härligt alltid; men vet ni, när man gått här halftimmes fruktlöst arbefe uppgaf han för­ ensam som en fånge i sn art två år, %så ä r det söket. Han slog in sin klocka och plånbok i väl inte underligt, om man börjar få hem­ ett papper och lyckades till sist få skrifvet längtan. — När vägen. — Jaså; redan i morgon. — A rne hade det var färdigt, kände han sig utmattad som plötsligt blifvit allvarsam och det drog en efter ett öfvermänskligt arbete och drog en mörk sky öfver hans ansikte. Och som suck af lättnad och befrielse. — Just som solen bröt igenom dimmorna ute drifven af en dunkel aning vände han sig häftigt mot den unga flickan. — Ivan, sade på hafvet och det ringdes till " an gelus " i d en han; h v e m är Ivan? — Är det er bror? närbelägna kyrkan San Stefano, var han — Honom h ar ni a ldrig talat med mig om. — klar med allt, tog sin hatt och smög sig osedd Vera var för glad för att längre behålla ut i den daggvåta morgonen. Hela dagen irrade han planlöst omkring i några hemligheter; hon skrattade som ett öfvermodigt barn och rodnade icke ens, när det brännande solskenet uppe bland bergen. Han gick som i s ömn utan att ana, hvar han hon besvarade hans fråga. — Ivan; å nej då! Inte är han min bror, befann sig, knappast utan att ens längre infe. Jag har ingen bror, bara två systrar; veta, hvem han själf var; blott att han måste gå där, jagad af sin oro och de pådrifvande rösterna i sitt inre. Ett par gånger tyckte han sig höra steg och rop i nä rheten; och det kom plötsligt för Genom Idun, s om når de många hemmen i vårt honom, aff det måste vara hans far, som land, ber jag att få frambära miff varma tack för allt, som på min halfsekelsdag kommit mig till sökte honom: hans far och förvaltaren, del af godhet, kärlek o ch erkännande.