— Tag det här — jag har inget annat att ge dig, men tag det som ett minne. Det är en liten flaska Floridavatten — jag köpte det där ute. Kanske tycker du om det. Medan han talade och hon mekaniskt tog paketet i sin hand, fäste han en liten porskvist i hennes skärp. Doften väckte ett dunkelt minne hos henne, men innan hon hann göra klart för sig själv varifrån, hörde hon hans ord avlägset, liksom omedvetet framsagda: — Jag plockade den åt dig på det stället, där du och jag låg i natt uppe i skogen ... Kära, farväl, farväl! Får jag skriva? — Visst får du skriva. Jag är ju din vän och du är min vän. Säg? Hon såg, att ordet vän gjorde honom ont. — Jo, sade han stilla. — Farväl då, Mårten; jag skall be till Gud för dig. Han log. Över hans ansikte drog ett hastigt leende, vemodigt, nästan bittert. — Tror du det hjälper? — Ja, ja! Gud hör oss. Men han vet bäst, vad han själv vill ge. — Ja, kära, på det viset kan man ju alltid be — om Gud ändå bara ger efter behag. — Ack, Mårten! vi har så mycket mer att tala om — varför är sommaren slut? — Det är väl, att den är. Nu är det slut med allt. Nu är det höst. Du reser. Jag skall arbeta och tänka på dig ... och försöka glömma. Farväl! Hon stod åter ensam kvar. Stjärnor flammade och slocknade däruppe, och luften och träden suckade för nattens storm. Med ett namnlöst vemod men också med ett förunderligt lugn gick hon hem. Det lilla paketet lade hon under huvudkudden. Hon ville inte öppna det förrän någon gång i Stockholm. II Jag sörjer att kallt och rått i hjärtat redan sakta det mörknar över din bild. Jag sörjer att hjärtat läks. (Ekelund.) Man var inne i september. Dess tre första veckor hade gått. Efter de sista augustidagarnas störtregn hade allt klarnat till höstens ro och renhet. Dag efter dag hade stigit som en sång, en klarhetens hymn. Ogrumlad och skär bräckte morgonen, hög och än mer klarnad dog kvällen bort.