Som dölja blixten i sit sköt; De mörkgrå hvalfven jorden hota, Dit vattnet strömvis nederbröt; Snart öfverdåd ger rum åt fasa, Då vädren utan tyglar rasa, Och mörkret släcker seglarns hopp; Till hamnen, den man mer ej räcker, Man ett förvirradt öga sträcker, Ur djupets svalg, som gapar opp. Nu däcket sköljs af täta vågor, De med sig dra en usling bort; Hans lif är frälst från större plågor, Hans död är grym, men äfven kortt: En an till skyn sitt öga vänder, Hans hjerta heta suckar sänder Till himlen med förtviflad röst; Han väntar bistånd från det höga; Men molnet öpnas för hans öga, Och störtar blixten mot hans bröst. På vädrens vingar döden följer, Och åt sitt rof med ilska ler: Han än i molnets djup sig döljer, Och kastar sig med åskan ner; Än han i hafvets sköte gömmes; Ett krossadt skepp förgäfves tömmes; Han snart det åter fyller opp, Han vredgad in med vågen flyter, De starka bommar nederbryter, Och bräcker mastens djärfva topp. Se, långt ifrån en bölja hastar, Som klippors septsar öfverfar; Ett snöhvitt skum hon för sig kastar, Som vädrets gny och snällhet har: Ren, med sin last, hon vraket hinner, Hvars lämning ur min syn försvinner, Och af en blidkad bölja höljs: En usling än min ömkan väcker, Som armen upp åt högden sträcker, Fast kroppen under vågen döljs. Jag sorgsen går från hafvets stränder, Där fasans Gud sitt hemvist har; Jag mig till skogens sköte vänder, Men finner där knapt skuggan qvar: Det hvalf, som mig för solen täckte, En flyktig bild kring dälden sträckte, Från trädens kronor flyttat ner; Nu bleka löfven roten skyla, Och nordanvädrets skarpa kyla Dem snart sin sista bane ger. Jag förr, i skygd af dessa ekar, Hört näktergalens ömma sång; Nu hösten mig det nöje nekar, Som ledde hit min tysta gång: Men ach! hvem är den man jag märker? En slaf hans gång på heden stärker,