Tillsättandet av kommittén var i och för sig ingen olycka, men ren vid slutet av första sammanträdet tände Corfitz vådaeld. Han log i sitt mjuka skägg och dristade framställa en undran. Vore ej i betraktande av det kära och höga minnets hugfästelse det disponibla kapitalet alltför ringa? Gnistan gav genast eld. Maxis sonliga entusiasm slog ut i ljusan låga. Han tog sig om huvudet, rullade med ögonen lika snabbt som med tankar och guld. Han ropade: Karn har ju faktiskt rätt! Det är futtigt, futtigt! Futtigheten ändrades i en handvändning. De tre barnen Bourmaister borde satsa vardera tjugutusen, summa sextio, firman A. B. & C:o sextiotusen, summa hundratjugu, Kerrman trettio, hundrafemtio. Han hetsade upp sig och tappade logiken sägande: Janne Fagerlind ger femti, han är så förbannat snål! Även Pil, »som säljer så grymt med tavlor», skulle få deltaga. (Ynglingen hade haft två smärre utställningar i Paris och Hamburg. På sistnämnda ort hade han verkligen sålt för femtusen mark, varav över fyra gått till omkostnader. Hans rikedom var ännu ej särdeles »grym».) Aptiten växer medan man äter. Maxi mumlade: Vem ska man mer kunna tänka sig? Han riktade försöksvis sin gluffgluffuppsyn mot de båda kommittéledamöterna Corfitz och Girefanten. Den utsökta blygsamhet varmed de båda herrarna fällde sina blickar ned mot golvmattan, kom honom att avbryta försöket. I detsamma framkastade fru Barbara: Fröken Bochum – kanske? Två av kommitténs medlemmar störtade upp: syskonparet Helen och Maxi. Båda voro lika upprörda, tyvärr av olikartade känslor. Maxi skulle just uttrycka sin entusiasm över förslaget, då Helen tämligen obehärskat »utfor»: Jag tror att ni har mistat förståndet. Ska ni tigga pengar av vilt främmande människor! Fru Barbara log och genmälte: Vilt främmande? Även för Jonas? Fru Helen hade redan lämnat rummet. Maxi blickade förbluffad efter henne, utbrast: Vad gick det åt henne? Människan faktiskt utfor mot mig!