Därute mötte dem augustinatten, så svart trots stjärnprakten, så stor, så tigande, lyssnande, väntande och underbar som bara vår sommarnatt kan vara. Nedanför dem låg Alajärvi, S ' art som en flod af tjära med blanka fläckar här och hvar. Från strandängarna hördes kornknarrens slräfva läte, som sågade sönder den slora tystnaden. Borta på andra stranden skymtade ur dunklef ett ensamt ljus, som de hemmavarande fändf i senatorns villa för att underlätta hemkomsten. Frostigt klar och kall svepte nattluften om deras upphettade tinningar. Gamle lektor Salovius stannade rörd och tog sin husfrus hand, näsfan i smyg, som den gången för fyrtio år sedan, då han bad henne följa med på färden. Han var af eft enkelt och ödmjukt sinne, och hans tankar gingo nu till den man, hvars stora namn öfverskyggat hela hans ungdom och präglat hans generation; han mumlade sakta för all inte höras af andra än henne, som aldrig missförstod: — Säg, kan man dö för detta land? Sa gingo de utför strandsluttningen. Färska spindelnät slogo dem i ansiktet, uppskrämda grodor hoppade kring deras fötter. Någonstans långt, långt borta rasslade ett tåg mot banvallen; nu gick det öfver en då- nande järnbro, nu saktades farten och där hördes.en utdragen hvisselsignal, som ekot kastade boll med mellan skogar och berg tills den långsamt dog bort i natten. Man tryckte hvarandras händer. — Tack för i år! — Tack själf. Doktorn ansträngde sig för att finna ett vänligt och intresseradt ord för enhvar. — Ni reser ju snart till Petersburg? sade han till Armas Korvenkotka. — Ja, om ett par veckor. — Men inte i fångvagn! skrek direktör Suomenheimo förtjust öfver sin kvickhet. Men hur det var fick han skratta ensam. Armas Korvenkotka kände sig på något sätt besvärad. — Jag anser nämligen att den finska adeln nu som förr har en stor uppgift att fylla därborta, sade han som till förklaring. Senatorn harsklade ilsket. — Ja, sade lekfor Salovius, hvar och en går sin väg här i lifvet, den ena si och den andra så.