Så där talade man i kristallpalatset på stora Otterhällan. De flästa tycktes vara nöjda med valets utgång, på samma gång som åt minstone många bland dem beklagade den vackra Aromasias förskräckliga slut. Men så for man åter till sina kontorsgöromål, och på aftonen gjorde man utflykter till Trollhättan och till Pater-Nosterskären samt med undervattensvagnarne ned till Okeanos trädgårdar, där det å nyo var stor fest. Man invigde den nya skandinavisk-skotska tunnelns första halfmil hvilken fullbordats på orimligt kort tid. »Inom några månader ha vi hela arbetet färdigt,» sade Giro, »men vilja innan dess börja den europeisktamerikanska tunneln.» »Och så fara på upptäcktsresor till jordens medelpunkt,» tillade någon. »Naturligtvis,» bekräftade Giro. »Jag har redan bildat ett bolag för den stora jord-medelpunkts-banan. Några aktier finnas ännu att tillgå.» Aktierna köptes med begärlighet. Olyckan i Örgrytekvarteret tycktes vara glömd. Om Aromasia talade man ej mera. Men hvart hade Oxygen tagit vägen? Ingen hade sett honom på valdagen. Viljetvingaren. »Jag har lärt mycket under denna vistelse i Göteborg,» sade Oxygen till den vän, åt hvilken han brukade förtro sig. Det var dagen före valet. »Ni får väl lära ännu mer, om ni väljes in i folkförsamlingen,» tillade vännen. »Jag känner ingen längtan efter det målet nu mer,» förklarade Oxygen. Vännen såg förvånad på honom och väntade en förklaring. »Lyckligtvis har jag nu lärt bättre känna mig själf. Jag vet orsaken till mitt uppträdande som valkandidat, den rätta, den enda orsaken. Jag känner också, att jag icke kan lefva utan Aromasia. Men låt oss icke tala därom för närvarande.» »Ämnet tyckes likväl väcka edert deltagande.» »Det är också något annat jag fått lära mig här: att aldrig stå stilla i utveckling, att aldrig tro, det man funnit det bästa och högsta. Hjärnorgeln har låtit mig erfara en högre yttring af konsten, vida högre än luktklaveret.» »Och likväl älskar ni, tror jag mig finna, den utmärkta ododion-konstnärinnan kanske ännu varmare än förr?»