Den unge kämpen, aflad utaf bättre far. KHOREN. Der ser jag mannen, just din make menar jag, Som, efter slutadt arbete, nu kommer hem. BONDEN. Ha! hvad är det för fremlingar, jag skådar här? Utaf hvad orsak ha de till mitt hybbles dörr Anländt? monntro de söka mig? Stor skam För hustru, att med unga glopar stå i prat. ELEKTRA. Min kära du, mot mig ej må du svartsjuk bli! Du sanningen skall veta strax: de fremmande Ifrån Orestes kommit hit, som sändebud. J fremlingar, misstycken icke gubbens ord! BONDEN. Hvad säga de? Finns mannen till, och ser guds dag? ELEKTRA. Så spörjes visst; och deras tal mig trovärdt syns. BONDEN. Monntro han minnes fadren än, och dina qval? ELEKTRA. Det vill jag tro; vanmäktig är landsflyktig man. BONDEN. Hvad tidender ha de ifrån Orestes bragt? ELEKTRA. Att speja mina lidanden han skickat dem. BONDEN. Somt se de säkert sjelfve; somt förtäljer du. ELEKTRA. Dem känna de, och intet görs dem mer behof. BONDEN. Alltså man dörren längesedan öppna bordt: Inträden här! Som lön för goda ord J fån Gästplägning strav, så godt mitt ringa hus förmår. Fort, drängar, lyften derför in ressakerna, Och krusen icke J, från älskad älsklige Hitkomne! Ty änskönt jag är en fattig man, Min ringa härkomsts bruk för er ej röjer jag. ORESTES (till Elektra). Vid gudar, han som till ett kyskhetsäktenskap Med dig förmäldes, vill Orestes ingen skam! ELEKTRA. Just denne kallas man åt mig, olyckliga! ORESTES. O ve! Ej finns ett säkert tecken uppå mannamod; Förty förvirring är de dödliges natur. Jag ofta sett, att sonen utaf ädel far Blef usling; sett af slema fäder goda barn; Sett armod uti rike mannens tankesätt, Men höga tankar hos den läge bettlaren. Hur skall alltså man dömma rätt i sådan sak?