Vid soppan, som var kokt på en gammal tjädertupp, kom vi in på mera världsliga ämnen, som teater och film, men vid fisken (ugnstekt gädda garnerad med rostade ostron och Karl-Johanssvampar) dök Jesus upp igen. Blasius berättade om en omröstning bland studenterna vid ett av Amerikas förnämsta universitet angående »världshistoriens mest fängslande personlighet». Napoleon hade kommit in som nummer ett med kolossal majoritet. Sedan kom Kleopatra och Jeanne d’Arc. Blasius var ganska överraskad över de båda damernas popularitet bland amerikanska studenter, men Kasper fann genast den naturligaste förklaringen i ett par kolossala filmsuccéer. På sladden kom Sokrates med fem röster, president Coolidge med fyra, Jesus med tre och Mussolini med två. Och Blasius kunde inte förstå att Jesus hade fått så få röster – i det fromma Amerika! Fast han ju också har blivit filmad, många gånger! – Ja, det förstås, sade Kasper, men Jesus kan aldrig filmas med den realism som fordras i Amerika. Där vill man se en riktig korsfästelse, annars tycker folk inte att de har fått något för pengarna. – Och så är det kanske också en annan sak, sade fru Mandolin. I en sån där omröstning säger studenterna nog sin hjärtans mening. Och det brukas ju inte annars i fråga om Jesus och religionen. – Jag vet inte om jag skall våga mig fram med en tredje förklaring, sade pastor Baldersen. I min tanke måste till och med de fattiga tre röster, som Jesus fick, ha berott på ett missförstånd; efter omröstningens mening skulle han inte ha fått någon röst alls. Det är ju meningslöst att i en omröstning, som gäller mänskliga personligheter, ge sin röst åt andra personen i gudomen. – Det har herr pastorn fullkomligt rätt i, sade Josef Marin. Sedd med den kristna trons ögon är Jesus naturligtvis hors concours i en sådan omröstning. Och sedd med profanhistoriens ögon var han en misslyckad upprorsmakare bland otaliga andra. Så att i vad fall som helst fick han tre röster för mycket.