I D U N 212 blifvit kallt och ogästvänligt, med lakan bredda öfver möblerna och malkamfertslukt öfver det hela, och nedfällda gardiner, som ge en grå skymningsdager i stället för solljuset eller vinterbrasans muntra sken i rummets hörn och vinklar, då kommer ovillkorligen det där vemodet, och då har man inte annat göra än att ögonblickligen resa sin väg ifrån det. » Nå, trollet, » säger farbror Zaehris p å perrongen — han är en sådan farbror, som har vissa rättigheter, bland andra den att kalla en medveten nutidskviona för troll — » lycka till med fästmannen! Men t a g bara ingen, som du tycker om, låt se, att d u tar en som tycker om dig. » Farbror Zaehris har verkligen sina ljusa ögonblick. D e t faller mig inte in att säga honom, att j a g alls inte ämnar » ta » någon, att j a g har mitt arbete och mina intressen och ämnar — nu liksom hittills — låta händelserna hända utan att ingripa, förr än j a g själf vill. O m j a g sade det, skulle han bara plira på mig med skälmen i ögat och säga » Sjåpa dig inte, trollunge, » eller något annat artigt, som skulle ha alldeles samma andemening. — S å kuskade tåget af med mig, Korrekt och lugn satt j a g i mitt kupéhörn, oklanderligt tillknäppt, med min lilla diskreta bröstbukett — afskedspresent från min galanta farbror — och mitt nutidskvinnliga själfmedvetande. U t mot okända öden — eller mot inga alls. Förbi gröna ängar och insjöar, som lågo blanka i juninatten, förbi landtliga stationer, där unga damer inväntade unga herrar, som hoppade ut ur tåget och hälsade öfverraskade: » nej, är fröken nere? » » Ja, jag skulle lämna af ett bref, » eller var det andra herrar, som togo henne, som väntade, om lifvet och kysste henne utan att be om / hushållspenningfrågan. Femtonhundrakronorstrecket. ii.