I ett bref från Hörby, sedan hon kommit från Stockholm, liksom samlas allt hvad hon trifves med i hemförhållandena och allt hvad hon plågas af. Hon talar om barnens, mannens och tjenarinnans tillgifvenhet, samt deras bemödanden att förekomma hennes önskningar; om trädgården, med sina granar i fonden, »genom hvilka himlen syntes som genom en mörk, utbruten spets, och där annars allt sammans är vajande grönt»; hon talar om sin njutning af tystnaden, som hon älskade som sitt rätta element; om sin ostörda arbetsro och njutningen att hafva trampat ned allt motstånd mot sin literära verksamhet. Men hon talar också om sin oro för att ej kunna lefva af sitt arbete och att ej orka arbeta; om den stora ensamhetskänslan, som närdes af att ingen i omgifningen höll af det samma som hon, och att hvad de höllo af, hade hon själf öppnat deras ögon för. Detta gaf en känsla af fattigdom och stillastående, »som att stå tjudrad på afbetad mark». Och så var det alldagligheten hos alla typerna i omgifningen och behofvet af »något utifrån, något nytt, nytt, nytt», af att suga in lif genom alla porer. Men framför allt plågades hon af en motvilja för själfva stället, hvilken berodde på att hon »lidit så mycket där under den tid då hon borde fått känna sig ung och glad». Detta tilldragande och frånstötande i hemförhållandena gör Ernst Ahlgren så ombytlig under de sista åren. Än hör man varma uttryck af hemtrefnad, än utbrott af häftig ovilja mot Hörby, som »kväfde» henne; än längtar hon dit, än kan hon icke nog snart komma därifrån. Dessa växlingar stå helt visst i samband med det alltjämt växande själslidandet, som de ändrade förhållandena i märklig grad synas hafva ökat. Det var som om hon icke haft själseller kroppskrafter nog att uthärda de nya rika intryck, till hvilka hon alltid längtat; de bragte henne ur jämvigten, de öfveransträngde henne och lockade henne på samma gång. Öfveransträngningen dref henne tillbaka till Hörby, där hon alltid kände lugnet värka välgörande till en tid.