Hvad händer icke allt under dessa fyra långa åren! Det grymma och outplånliga intryck, som hans faders mord gjort på lille kungen, växer åter till den yttersta fasa, då han i början af följande året får underrättelse om kungens af Frankrike skymfliga afrättande af sitt eget folk. Han tänker ständigt med skräck på att en fordom mäktig kung, hans faders vän, blifvit offentligen afrättad af egna undersåtar. Tanken härpå och tanken på faderns lömska mord af egna undersåtar föda besynnerliga föreställningar i hans hjärna. Världen har råkat ur sina gängor, alla dess suveräner äro gifna till spillo åt lömska sammansvurna och åt rasande, blodtörstiga pöbelhopar. Lille kungen gör upp febervilda planer om hur det skall tillgå, då alla världens monarker sammansluta sig för att hämnas martyrerna och tukta folket. Han ser sig själf i spetsen för denna monarkernas sammansvärjning. Detta är ett heligt arf, som hans fader öfverlämnat åt honom — han fick ej själf fullföra denna Guds sändning, men Gustaf Adolf skall göra det Då lille kungen alltför mycket tänker på Ludvig den sextondes död, får han sina besynnerliga anfall. De yppa sig i spasmodiska ryckningar i ansiktsnerverna, stundom till skrattutbrott, stundom till tåreflöden, bäggedera så mot den lille kungens vilja, att hans omgifning dagligen kan se hvilken stor effort han gör på sig själf för att dels hämma, dels dölja dessa paroxysmer. Men detta lyckas långt ifrån alltid, och då han ej förmår bemästra sig, känner Gustaf Adolf ett kväljande missnöje med sig själf. Så på hösten samma år kommer underrättelsen till Stockholm, att den ädla drottning Marie Antoinette och kung Ludvigs syster, madame Elisabeth, också måst lägga sina hufvuden under guillotinen. De kungliga martyrernas antal ökas och med dem den lille svenske kungens sorg och fasa.