Elda och läsa var det enda jag kunde göra och nu, när jag gått igenom mina intryck från den förlorade jaktdagen, ter sej som bilder mot drivande dimma, regnsmatter och hårda vindtag det svåra öde som Georg Friedrich zu Schlicht, kallad Görtz, fick genomlida. Och en annan gång möttes vi på fällan invid Skams gator. Strax efter dagningen låg manhuset på Tomta varmt rött med en tunn snöbård på taket och mot en bakgrund av frostiga träd. Men vid allt skytte ger det mätande ögat och vapnet " i ögat ", ett odelbart helt, det bästa resultatet. Det fick jag också exteriört. Tänker man efter och försöker känna som en hund är det ju fråga om rent förföljande: spåret blir allt varmare och ivern vaknar. Minst tio fåglar hade funnits i kullen och jag fick tre av dem. Aldrig nån sönderbitning, aldrig nåt nyfiket farande i arbetsrummet; jag kan komma och gå och han ligger kvar i sin korg och trivs där. Men först bortom denna bok, under ett annat jaktår, får jag förhoppningsvis veta hur Pan tänker ha det med både älgar och rådjur. Jag lydde och bytte ut bössan mot lådan med slaktavfall. Men tio meter bakom henne stod en grå, mager och skranglig älgko. Så mycket behövs ju inte heller för att en räv ska känna sej så mätt att den inte ids att jaga. Deras brungula, vattrade fjäderdräkt lyste och glimmade det var en säregen upplevelse att se dem på det sättet. Passet jag stod på var en kulle i vacker, glesstammig skog. Skottet föll vid 14-tiden. Det medförde att han måste klättra oppför en några kilometer lång och mer än 300 meter hög stigning innan trädgränsen och jaktterrängen nåddes. Ett väldigt block stoppade honom snart. En rörelse i kanten på den vidsträckta fällan visade sej nämligen vara en älg på väg ut mot solen; en stor ko klev fram och vita andedräktsmoln från henne drev ut i det ännu svagt frostiga vädret. Och det var för att ta sej dit som hon tidigt på morgnarna passade på de tungt lastade godstågen och i en järnvägskrök, där de måste sakta in, gjorde hon ett cirkussprång opp mot bufferten på den sista vagnen.