Hon går och vi följa. Vårt företag är i hög grad syndigt men i ännu högre grad farligt. Jag har samvetsbetänkligheter; och jag är rädd för vad som komma skall. Men jag är ännu mera rädd för att vara rädd. Att smita då flickan förtroendefullt traskade före oss, skulle ha varit en feghet. Redan detta att icke gå vid hennes sida genom Wadköpings gator den första solsöndagen i mars är en feghet. Jag går i kapp henne och öppnar ett samtal. Medardus följer mitt exempel, Ljung håller sig alltjämt bakom. Detta är min första seglats till Pafos ö. Det ligger ingen glans över den, intet jubel. Rasslet av klackarnas klamp i den sandiga, smutsiga snöskorpan får ersätta cittrors och cymbalers ljud. Mitt hjärta är tungt och oroligt. Men vårvinden skjuter på, pressar mig framåt. Jag skulle önska, att den sloge om och förde mig till den hamn där min mors förklädesband är hamnvimpel. Men den slår inte om. Vi möta bekanta i tjogtal. Jag hälsar, Medardus hälsar, flickan pratar och skrattar. Hon kunde åtminstone ha hållit sig litet tystare! Medardus vill undvika Stortorget. Varför det? säger jag och vi styra tvärsöver det oändliga torget. Emot oss komma tre personer, två herrar och en dam alldeles som vi. Damen är Elsa de Lorche, herrarna hennes man och min far. Medardus sluter sig plötsligt till Ljung. Jag hör några hesa viskningar bakom mig. Jag aktar intet. Jag går tätt förbi de tre, i det jag artigt hälsar. Elsa de Lorche småler mot mig men kan näppeligen dölja sin förvåning. Far rodnar! Jag går som en drucken, den där med uppbjudande av sina yttersta krafter bevarar sin hållning. Rör vid honom och han faller. Ingen rör vid mig.