– Ännu fem minuter! Hon böjde sig långt fram ur fönsterramen och såg ut. Majkvällen var ännu ljus, blott litet dimmig, likväl voro gaslågorna redan tända längs terrassbalustraden, – på precis lika afstånd flammade de upp under sina hvita kupor mellan växter i porfyrurnor. Genom det otydligt bullrande samtalet mellan tre amerikaner, tillbakalutade på sina rottingstolar under de rundklippta lagerträden, bröt – gällt och enstaka – kyparnes brådskande Gleich! Komme Gleich! der de med servet öfver axeln och belastade med skinande pläterbrickor gledo fram och åter i ljuset under de stora portal-lyktorna. Från den enorma hotelomnibusen, som höll nere på torget, steg just nu en ensam herre långsamt uppför trappan till terrassen, stannade i ljuset vid balustraden och talade högt med portiern. En blond, reslig herre i ljus, åtsittande öfverrock och hög cylinderhatt Alice drog sig tillbaka, der hon stod, inom fönsterramen, hennes ögon blefvo stora, och hjertat klappade, så hon kunde höra det. Det var som om hela denna kvälls obestämda, jublande väntansfullhet med ett fick form och mål, när hon igenkände mannen dernere. Det var den unge holländaren från vinbersåen i pensionsträdgården, Johan van der Bourght. De träffades i matsalen vid table d’hôte. Han kom sent; lång, elegant, korrekt, i engelsk middagsdrägt, gick han längs de långa dukade borden under gaskronorna och såg sig frånvarande omkring med lätt sammandragna, nästan kisande ögon. Alice kunde icke låta bli att följa honom med blicken; hon väntade otåligt, hon ville, att han skulle känna igen henne. Och då han ändtligen gjorde det, och med plötsligt vidgade ögon och ett gladt öfverraskadt leende, kom fram till henne, smålog hon emot honom så öppenhjertigt lyckligt, som om hon helsat på en gammal vän.