– Hvad det anbelangar, yttrade nu en af de äldre i laget, så finns ingen som kan ge bättre besked om den saken än Jeppe i Svinön, ty han var en af dem som blefvo fångna i skansarna vid Bosakulla, fast han sedan lyckades rymma. – Det funnes ju ej några snapphanar längre, åtminstone ej några större band – dumheter! – Ha då alla afgrundens makter sammansvurit sig denna natt, röt Jakko – Slut portarne! Fiskar-Anna höll upp och stärkte sig med en af Jöns Hornsked tillredd dryck; därpå fortsatte hon: – Pontus Eriksson, korpral vid Stålhanes musketörkompani. – Måtte säga! Innan Sivert Gren bestal mig på denna teckning, hade jag så noga betraktat den och inprägladt den i mitt minne, att jag förmodar mig kunna använda den. Denna process blef ganska långvarig och gick slutligen till kungs. Ser mig misstänkt ut, den där. Och det var en underlig syn den yrvakne byinvånaren fick, då han, väckt af musiken, förstulet tittade genom fönstrets små, gröna glasrutor eller försiktigt gläntade på dörren. Om detta ej skall hållas hemligt, så skulle det intressera mig att veta den gamle snapphanehöfdingens afsikt med denna i sanning öfverraskande rikedom. Till och med i sin kärlek till den unge drabanten invigde hon honom, liksom i historien om den gömda snapphaneskatten. Vi båda är nu man och hustru för lifvet. – Nej, svarade Sivert Gren, icke på det nuvarande Hanaskog. – Ja, mycket bättre, svarade Claus med öfvertygelsens värma. Emellertid blef Gunilla mycket glad öfver hvad han berättade, och då han slutat, slog hon sina armar om hans hals och hviskade: Jag slog mig ned här, lefver som en eremit med mina böcker och mina minnen och afvaktar, stundom med otålighet, alltid med längtan, min förlossare döden. Gunilla log och tryckte hans hand.