endast med uppmärksamhet och som det tycktes någon dermed blandad förvåning. De togo nemligen våra flickor för tvänne skogs-gudinnor, ty för dödliga menniskor kunde de ej anse dem. Hundrade gånger hade de på sina jagtfärder anropat skogens gudinnor med denna bön: "Skogens mö med fagert anlet, Du hvitrodnande gudinna, Du skogsborgens ljufva jungfru, Skogens lilla sköna dotter, Du, den vackraste af qvinnor, Och den däjligaste ungmö, Med de blåa vackra ögon, Och de fulla sköna brösten; Fingrarne med gyllne ringar, Armarne med gyllne armband, Hufvudet med gyllne kransar, Öronen med gyllne hängen, Keden lysande om halsen." Vare sig af inbillning eller efter verkliga förhållandet, så trodde de denna beskrifning alltförväl inträffa på dessa flickor. Det är sannt, att de ej kunde se om dessa hade guldringar på fingrarne och gyllne armband om armarne, ty vantarne och den långärmade pelsen hindrade sådant, ej heller kunde de upptäcka någon guldkrans på hufvudet och gyllne örhängen uti öronen, ty dessa delar doldes af den omsorgsfullt tillknutna duken, men på deras halsar upptäckte de en lysande halsked, ehuru afundsjukt kragen ville undanskymma densamma, och den öfriga beskrifningen, angående anletets däjelighet, kindernas hvithet och rodnad, ögonens blåa färg och bröstets fyllighet m.m. inträffade så fullkomligt på dessa jungfrur, att ju längre tid våra skogskarlar betraktade dem, dess fastare blefvo de i sin redan förut fattade tanke. Dertill kom ännu den omständigheten, att de på den dagen gjort en synnerligen lycklig fångst, hvarföre de äfven af tacksamhet framburit skogens gudinnor rikligare offer, än vanligt var. Seden att i sådana fall offra guld och silfver i någon betydligare mängd, hade redan då urartat så, att man med en knif endast skrapade något litet af kanten på en guldeller silfverpenning, hvilka skrapor på en uppå marken utbredd djurs hud uppsamlades och antvardades derpå åt skogsgudomligheterna, der de företrädesvis uppehöllo sig. Ett