» Din far gör rätt i att låta dig öfva dig », sade fru Ingrid med en gillande nick. Det var eld och svafvel i hans ord. Men det var ej kärlek, som drifvit honom, då han med vrede och hårdhet gått till strids mot andras synd; och det var ej af nitälskan för Guds ära, som han genom själftukt och offer i sitt eget lif velat och trott sig kunna förverkliga det heliga människoideal, som Guds lag uppställer, utan det var i högmod och för sin egen ära han stridt. » Icke det? » Margareta, är det du? » frågade han upprörd. » Om jag blefve sjuk och fattig, hur skulle du taga det? » frågade han ofrivilligt. Allt, hvad han fick veta, var af nedslående art. Folket var utarmadt, både män och kvinnor voro hemfallna åt dryckenskap och lefde det vildaste lif. Han hörde henne byta förbannelsen i välsignelse, men kunde ej afgöra hvems rösten var, om den var hans moders eller Margaretas. Med gladaste mod funno sig de bortskämda damerna i att för längre tid reda sig utan sina kammarjungfrurs och betjänters uppassning. Efter denna tilldragelse har din far aldrig tålt att något säges eller frågas därom. Margareta hade blifvit alldeles blek af sinnesrörelse. » Jag har insett, att det är nödvändigt. » Det ena var köpebrefvet på Edsmo, det andra en handling, där han öfverlät äganderätten till friherrinnan Sparrekors och hennes barn. » Den är hvarken gammal eller tråkig », afbröt Henrik och tog med sin andra hand ett fast grepp om Majs arm. Minnen, förknippade med Vallargärde, trängde sig på grefven, där han satt och tänkte. Henrik blef underlig till mods. » Gref Bråå säger, att Henrik ej är sjuk », upplyste Barbara. » Låt mig följa med för att vårda honom. Den sköna markisinnan log. Det var Barbara, som sedan drog sig tyst ur rummet med sin man, lämnande de två allena att bikta sig för hvarandra. Tre år hade han själf varit, då man sagt honom, att hans moder var död. Den underbara, ofattliga lyckan öfverväldigade henne.