Under ett våldsamt lidande, men dock med nog sans att rekommendera sin kära Stina i patrons vård, dog efter ett par timmar denne gamle hedersman, en af min fars bäst betrodda karlar. Den stackars hustrun tröstade sig aldrig. Hennes förstånd var nästan rubbadt genom det förtviflansfulla minne, som den hemska aftonen qvarlemnat. Hennes enda tröst var att stundom få fly till patron och af honom få höra huru säkert det var att Elias förlåtit henne – han hade ju i det sista sagt det icke blott till henne sjelf, utan till patron, och Elias var den man som aldrig talade osanning. Bland de resor, hvilka jag gjorde efter Elias’ död, har synnerligast en fästat sig i minnet. Det skulle denna gång bära af till Göteborg, dit jag redan gjort ett par färder förut, för att besöka min der i närheten gifta äldsta syster. Men som vi varit gynnade af en utmärkt god vind under de tvänne förra resorna, hade jag icke kommit i tillfälle att göra någon närmare bekantskap med södra skärgården, hvarefter jag dock särdeles längtade. Vid närvarande tur for jag under konvoj af en gammal f. d. kapten, numera skeppare på båten – det var icke Kulten, men dock min fars båt. Denne skeppare titulerades ännu alltid, förstås, kapten, och visst är att han, förutom titeln ändå från morgon till qväll var ”kapten”, såsom ordspråket säger om den, som starkt anlitar glaset. På båten fanns blott en karl till, och huru vi med denna bemanning någonsin kommo fram är för mig en outredd naturhemlighet, alldenstund det farvatten, vi beseglade, är nogsamt kändt för dess vådlighet. Nere i plikten låg kaptenen flere timmar å rad och njöt det förfriskande innehållet af en liten kagge, som han hade inlogerad vid hufvudgärden i kojen. När manövrerna på båten nu blefvo för maktpåliggande att skötas ensamt af andre man om bord, hvilken likväl icke försmådde att låta mig emellanåt uträtta de små handräckningar jag kunde, så tillsades jag att genom öppningen till plikten ”purra ut” kaptenen, hvilket jag ock af hjertans lust gjorde med min kraftigaste röst.