Sådant var i allmänhet under vintern vårt lif på Vega. Den ena dagen var den andra mycket lik. Då stormen tjöt, snön yrde och kölden blef för bister, höllo vi oss mera under däck, då vädret var vackrare, lefde vi mera i det fria, ofta afläggande besök hos observatorn i ishuset och hos de kringboende tschuktscherna eller ströfvande omkring för att möjligen komma öfver något villebråd.» Den snö, som nedföll under vintern, bestod oftare af små enkla snökristaller eller isnålar än af de vackra stjernlika snöflingor, hvilkas granna kaleidoskopformer nordbon så ofta är i tillfälle att beundra. Redan vid svag vind och vid temligen klar luft voro de nedre luftlagren uppfylda af dessa regelbundna isnålar, i hvilka solstrålarne bröto sig, så att vädersolar eller haloer uppkommo. Beklagligen voro dessa dock aldrig så fullständigt utbildade som de haloer, hvilka jag år 1873 såg under slädfärden kring Nordostlandet på Spetsbergen, men jag trodde mig äfven nu kunna bekräfta riktigheten af den iakttagelse jag då gjorde, att den bild man vanligen lemnar af detta vackra fenomen, i hvilken haloen tecknas som en samling af regelbundna cirklar, icke är riktig, utan att haloen bildar ett mycket inveckladt, efter hela himlahvalfvet utbredt, åt solsidan för det mesta färgadt, åt motsidan ofärgadt liniesystem af det slag, som vidstående från 1872–73 års Spetsbergsresa lånade bilder utvisa.