Hans hustru sjönk matt ned på golfvet och vaggade hufvudet på sina armar. Redan samma kväll skref Louise till miss Hyne, att de sett sig nödsakade ofördröjligen resa till – Filadelfia. Hon kunde icke berätta Tores och sin historia i all dess nakenhet; hon kunde icke lefva i arbetarlängan vid Strettons järnbruk och umgås i mister Hynes hus – icke föra den stora fulheten inför Pauline Hynes ögon. Instinkten sade henne, att det fanns en gräns äfven för denna flickas förståelse. Främlingen måste gå sin egen väg utan rast, utan barmhärtighet. Just som Louise för sista gången gick ur fru Silfversvans hus, mötte hon brefbäraren. Hon läste miss Hynes biljett på tåget ut till det närliggande bruket; den var full af ljufva ord och innehöll dessutom ett par rekommendationskort till gamla familjer vid Sprucestreet i Filadelfia samt slutade med följande rader: – Och jag som hade gladt mig åt att sammanföra er med två intelligenta svenskor, misses Matilda Hjelm och hennes syster, miss Ada Lennartsson, författarinna. Ehuru obekant, ämnar jag någon dag inbjuda dem till mitt lilla näste. Louise läste detta bref nästan liknöjdt. Hon tänkte redan på Pauline Hyne så som man tänker på personerna i en fängslande bok, sedan man själf åter gått upp i verkligheten. Ett af lifvets löften, som brutits – det var allt. Men de sista raderna bragte oro i hennes blod, fick henne upprätt i waggonsätet med något strålande ljust öfver ansiktet. Ada skulle förstå att hon handlat just så, som hon måst handla för att ej svika sig själf, Ada skulle kasta ett stort ljus öfver situationen. Hvad vore dock lifsöden? Rama tillfälligheter. Hur lätt allt egentligen var att bära, när man såg det så. Denna ovana tankegång kom hennes blod att svalla. Och med kinderna svagt färgade och ett stilla ljus i ögonen steg hon af vid Strettons anhaltsstation. FJORTONDE KAPITLET.