Landtmannapartiet är nämligen — af skäl som äro mycket svåra att förstå — alldeles afgjordt motståndare mot hvarje tanke på att genom lottning uttaga någon del af de värn-pligtige.Vi hafva här sagt, att denna antipati är oförklarlig. Om nämligen det ligger verkligt allvar bakom det från detta håll hörda stolta språket, att, kosta hvad det kosta vill, medel skola anvisas till stamtruppens uppehållande rid stadgad numerär, så blir ju onekligen hela lottningsaffären endast och allenast en säkerhetsventil, som ju aldrig behöfver öppnas, då landtmannapartiet, som har hand om pungen, försäkrat sig alltid vilja anslå hvad som behöfs för att på frivillighetens väg få fullt. Denna förskräckelse för lott-ningen är ingalunda lämplig att ingifva allt för stor tillit till talet om den liberalitet, med hvilken den nya stamtruppen skall komma att omhuldas. Blotta tillvaron af denna utväg att hålla truppen vid fullt antal är det bästa sättet att göra de liberala talesätten till verkligheter. Men för denna ventil hyser landtmannapartiet en afgjord skräck. Månne härunder ligger någon tanke att, när det en gång gäller, och de verkliga kostnaderna för stamtruppen lemna kalkylerna långt bakom sig, det är godt, att det icke fins något sätt att så godt som framtvinga de erforderliga medlen? Här står emellertid den nuvarande konseljen framför ett betänkligt dilemma. Ger den lottningen på båten, så kan den med temlig visshet vänta ett afgörande nej från första kammarens sida, under det att lottningens accepterande lika afgörande störtar förslaget i andra kammaren. Nu är det den frågan, huruvida den stora parlamentariska kömitén eller regeringen sjelf skall vara i stånd att uppfinna något surrogat för lottningen, som tillfredsställer första kammaren utan att skrämma den andra.