äro dina föräldrar. Snart voro de hemma, röda och varma af promenaden och glada öfver, hvad de gjort. På sista tiden hade hon haft så mycket att tänka på. Har Ni haft något tungt arbete förut? – Och så har han mustascher och ser mycket frisk ut. Den gamle nyfikne herrn räckte honom handen till afsked och aflägsnade sig, och Berrymont var glad däråt, ty han var ifrig att få sända bort budet och hälsningen till sin far. – Nej, det har jag tyvärr aldrig fått lära mig hnr ifrigt jag än önskat få det. Gud gifve jag hade dig här igen, suckade grefve Detlof och lutade hufvudet mot handen. Men då han ämnade gripa Rupert för att leda ut honom, fick han en spark, så att han tumlade långt tillbaka.