»Jo, och så fanns det riktiga folkben där, en hel tandgård till och med, för Mårt-Pelle hämtade sånt från körgårn att trolla med. Fick man tandvärk så var det bara att bita i ett ruttet lik, så gick det över på en gång, och jag gick bort till skåpet och plockade ihop alla benbitar och skärvor av dödskallar, och så var det jord från gravarna i en tom smörask, och det tog jag med, och jag stoppade alltihop i en säck och bar det till körgårn och grävde ner det.» »Jag tror du är i gungan, Jon, var har du fått brännvin ifrån?» Han drog upp en literbutelj. »Vill du ha en fillijamare?» Jag skakade på huvudet. Jon drack själv i stället och hans stora ögon började brinna med en sällsam glans. »En gång, det var nittifyra» – det hör till hans egenheter att alltid angiva bestämda årtal – »så vart en gammal käring dö uppe i Flenbärget, Brus-Lena hette hon, och hon var väl bortåt sjutti år, och en cirka sex månader efteråt mötte jag henne på skräddarns mossåker. ’Goddag, mor Lena’, sa jag, ’jaså, ni orkar gå uppe än och knalla’, sa jag. ’Ja, en får lov å knalla på fast en är dö’, sa hon, och då först kom jag ihåg att käringaset var dö. ’Har ni ingen ro i graven, efter ni går uppe och skrotar?’ sa jag. ’Ro’, sa hon, ’ro, ro å ro ända åt hälsicke’, sa hon, ’hur ska jag få ro, som vart liggande mitt emellan Skånk-Sara å Skräddar-Abraham?’ ’Hur så’, sa jag, ’är dom inte tysta?’» »Men då grina käringen åt mäj och sa, att det skulle nog bli min tur också en gång, och sen gick hon sin väg.» »Såg du vart hon gick?» »Ja, nog såg jag, men jag minns – jo, det var visst något råtthål hon kröp ner i, i alla fall bar det i väg ner under en stor sten. Skål!» Han lutade sig bakåt med buteljen för munnen och ställde den sedan med ett ilsket grin på golvet. »Berätta, Jon!»