Nu spelades den tredje valsen upp, densamma som Nanna lofvat valsa med honom. Nannas förarglige grefve hade hört planen med kadetten, denna blef meddelad åt Stellan Stjernfeldt, och det uppgjordes, att kadetten skulle cedera valsen åt honom. Då, tänkte han, skulle Nanna inte kunna neka, och att hon ej heller ville det, trodde han på det hela, ty om han jemförde sig med Alexis, så hade han ju allt för många företräden, för att någon rivalitet, som grefven påstod, kunde komma i fråga. Men Nanna stod fast vid sitt löfte till Alexis. Stellan blef ännu mera förbittrad, och gjorde upp med kadetten, som var en äkta tjufpojke, att denne skulle under valsen sätta foten framför Alexis, för att narra omkull honom och hans dam. Kadetten var förtjust öfver detta uppdrag, och kände sig stolt att vara vald till verktyg för utkräfvandet af den allmänna hämden. Vid de första takterna syntes icke Alexis. Nanna kastade forskande blickar rundt omkring sig, och snart var Alexis hos henne, och de började. Vid andra hvarfvet stack kadetten, såsom af en händelse, fram sitt ben; men det hade blott den opåräknade effekten, att han sjelf ramlade baklänges, till stor förlustelse för de kringstående, och stor sorg för sin mamma, som befarade att familjens hopp tagit en sådan törn, att det kunde bli fråga om den adliga ättens utslocknande. Kadetten smög sig linkande och med handen på höften in i ett sidorum, och Alexis fortsatte lungt och obehindradt sin vals med Nanna. Alexandra var ej blind för den styrka han härvid utvecklade, och beslöt att, hur det gick, skaffa sig en vals med honom. Alexis, för hvilken den aristokratiska luften nu var mindre tryckande, var glad och skämtsam, och detta kallades af somliga för «fräckhet». Emedlertid hade den lilla affären med kadetten något tournerat opinionen till fördel för Alexis, ty medgången, äfven den obetydligaste, skaffar anhängare.