Kan jag få köpa lite mat? Här har jag en silfverpenning. Köpa! Betala mej hellre hvad Herrn kostat mej i kläder och föda. Men Herrn vill kanske glömma det? Skulle jag också glömma, så har ni, min mor, en förmåga att påminna, som aldrig sviker och aldrig tröttnar. Kom, min gosse. Här inne ä' det oväder, men vår Herre ska' nog skänka oss solsken der nere i lusthuset. Och hvad han än gör för oss, den hedersmannen, men aldrig pockar han på tacksamhet och kontant betalning. (Tar alla spöna samt fiskkassen och går ut i fonden. Herman in till höger). Gubevars! Alltid ska' det vara så gudeligt mellan de der herrarne. Berthel, han tror väl att man uppfostrar en tjugu års pojke till en kyrkengel. Vi lefva inte i några englatider nu för tiden, minsann! (går in till venster, möter Fanny i dörren). Nu ska jag lösa af dej vid skänken, min flicka. SARA (försmädligt). BERTHEL. HERMAN. SARA. SJUNDE SCENEN. FANNY. Strax derefter HERMAN. Nu har jag smålett, när man ropat mig, nigit, när man skämtat med mig, skrattat när man förnärmat mig. Nu har jag sökt vara sådan, som min fostermor vill ha mig. O, hvad denna lefnad är förfärlig! Och ingen enda vän, som fattar hvad jag lider. HERMAN (som inkommit från höger med ett par taflor under armen och hört de sista orden). FANNY (som stått försänkt i sorg vid venstra bordet, spritter till vid Hermans ord). HERMAN (sätter från sig taflorna, springer till Fanny, fattar hennes händer, ömt). FANNY (blygt). FANNY. Ingen enda vän? Herman! Har Fanny ingen enda vän? Jag kan ej hålla af den vännen nu som förr. Jag kan inte numera förtro dig allt, Herman. Du har vuxit ifrån att vara min lekbror. Barnhusbarnen.