Där var sig likt, svalt och mörkt, handfatet i den trånga tamburen, linoleumgolf, mattgula gardiner åt brinken. Icke en enda gäst, de båda kyparna ensamma. Han satte sig längst in bredvid det mattslipade fönstret, hvars rutor till dekoration hade en fruktskål mellan fantastiska fåglar, som buro pärlband i ormhalsens näbb. Dörrutan bakom honom till köket var också mattslipad, men ett svagt os trängde in, den glappade och slog. Takkronans fem kupor voro icke tända, men en ensam elektrisk glob brann inunder, och i detta ljus blef allt ännu svalare, de blågröna väggarna, de gulgrå järnpelarna — till och med den stora väggspegeln utanför den hvälfda sammanbindningen mellan de två salarna, där en liten glödlampa lyste, glaset såg ut som en isbana. Och under det han väntade på dagsrätten till pilsnerbägaren och »Testamentet», som var fylldt på en fyrkantig brun flaska, reste blicken rundt hos väggfältens gamla östgötaplatser — Linköping, Stegeborg, Norrköping, Motala och Vadstena ... Här skulle han velat blifva sittande. — Hvad skulle han hemma — hvilket parodiord! — att göra? Här nere var som en graf, man visste inte riktigt, hvar man befann sig. Han kände sig som något opersonligt, icke längre i släkt med tid och samtida, ett ting i stället för en vilja. Och då han ändtligen reste sig, sedan han uppfångat några förvånade ögonkast från personalen, visste han icke hvart han skulle gå — det förekom honom som hade denna dag totalt uttömt alla källor till vidare umgänge med människor. Ja, ännu mer — till husen, till gatorna, till hans älskade stads älskade stadslandskap. På slupen från Gustaf III: s staty satt han blind. Hettan ångade omkring honom, från maskinen, från vattnet, i luften. Nu var det som böljebrus en sekund och han öppnade ögonen. De passerade holmarna. På en häll under kastellet stod en fyrbåksstump, ett skjul i lyktfason. Det var allt han uppfattade.