Dock undantag blifva alltid dessa stunder under Bellmans äldre år, och stora flertalet af de vers, som stamma från tiden efter 1780, hafva något på en gång mattare i gestaltningen, mera nött i uttryckssättet och ofta mera groft i känslan än dikterna från föregående tid. – Det vill till, att man ihågkommer, att Ullas sångare aldrig blef en man som andra, men alltid en yngling, seende världen som genom sin första florshufva, som ett brokigt fantasmagori, en evig, grotesk vinets och kärlekens ordensfest. »Jag ser en kärleksgudinna i hvarje loppa och en Astrild i hvar utkastad nedandel; en uttrampad nedkippad sko ... min gud ... ett fruntimmers såla, hvarpå hon vandrat i Gröna gången, ger mina ögon mera lif och vällust än den lager, hvarmed man mig på medaljen hedrat», utropar skalden, 54 år gammal, familjefar med flera barn, i den autobiografi han författat på gäldstugan, och som midt i hans djupa ekonomiska, moraliska och kroppsliga ruin ännu har kvar all en ynglings älskvärdhet – och karakterslöshet. Att mäta en sådan natur med borgerlig linjal vore både dumt och omöjligt. Själfva den dygd, som man sist vill sakna hos en man, värdigheten, tänker man ej på i fråga Bellman. Han är ett barn, som fått sitt snille, såsom Aladin sin citron, fallande ned i turbanen, och han förblifver alltid ynglingen, som leker i gatsmutsen, men det gör på längden ej ens Aladin ostraffadt. Diktningens källåder flöt helt visst under hela hans lif genom hans själ, men det var blott i hans ungdom, mellan 25- och 35-års-åldern, dess flöde steg till det enastående springvatten, som i skimrande färgspel återspeglade mull och himmel.