Vilka förhållningssätt och kunskaper är vägvinnande i förhållande till de problem som patienterna kommer med? Den kunskap som växer fram i detta perspektiv kan vi kalla den allmänmedicinska människokunskapen. Detta begränsar räckvidden hos andra kunskapstraditioner. Det krävs en mycket aktiv och kritisk navigering i det trånga sundet mellan okritisk detaljinlärning å ena sidan och resignation inför den medicinska kunskapsmassans väldighet och föränderligheten å den andra. Potentialen för nyrekrytering av patienter är mycket stor. Att börja som allmänläkare beskrivs som en » omställningsprocess » - arbetet kontrasterar alltför mycket mot den verklighet som utbildningen givit förutsättningar för. Samtidigt har forskare inom såväl medicinen som andra discipliner (t ex sociologi, antropologi, psykologi) hävdat att läkekonsten gått förlorad. Den enskilda människan blir förstådd och hjälpt när klassificeringen fungerar. Om man är skicklig i sitt yrke kan det ibland vara svårt att med ord specificera vad det egentligen är vad man gör då man handlar. En del tvekar inför möjligheten att utifrån en komplex, situationsorienterad och unik praxis utveckla ett ökat vetande. Filosofin om människan, i första hand existentialism och fenomenologi, psykologi och andra beteendevetenskaper kan hjälpa den humanistiskt skolade allmänläkaren att hitta vägar till det unika hos många, individuella patienter. Ett vetenskapsteoretiskt betraktande hjälper oss att förstå vilka kunskaper som bygger upp allmänmedicinen, vilka källorna är, vilken karaktär och status kunskaperna har samt hur förnyelsen sker. Man kan lära sig kommunicera utan att känna till kommunikationsteori, och man kan i viss mån lära sig utföra kirurgiska ingrepp utan att behärska allt patologiskt och anatomiskt vetande. Läkarens teoretiska kunskaper får lokal förankring i den befolkning som anlitar mottagningen, och blir verklighet i mötet med den enskilda människan. Det handlar om hur människans inneboende förmåga tas till vara när sjukdomstillstånd bedöms, behandlingar avgörs och kroniska sjukdomar balanseras och manövreras genom decennier. Kunskapsfrågan avgörs i sista hand av praktiken. Vad är då allmänmedicinens kunskapsinnehåll och hur kan det beskrivas? Kunskap om allvarliga och livshotande tillstånd, även om de är sällsynta, behövs naturligtvis också. I likhet med andra vetenskapsgrenar sökte medicinen efter det generella. Denna hållning har allmänläkare under det senaste decenniet utforskat och reflekterat kring i vetenskapliga sammanhang. Men det går att utveckla praxiskunskap utan att nödvändigtvis först beakta vetandeaspekterna.