I centrum för uppmärksamheten har fenomenen – och efter hand även begreppen – ” invandrarförfattare ” och ” invandrarlitteratur ” stått.1 Startpunkten för detta intresse var genombrottet för de författare som Wolfgang Behschnitt sammanfört under beteckningen ” den andra generationen invandrarförfattare ” .2 Hit hör bland andra Alejandro Leiva Wenger, Jonas Hassen Khemiri, Johannes Anyuru och Marjaneh Bakhtiari, som under senare hälften av 1990-talet och de första åren av 2000-talet både nått stora framgångar på bokmarknaden och blivit föremål för stort och övervägande välvilligt intresse från kritiker och kulturjournalister.3 Enligt Behschnitt har den svenska ” invandrarlitteraturen ” fått ett uppseendeväckande positivt bemötande, vilket han förklarar med att den offentliga diskursen i Sverige präglas av en positiv inställning till kulturell mångfald och migration.4 Men förhållandet mellan å ena sidan den officiella svenska inställningen till migration och kulturell mångfald och å andra sidan ” invandrarlitteraturen ” är mer komplext än vad som framgår av denna kommentar. Under början av 1930-talet erövrade så socialdemokratin regeringsmakten och inledde byggandet av folkhemmet. Även utpekandet av invandringen som den utlösande faktorn bakom framväxten av ett mångkulturellt Sverige kan kopplas till den metodologiska nationalismen, eftersom detta betraktelsesätt med nödvändighet ger upphov till en syn på invandrare som utmanare av kulturen i den nation till vilken de invandrar: Nation-states were conflated with societies, and the members of those states were assumed to share a common history and set of values, norms, social customs, and institutions. Hier spielt die Bildungsintention in Bezug auf die Leserschaft eine wesentliche Rolle, die verbunden ist mit dem Wunsch nach gesellschaftlicher Intergration auf dem Weg über die Literatur. Men samtidigt är det just efterkrigstidens invandring som utpekas som den utlösande faktorn bakom att ett sådant samhälle växt fram. Det etniska filtret I essän ” Makten över prefixen ” (2005) berättar Astrid Trotzig om hur hon och Johannes Anyuru jämt och ständigt bjuds in till litterära arrangemang med ” det så kallade mångkulturella samhället som tema ”.