Axel! — jorden för hans blick försvann. Fram han ilade och ömt till barmen Slöt sin kära, trogna brud med armen; Och i gryningen den första kyssen Glödande på hennes läppar brann. Men då uppsteg solen ofvan bergen, Och den guldbestänkta etherfärgen Skär och skimrande på fästet log. Fogelsången jublade i lunden, Vinden vaknade i morgonstunden; Jorden stod liksom en brud förklarad, Och dess hjerta af förtjusning slog. Hafvet. ”Kom till stranden, kom till stranden, Goda barn, ack kom till mig! Se jag räcker åt dig handen, Och ej mer jag bannar dig. Goda barn, kom räck mig handen, Ro till stranden.” Stora, djupa, dunkla vatten, Upp och neder vagga mig; Bort till andra land i natten, Dit du far, jag följer dig. Vagga vackert mig i natten, Dunkla vatten. ”Ser du hemma der i dalen, Huru många ljus der stå? Gladt de dansa der i salen, Kom du med mig dit också. Goda barn, kom räck mig handen, Ro till stranden.” O, hur muntert många tusen Vågor fram och åter gå! Och, o Gud, hur himlaljusen Glänsande omkring mig stå! Vagga vänligt mig i natten, Djupa vatten. ”Se det mörknar; tyst, förfärligt Spöken kring i natten gå, Men uti din vagga herrligt Slumrar du i frid ändå. Goda barn, kom gif mig handen, Ro till stranden.” Icke är det spöken, Mamma, Idel barn med ögon blå; Och jag tror, att just desamma Har jag ren sett förr också. Vagga vänligt mig i natten, Dunkla vatten. ”Akta dig, du faller neder Fjerran i det djupa haf, Och den mörka döden träder Fram och för dig i sin graf. Kom, mitt barn och räck mig handen, Ro till stranden.” Mamma, om jag faller neder, Si, en himmel är ock der. Hur den famnen mot mig breder, Hur den himmeln är mig när! Tusen klara stjernor blinka, Englar vinka. ”O, hvad gör du? mörka vatten, Tag mitt enda barn ej bort. Se der syns hans hand i natten Allt är borta innan kort. Vinkar ej mitt barn med handen Mig från stranden?” Vinden suckade af smärta,