Så småningom såg hon sina barn och barnbarn — alla, enligt samtidas enhälliga vittnesbörd, utmärkta genom både möderneoch fädernearf: en ovanlig skönhet och en ovanlig själsadel och renhet — och till sist äfven denne ömme och henne vårdande måg gå ur lifvet, och hon satt ensam med sina minnen. D:r Arvid Ahnfelt, som 1875 vistades i Greifswald, har berättat, att enligt där då ännu kvarlefvande traditioner förenade fru Thorild m e d en sällsynt fägring förträffliga själsegenskaper. Hon var en varmhjärtad kvinna, hvilken äfven förstod att med stoiskt lugn bära sina många pröfningar. Ännu på sena ålderdomen ägnade hon en viss humor åt sin belägenhet. » Wie gehts, Frau Professor? » brukade ett besökande fruntimmer yttra och erhöll som stereotypt svar: » Ach, wie soll es mir gehen, ich kann nicht sehen, ich kann nicht gehen, mit einem Worte, ich befinde mich wie ein Hund. » I denna belägenhet räcktes henne emellertid från Sverige till sist ett hjälpande handtag. Genom den del af Atterboms » Siare och skalder », hvilken afhandlade Thorild, fick man i Sverige veta, att hon ännu lefde, och det spordes äfven, att hon var i djup nöd. Och, som sagdt, hjälp räcktes då från det gamla fosterlandet. I tidningarna för februari 1851 lästes: * Citatet efter Klas Fåhræus. Vid i Uddevalla hållen bolagsstämma beslöto aktieegarne i ångfartyget Thorild att tilldela Thomas Thorilds ålderstigna och i torftiga omständigheter varande änka 100 riksdaler banko. Vid samma års riksdag väcktes ej mindre än fyra motioner om ett årligt anslag af 500 rdr b:ko till pension åt Thorilds änka och på samma gång » en rättvis och värdig hyllningsgärd åt den hädangångne skaldens och tänkarens m i n n e ». Utan ens den ringaste gensägelse och med acklamation bifölls af alla fyra riksstånden denna pension. I sex års tid hann Thorilds änka uppbära pensionen.