Slutligen en dag, när jag sprungit mig andlös från ena ändan af staden till den andra, lockad af tonerna från ett positiv, som vefvade musiken till den olyckliga dansen, delgaf jag värdinnan mina bekymmer, och nu fick jag gåtan löst. Tarantellan var blifven en spekulation, och ingen fick dansa den på gatan af fruktan, att »affären» skulle förstöras. Stadens förnämsta dansörer och dansöser hade sammanslutit sig till ett sällskap, som under anförande af stadens barberare, en stor dansmästare, på kallelse infann sig i hotellen och dansade för främlingarne, mot kontant erkänsla förstås. De utförde äfven sång och pantomimiska föreställningar. Likt verkliga artister skulle de likväl garanteras för en viss summa, 25 francs, innan de uppträdde; eljest berodde betalningen af åskådarens välvilja, ehuru man antog, att en lira person var det lägsta belopp, som kunde lemnas. Utsigterna för mig att få se en äkta tarantella dansad mörknade således alltmer. De öfriga pensionärerna, der vi bodde, hade redan fått sitt lystmäte, och att skicka efter »truppen» för bara min och min reskamrats räkning, det föll oss aldrig in. Men en dag upplyste oss var värdinna, att tarantella m. m. samma afton skulle »utföras» i Grand Hôtel, och föreslog, att vi, introducerade af hennes son, skulle begifva oss dit som åskådare. Det var mycket vanligt, tillade hon, att hotellen sådana aftnar togo emot hvarandras gäster. En viss regel säger, att det, som icke kommer en till mötes, måste uppsökas, nota bene om man är ifrig att göra dess bekantskap. Således när middagen var öfver och lamporna tändes i salongen, begåfvo vi oss på väg till Grand Hôtel, som var platsens mest aristokratiska pension. Månen höll just på att gå upp. De höga hvita murarne, som i Sorrento på ett plågsamt vis innestänga vägarne, sågo nu i det bleka månskenet riktigt trolska ut, hafvet bröt sig och sorlade en låg klagande vaggsång, olivträden aftecknade sig mjukt och luftigt mot den mörka natthimmelen; det var en härlig afton.