Redan som helt liten sällskapade han helst med sig själf eller med de vuxna, mera sällan med jämnåriga. Han hade en tidig och medveten värdighet i sin hållning; och när hans mor frågade honom hvarför han gick så rak – öfver hvilket andra gossar ofta skämtade – svarade han: Med detta bara börjar jag – småningom kommer jag att skilja mig från andra på andra sätt Han klädde ofta om sig ett par gånger om dagen med stor omsorg i fråga om renlighet och prydlighet och, liksom han skickade sig i sällskapsrummen som en vuxen, lyssnade han äfven med det djupaste intresse till de vuxnas samtal i juridiska och politiska, litterära och konstnärliga ämnen. Hans far hade tidigt upptäckt de sällsynta anlag, han klokt och planmässigt – ehuru pedantiskt – utvecklade. Men äfven alla husets vänner förvånades snart öfver denna vetgirighet, detta oerhörda minne, denna snabba uppfattning. Sitt verklighetssinne utvecklade gossen framför allt under besök med fadern i atelierer och verkstäder. Hos guldsmeden fick han veta ädelstenars värde; hos målaren färgers tillblandning, hos kopparstickaren huru radernålen föres. Han ville ha noga besked om allt och lärde småningom känna arbetarne, genom att se dem vid deras sysslor, i deras hem, i deras fröjder och sorger. »Sålunda,» säger han, »vande jag mig att se det allmänmänskliga i alla förhållanden och upptäcka att lifvet själft, att tillvarons enklaste grundvillkor allestädes äro det väsentliga, allt annat endast tillfälligheter.» Hela denna uppfostran – genom verkligheter för verkligheten, midt i lifvet för lifvet – var den diametrala motsatsen till nutidens. Och dock var det icke den planlösa tillfälligheten, som rådde vid Goethes uppfostran! Hans far var ju från hufvud till fot den regelbundet noggranna ämbetsmannen, och hans arbetsenergi, metod och ordning grundlade som sagdt samma egenskaper hos sonen.