Äfven hon log — en sekund, men i nästa ögonblick rynkade hon ett grand på ögonbrynen och frågade: » H v a d ler ni åt? » Jag funderade en stund, innan jag svarade: » Å t lifvets härlighet. » » Ja, kanhända är lifvet härligt, men jag vet något, som är ännu härligare, » sade Vinge och fäste samtidigt liksom i distraktion en tankfull blick på mitt ansikte. Jag kände mig egendomligt berörd och ämnade fråga honom, hvad han menade, men i detsamma höjde han sitt glas och yttrade: » Nu dricka vi en skål, hvar och en, för hvad han anser härligast. » Jag log åt min kamrats infall. I mitt hjärta fanns ingen medveten önskan, då jag sträckte mig fram för att klinga med fröken Roos. I det ögonblick, då glasen stötte samman, möttes våra ögon, våra fötter snuddade mot hvarandra under bordet. Det sprang som en elektrisk stöt genom hela min kropp; jag darrade, och min hand skälfde, så att jag spillde hälften af vinet på duken. Äfven fröken Roos hade spillt sitt vin. Jag visste, att hon hade erfarit detsamma som jag. Min första tanke, då jag blef herre öfver mig själf, gällde Vinge. Han satt framåtb ö j d och tycktes försjunken i åskådandet af bordduksmönstret. Jag betraktade fröken Roos, hon var underbart skön i denna stund. Det hade skjutit en mörk blodvåg under den tunna, hvita ansiktshnden, ögonen lyste med rent NYHETER 501 — IDUN 1903 fosforescerande ljus. Men hon såg ej längre mig, hennes blick hvilade på fästmannens nedböjda hufvud. Nu började ett tornur att slå, det var väl Maria kyrkas. Jag tror, att vi alla mekaniskt räknade slagen. Det blef tio. När det sista slaget förklingat, reste jag mig upp och yttrade i en ton, som jag sökte göra så obesvärad som möjligt, någonting om, att tiden går fort, då man har trefligt, och att det nu vore dags att bryta upp. Äfven Vinge hade rest sig. Icke en min i hans ansikte förrådde, att han lagt märke till, hvad som passerat; det enda, jag kunde iakttaga, - var, att han hade läpparna sammanpressade.