Hon hade på nära håll sett, hvilka penningesummor förslösades i huset, och kunde ej tro på, att en yngling — äfven om han vore än så skicklig, och hon tviflade icke ett ögonblick på broderns begåfning — kunde förtjäna nog för att sörja ens för sin mor, då hon tänkte på dennas förfinade vanor. &gt;Lofva mig att icke lemna mamma! » trängde han på henne. » Inte, om det kan undvikas. » » Inte, utan att jag samtycker därtill. » » Men Gunnar, jag kan inte lefva på dig. Jag måste arbeta själf. » » Ja, du skulle väl kunna finna en liten sysselsättning här hemma. Du kunde j u — knyppla spetsar. Det gör du ju så vackert. » » Ja, på det sättet kunde jag kanske förtjäna 50 öre om dagen, » svarade h o n; » förutsatt, att nå- gon köpte mina spetser. Nej, Gunnar, det duger icke; det måste bli något annat. Om jag skulle gå igenom en kurs i bokhålleri? Kanske kunde jag då få plats hos någon här i staden, få bo hemma, och om aftnar och morgnar kunde jag då egna mig åt mor och syskon. » » Det vore kanske inte så illa, » sade Gunnar; » men jag har svårt att tänka på, att du skulle arbeta så där. Arbete är för män, inte för kvinnor. » » Åh, Gunnar, hvem tror du väl har det mest ihärdiga, om också inte det tyngsta arbetet, om ej kvinnan? » sade Julia småleende. » Och jag tycker, att man och kvinna böra hjälpas åt. Det är bäst och med få undantag det lyckligaste. » Gunnar skakade på hufvudet. För honom var modern fortfarande idealet af kvinlighet, och hon arbetade ej. Han kunde ej tänka sig henne som arbetande. Och så slöts samtalet. c Julia förverkligade sin plan. Hon fick undervisning i bokhålleri af gamle Jansson och lillbragte oftast aftnar och morgnar hos honom på kontoret. Emellertid gick sommaren till ända och Gunnar skulle begifva sig åter till tekniska högskolan. Innan han reste, meddelade hans morbror honom, att det ej vore möjligt att hålla affären uppe. Kunde man bara det, skulle alla få sitt, men m a n kunde icke.