Hon knäppte ihop händerna och mumlade något; det lät som en ursäkt. Katrin hade blifvit alldeles blek, hon såg sig omkring nästan rädd. Dagen var så dyster. Så långt ögat nådde såg man ej en stuga, inte en människa ens. Det gick en plötslig rysning öfver ryggen på henne: Herre Gud, hvad hon kände sig ensam i d ag! Hon började längta efter sin ryggbalja. — Det var för bedröfligt, att skickemadamen ej mera var som förr. November hade kom­ mit med storm och snö; den gamla kvinnan skulle nog infe mycket längre kunna fort­ sätta att gå till Alf. Men Katrin ville ej höra falas om något så­ dant. Så långt hon kunde minnas, hade hon alltid gått med buden. Bördan på ryggen hade hon ju kn appast märkt: " Jesses, Maria, va ' ska ja ' ta mej fe, om ja ' infe kan gå fe Alf mä balja '. " Men hostan var stygg. Om hon åtminstone ville dricka något slags té! Prästgårdsköksan sände örter och björnbärsblad, som kokades. Det smakade nog bra, men inte hjälpte det, inte. Ej hel­ ler att läsa öfver henne hjälpte. Katrin an­ dades allt kortare, och snart fick hon ingen ro om nätterna för stickningar och rosslande i b röstet. Ja, men om besvärjelsen infe hjälpte, så borde hon väl ändå försöka med doktorn! Med detta nummer - Ô13 - nas lifliga ach tidstypiska skildringar, har nu ut­ kommit frå n Hugo Gebers förlagsofficin. Här trä­ der statsmannen och landshöfdingen Wennerberg VÅR TID HAR I SANNING INGENTING ATToss till mötes och därmed åtskilligt af det poli­ förebrå sig med afseende på minnesgodhet, tiska lifvet i Sverige, som kännetecknades af de pietet mot hvad som varit, hågkomst af person­ stora försvairsdebatterna och tullstriderna under ligheter, som kastat glans öfver svensk kultur, af 80- och 90-ta,len. Man måste skänka minnenas lif och dåd, som gifvit bestäm ningsmärket åt flyd­ utgifvarinna, friherrinnan Taube, sin komplimang da tidsperioder.