Utanför på åkern gick en man och plöjde. Det var en främmande man och ett par obekanta hästar, men jorden var densamma. Violettbrun, fet och stenfri vände den sig för plogjärnet lika villigt, som den hade vänt sig i hennes fars tid, redo att mottaga säden. Å, vad det luktar varmt och gott! sade Lisa och drog några djupa andedrag. Det är vår egen välsignade jord. — Låt oss flyga så lågt över den, vi kan. Och ängeln bar henne över det nyplöjda fältet, så nära fårorna, att en lärka, som hade sitt bo vid dikeskanten, blev rädd och flög upp med en hög drill och blev hängande som en fladdrande ton uppe i luften. — Kan vi flyga in över planket? frågade Lisa och sneglade åt trädgården, och knappast hade hon sagt det, förr än de svävade uppe mellan kronorna i de nyutspruckna lindarna. — Å, min gamla, rara trädgård! sade Lisa sakta. Där står häggen redan i blom, den kom alltid först. Och syrenbersån ha de också låtit stå kvar, men det är en ny gång tvärs igenom rabatterna. Och se, där nere i gräset ha de lagt ut väv till blekning. Jag undrar, om det är lakanväv, eller vad det är för slag. Ängeln svävade sakta ned över gräset, där väven låg. — Jo, det är visst lakanväv, sade Lisa och rörde vid väven, men den är inte på långt när så bra spunnen som den, min egen mor spann. — Hu, jag får den om benet, sade hon sedan ängsligt. Låt oss skynda härifrån, så att ingen ser oss! Och borta voro de. — Vad hör du nu? frågade ängeln och lade åter handen över hennes ögon. — Jo, jo, jag vet det! sade Lisa och lyssnade. Det är Isefjordens böljor, mina egna böljor! De ha sitt eget böljeslag, som inte liknar något annat böljeslag i världen. Hon öppnade ögonen och såg hela Isefjorden djupt under sig, bländande vitblå mellan de ljusgröna bokskogarna, varöver spirorna på Roskilde domkyrka reste sig som två smäckra popplar. Detta är det skönaste i världen, sade hon och tryckte ängelns hand, ty det är min födelsebygd!