Klein berättade nu hela förloppet, men i de mest skonande uttryck. Och sedan han yttrat några varma ord till den af harm bleke fadern, lade han stillatigande på bordet ringen, som han dragit af sitt finger. ”Med denna underpant afsäger jag mig för alltid det anspråk jag egde, att få gifva er det heliga fadersnamnet; men i mitt hjerta, i mitt tacksamma hjerta, fortlefver ni alltid under denna benämning,” yttrade han, efter ett långt afbrott, med rörelse. ”Nå nå, icke så brådtom, i fall jag får be,” sade bruksherrn med en mörk blick, och hopdrog de tjocka ögonbrynen. ”Låt kalla ner Julie! Jag vill höra saken af hennes egna läppar.” Waldemar fogade anstalt om ett bud, och efter en stund stod hon blek och tigande inför fadern. ”Waldemar har berättat mig en besynnerlig saga,” började denne med en ton, som väntade vederläggning; ”hvad har du att anföra till ditt försvar?” ”Intet,” svarade Julie med dystert lugn. ”Intet! Hvarföre icke? Vill det säga, att du bekänner dig skyldig, att du, en annans fästmö, erkänt för en dig snart sagdt fremmande karl, att du, jag riktigt blyges, Julie, att tala ut? – Kort och godt, huru står saken emellan dig och ryttmästaren?” ”Min bäste far, då Waldemar redan meddelat er allt, har jag föga att tillägga. Hvad jag svarat baronen på tillbudet af hans hand, vet ni förmodligen.” ”Du är ganska bestämd och ganska djerf, min dotter; men du kunde missräkna dig på min benägenhet att ingå i dina luftslott.” ”Min far,” svarade Julie kallt och med mycket allvar, ”vi hafva alla den svagheten att bygga luftslott. Äfven ni och Waldemars far hade den. Tro emellertid, att en oöfverstiglig skiljemur fanns ifrån början emellan dessa önskningar och deras verkställande. Hvaruti den bestod har jag isynnerhet sedan i går lärt mig känna.”