Odhner låter skymta det manliga, bundna patos, som i de knappa men uttycksfulla notiserna om den lille men hugstore Engelbrekt, dalamännen under Sturarna och Gustaf Eriksson, Lutzens hjälte och bragden vid Svensksund bevara ett intryck af både Fänrik Stål och Talis Qualis. Men det var sedan detta patos, som i klasskampens, emigrationens och de tryckta näringskonjunkturernas Sverige undergick sin gradvisa uppskrufning vid minnesfesterna och skåltalen. Ju svagare det nationella medvetandet i handling, dess högre stämda strängar i den fosterländska förkunnelsen, om den icke skulle förklinga ohörd! Man rinner det knappast mer än naturligt, att unga lättantändliga skribenter i 15 — 18 års åldern skulle med särskild begärlighet ta fasta på lärobokens hyllning åt » krigen och kungarne », om också hågkomster af helt annan art där tillika framhäfdes. En blick på några äldre tidningsårgångar eller korrespondenser i ett gymnasiearkiv bekräftar för en hvar denna lockelse, som ej minns den själf. Men en berömd oration som landshöfding Gunnar Wennerbergs, i Oscar II: s närvaro, vid en ny tvärbanas framdragande genom sydvästra Småland (Bolmen 1876) visar, att icke heller vuxna, högtbegåfvade patrioter förstodo bättre. Också hos Wennerberg nåddes kulmen vid passagen om Lutzen, där » Smålands tappra söner » omgåfvo Gustaf Adolf i dödsögonblicket, » där många af dem med sitt blod beseglade kärleken till konung och fädernesland », och » där deras ära strålade klarast », om man också » äfven eljest finner deras namn inflätade med Carlars och Gustavers ärofulla minnen ». Några år senare skref i parodiskt syfte August Strindberg sitt ännu berömdare tal vid en järnvägsinvigning — i Kolbottens bergslag, » en urgammal härd för svenskmannatrohet » (Nya riket, 1882). Och redan året förut hade mäster Palm inledt den rörelse, sorn i fortsättningen skulle hålla än blodigare räfst med de » urgamla » minnena (första Lill-Jansmötet, 188l).