§. 6. Och som de södre således öka på en hop ord, hwarigenom de hos en, som ej dess mer är i språket öfwad, undertiden blifwa mörka, så pläga åter de norre hafwa i wissa ord sina tilökningar, ej allenast, som mycket gängse är, wid slutet af orden, utan ock i medlet, etc. Således finnes huru deras harbma ganska mycket, ubmo Ume, sabme Lapp, dobmar Domare, åtbmai man, tibma förledit år, jabmet dö, åbme gammal, guoibme kamrat, järemak klok, pardne son, ädno elf, sardnot berätta, ädnam jord, pädmak hund, adnak mycket, etc. är samma, som de andras harma, umo, same, domar, ålma, tima, jamet, åme, queime, jermak, barne, jäno, sarnot, jenum, bänje, änje, etc. At förtiga vocalium förbrytelser merendels ifrån i til a, som biel, apjel öfwer, mingel, mangel, efter: nil nal på, etc. ifrån o til u och ou, som njöktjem, njuoktjama tunga etc. Samt de hårdare contractioner, som lets och latas ledamot, wints och watnas båt, etc. som göra nästan det mästa til saken at den ena dialecten är obegripelig för den andra; hwilket med hwad mera jag för kortheten nu måste förbi gå.