Och kring alla husknutar väller den mjölfina, gula sanden i aldrig sinande vågor, medan samtidigt trädgårdstäppors och löfdungars smaragdgröna fägring triumferar m e d talrika oaser i denna sandregion. På de krappröda tegeltaken lyser det som af hvita spetsbroderier; man gipsar nämligen ihop tegelpannorna för att de ej skola flyga ut i hafvet, då stormen tar sina krafttag i dem. T y det blåser fenomenalt öfver Skagen, när det börjar, blåser sex dagar i sträck med paus den sjunde, för att därefter friska i på nytt den åttonde. Och naturligtvis är sydvästen den galnaste. Med en massa olater, som han tillägnat sig i Engelska kanalen och fullständigat på Nordsjön, rusar han vrålande fram öfver den danska halfön, krafsar VästerJyllands klitter i hufvudet tills de ryka som vulkaner, pressar sin breda barm mot hedens ljungtufvor, vräker vågorna som jättecylindrar in öfver Skagens ref och slungar näftals m e d sand i synen på hvarenda turist, som, halfkväfd, svärjande och hickande med kroppen i fyrtiofem graders vinkel och hår, skägg och ögonbryn i den fantasifullaste oreda, tumlar om hörnen på det Bröndumska hotellet. O m damerna på Skagen vill j a g knappast tala i detta sammanhang — det är en ren skandal så vindguden behandlar deml Men Skagen utan storm vore måhända inte Skagen, vore inte denna natur af horisontvidgande hed, ättehögsliknande klitter och dånande vågor, som människorna färdas långa vägar för att lära känna och älska. Också är det välbekanta Bröndumska hotellet, där det reser sina röda tegelmurar högt ofvan Skagens låga hus, upptaget af turister så lång sommaren är, mest konstnärsfolk — författare, målare och skådespelare, som fylla rum och korridorer m e d glam, skratt och cigarrettrök.