(Jag visste att Saulsanden brukade falla på honom, var gång han kom att tänka på Böök. Det hade börjat med att Böök, som tidigare hade skrivit ganska hyggligt om hans böcker, plötsligt hade slagit ihjäl en roman, som Berger hade fäst stora förhoppningar vid. Den hade emellertid kommit ut så sent, att Böök inte hade hunnit läsa ut den i julbrådskan utan bara bläddrat litet i den, gissat sig till slutet – men gissat galet! – och därefter gjort ner boken på grund av det tarvliga och banala slutet, som han alltså hade hittat på själv. Och sedan hade han för konsekvensens skull fortsatt i samma tonart, när han skrev om Berger.) – För resten är det egentligen ditt fel! brast det plötsligt ut ur honom. – Vad då? undrade jag. – Att Böök skäller på mig. Det är ditt fel! Du skulle aldrig ha angripit honom! Sen du angrep Böök, får jag stackars djävel aldrig en skaplig recension i Svenska Dagbladet! Aldrig! Det är klart som dagen: du skriver ju ingenting, så dig kan han inte göra något. Då hugger han in på dina vänner i stället. De få betala krigskostnaderna, och det blir nätta summor, kan du tro. Egentligen borde jag skicka dig en räkning! – Snälla Henning, sade jag, gör inte det. Det skulle ruinera mig. – Ja, det vore rätt åt dig. Det är ingen liten lyx du består dig! Angripa en kritiker! En kritiker i Svenska Dagbladet till på köpet! Man skulle tro du inte var riktigt klok! – Jag törs inte påstå att du har alldeles orätt. Men man kan ju inte tänka på allt. Och inte tänkte jag mig, när jag för några år sen skämtade litet med »docenten Löök», att jag skulle behöva be dig om förlåtelse för det ... – Nej, men nu får det också vara nog! Och vet du vad jag gör nu? Jo, det skall jag säga dig: jag går hem och skriver en novell om dig, eller ett kåseri eller vad som helst, och skäller ut dig så det visslar i knutarna, och skickar det till Svenska Dagbladet! Sen får vi väl se, om jag inte än en gång kan få anständiga recensioner i den tidningen!