(Sven dignar ned på bänken vid stugan med händerna för ansigtet. Jan vill åter springa ned till sjön, men hindras af Prosten.) SJUNDE SCENEN. De Förre. LISA skyndar in från ett annat håll. Lisa. I Herrans namn, hvad är det för ett larm här? – Vördig herr Prost, säj, säj, har nå’n olycka skett? Jan. Se der är Lisa med! Ha! – Annika ligger för döden, hon, men du lefver och mår väl. – Hörde du inte, att Erik din ligger på sjöbotten? – Hå, det är lustigt! Dansa nu på bröloppet, mor Lisa! (Han dignar maktlös neder.) Lisa. Det är Guds straff öfver oss, Sven! (Hon sjunker på knä bredvid Sven. Rop bakom scenen. Paus.) Prosten. Ja, det är Guds straff öfver er alla för er långa osämja. Finner ni det icke ännu vara tid till försoning? Sven (reser sig upp) Herr Prost, bed godt för mej, syndiga menniska; jag är skuld till barnens död. – Förlåt mej, Jan, och var min vän! (Ånyo buller bakom scenen.) ÅTTONDE SCENEN. De Förre. BRUKSPATRONEN kommer hastigt in. Brukspatronen. Gud vare lof! Erik och Anna äro vid lif – de äro räddade! (Jan och Lisa springa upp.) Alla. Gud vare lof! Sven. Jan, låt oss nu inte skämma bort glädjen med att längre vara ovänner; se här är min hand, gamle granne! Jan (dröjande) Det är lätt för er, Sven, att tala om glädje: ni har ingenting förlorat; (med bruten röst) men mitt barn är från förståndet NIONDE SCENEN. De Förre. ANDERS instörtar. Anders. Hejsan! glädjen står opp i taket, käre fader Jan! Anna är klok, ni; när hon vakna’ te lifs och feck se Erik bredve sej, så kom förståndet igen, ni! Jan (räcker Sven och Lisa handen) Låt oss bli vänner! Gud välsigne er! Lisa. Erik och Anna ska’ få hvarandra. Sven. Ja, i Guds namn! Anders. Åh, nu ska mor Annika bli frisk igen! Brukspatronen. Om några veckor firar jag bröloppet!