— Gud, o Gud, hon är sjuk! Ja visst — det var ju just hvad hon var, han hade sagt det hela dagen och hon Kom ingen? Hon kastade skygga blickar omkring, förtviflade tyckte hon själf, betydelselösa funno de, som med händerna i kors pratade därborta. Barnet skrek och skrek, så kastade det sig tillbaka och försökte somna. Åh, hon såg, hur energiskt hennes barn försökte somna, hur pupillerna hvälfde sig uppåt och ögonlocken långsamt föllo ned. Nej — ett nytt skrik — de små iskalla händerna famlade på moderns klädning. Nu visste hon, att det var kommet, som hon frammanat genom sitt mörka sinne. Dödsångest sammansnörde hennes hjärta. Hon ville ropa, slita i sitt hår, suga fast sina läppar vid barnets fylliga, ljufva ansikte, trycka det vildt till sitt bröst. Men bunden af en sällsam förtrollning satt hon stel och styf. För sent att med mildhet och själföfvervinnelse blidka de onda makterna, skingra dem som en pinsam dröm försvinner för dagens sol! Dock ville hon försöka att muta denna kraft, som hon kände var öfver henne. Hon ville blifva så stilla, så blid och blott bedja, ropa. Men hon kunde icke känna lefvande ens i denna stund af dödlig ångest. Därtill hade hon för länge dvalts i mörker. Hon bad spasmodiskt: Gud, rädda mitt barn, rädda det, rädda det, hör du, o Gud — men det var retligt, utan vingar, utan enfald, utan tro Hastigt föll skymningen, söderns djupa skymning, som har blott ett steg till natt. Fru Göthe gick in, satte sig på närmaste stol och lade barnet öfver sitt knä. Så satt hon, tills mannen kom med läkaren. Lampan tändes, eld gjordes upp, och doktorn lugnade henne. Hon talade osammanhängande: Flickan har mått illa några dagar — vi tänkte jämt skicka efter doktorn, men jag visste — jag förstod inte — jag trodde det var hettan. Visste, trodde, hettan — hvilket hånande eko det gaf i själen! — Naturligtvis, ni gjorde allt i bästa mening, fru Göthe, men jag är ledsen, att jag icke kommit förr. Hvarje minut vecklade ut allt klarare en värklighet, som hon ännu icke fattade och erkände.