Kriget nöjde sig ej längre med att taga landets ungdom och landets kraft, nu kommo alla dess fasor öfver de stackars skärgårdsborna. Gustaf kom tillbaka till stugan. Det tycktes göra verkan, vägen blef fri och man skymtade ljus. Han följde henne tyst och såg henne plötsligt öppna en liten låg lucka i själfva muren, en liten lönlucka som svenskarne icke kände. » Farmor », sade Lill-Per, » hvarför togo de far? » » Vill du inbilla mig, att du gjort det utan att vilja ha något för det? Under en strid här hade han räddat en hög officer, grefve Stiernmark, från döden men vid samma tillfälle själf mistat sitt ena ben. Mot alla var han tjänstvillig, men ingen tjänade han hellre än den unge officeren med det ljusa håret och de milda ögonen; denne hade ju tagit honom i sin famn och kallat honom broder, när han var ensam och öfvergifven. Hon bar ännu sitt hvithåriga hufvud högt, och hennes gråblå ögon blickade klokt och klart ut i rummet. En dag, då hon gick hemma och sysslade med sitt hushåll, kom hennes lille gosse instultande. Han var stolt öfver att vara det. Gerhard kände den väl. Herman kände sig, som om han kommit till ett förtrolladt slott. Om ej denne gosse varit, då skulle han kanske ej fått se den nya dagen. Men Henrik kastade sig rakt ned i de rasande böljorna. Men när de ej fredligt kunde försörja sig, blefvo männen antingen soldater eller slöto sig samman i skaror och lefde af röfveri, och många följde som rofdjur efter härarna för att komma åt att dela bytet. Han visste, att baronen och fröken Märta voro där. Och fogden hade varit så ond och sagt till farmor, att han skulle mäta ut allt hvad de ägde och att de vore ett uppstudsigt pack. » Tag mina kläder », hviskade han, » och gå försiktigt upp, där är en liten trappa. Hon såg dem så klart framför sig: sin man, den allvarlige, arbetsamme Erik Ersson, sonen Karl, som hade blifvit född på lundadagen och som stupade vid Narva, och de andra sönerna, som alla ryckts bort i sin ungdoms vår.