Tro ej, at krönt med högsta lycka Tyrannen nånsin lycklig är; Han bäfvande sin mantel bär, Och de Jouvelers mängd som smycka, En vådlig glants dess hjässa bli; Tyran! säg när du annat kände, Än blott ett blänkande elände, Och dödens skräck i raseri. Til Dionysius Tyrannen, En Smickrare insteg en dag, Som under granna ordalag, Bedyrade den Envåldsmannen, Med bögda knän och uplyft hand, HurŽ han sig borde lycklig kalla, Så til sitt välde at befalla, Som rik af skatter, folk och land. Knapt SmickrarŽn hant sitt loftal sluta, Förrän Tyrannen gaf til svar; Damokles märk! du villse far: Så säll du tror mig lyckan njuta, Så sant dess irrbloss dig bedra. Välan jag vill min thron dig unna, Til svar, hvad har du at förkunna? Damokles bugade med ja. Straxt med en underdånig ifver, En gyldne Stol man honom ger, Han sätter sig och tankspridd ser, Den härlighet hans Thron omgifver, Och skönjer intil minsta vrå Bland rösters sorl som ljufligt susa, Hvad vällust uttänkt at förkjusa, Och högmod för at dyrkan nå. En präktig taffel man tilbjuder, Hvart rum med purpur rikt beklädt; I Guld-Pocalen vid var rätt, Den rosenröda drufvan sjuder, Och vid hans blick upeldas alt; En vink, – hvart bröst sig lyckligt känner: Et ord, – straxt hundra Adel-Svänner, Fullbordat hvad dess nyck befalt. All frögd och lust at öfverväga, Damokles sig högst lycklig fann: Hvad prakt och höghet utbrast han? Blott jag den evigt kunde äga Men ack! – i det han sade så, Sig ångest svetten straxt utträngde, Ett uddvasst svärd i taket hängde, Fäst vid ett ringa tagelstrå.