Men ännu mera än Estrid plågade henne fru Henningsons besynnerliga välvilja. Första gången hon var där, talade frun nästan hela tiden om inbillningssjuka, och vände sig därunder alltemellanåt till Karin med ett vädjande: »inte sant, lilla fröken?» Karin visste ej hvad hon skulle svara, men hon rodnade hvarje gång frun borrade i henne sina små runda, svartbruna ögon, och än mera rodnade hon, när frun på samma gång gjorde en hemlighetsfull blinkning åt Estrid eller kyrkoherden. Karin önskade då, att hon haft mod att slå omkull ett vattenglas eller spilla lingon på duken eller något annat förskräckligt, bara för att afleda fruns uppmärksamhet från den retsamma rodnaden. – Följande söndag kommo nya berättelser om sömmerskor, som inbillade sig ha knappnålar i kroppen, kvinnor som trodde sig ha sväljt en orm o. s. v. Karin satt som förstenad; hvad menade fru Henningson? I detsamma fick hon se Estrids stora, svarta ögon fästade på sig, lysande af hån och skadeglädje. Nu rodnade icke Karin, hon bleknade af sinnesrörelse och kände sig färdig att svimma. Ja, här var sannerligen tillfälle att inbilla sig, att man fått knappnålar i kroppen – eller åtminstone knappnålssting, hvart man vände sig, från alla håll! Nej, hon ville ej mera komma hit – hellre sitta ensam med sin tarfliga middag än äta prästfruns fina mat och vara föremål för förrädiska nålsting, mot hvilka man ej kunde värja sig. – Välkommen igen nästa söndag, snälla fröken, sade fru Henningson vid afskedet och smålog sitt egendomliga, sötsura småleende, det gör fröken godt att komma ut bland människor litet, ensamheten ger anledning till så mycket grubbel och inbillningar. – Ja, inföll Estrid med en axelryckning, la fantaisie, c’est la folie de la maison! Fru Henningson gaf sin dotter en beundrande blick. En sådan uppfattning och en sådan förtjusande pariseraccent!