— Edvard Brandes är ju tät? frågade han med en olycksbådande glimt i ögonen. — Ja, men Tror du inte, jag kan riva honom på en tusenlapp? — Jag tror, det vore bättre om du lät bli! — Och Otto Benzon! Han lär ha ett stort apotek? Inte kan han neka att låna mig en tusenlapp? — Vänta litet! föreslog jag och räknade i hast samman allt, vad han redan skrivit ... Du behöver väl inte låna pengar, när du har över 16,000 kr.? Men han hörde inte på det örat utan slutade listan på sina tillgångar med: Edv. Brandes 1,000 kr., Otto Benzon 1,000 kr. Sedan slog han ett streck under sifferpelaren och räknade. Såg upp och sade: — Är det inte förbannat? Jag har 18,100 kr. i tillgångar. Men jag har inte råd att äta middag. Och björnarna börja bli närgångna! Det var sant. För ögonblicket var han nödställd och husvill, hade rest in för att skaffa pengar och nyligen från sin hustru fått nedanstående, allt annat än muntrande rapport. Kära August! Det har varit en svår dag här. Slagtarn har kräft sina 17 kronor på ett temligen oförskämdt vis. Tvätterskan har kräft — och restaurationen för sina 3 sista middagar — de hade sagt åt Eva att de blott vilja lemna ut mat mot kontant betalning för gången — och de känna ej herrskapet. Detta har troligen Holenberg ställt till! — För sådant har aldrig händt oss förr fast vi haft så lång kredit på sina ställen. Holenberg var här i dag på förmiddagen och ville focka af oss. Hade den där oldmoran med sig som ville att vi skulle leverera ut linne, porslin etc. Det kunde jag naturligtvis icke. Sade att Du var i staden, att Du sagt mig vi skulle bo qvar ännu en tid. Holenberg kommer tillbaks för att tala med Dig i morgon förmiddag — tycktes vara rasande för att Du ej underrättat honom om att vi ej flyttade i dag. Björnarne lugnade jag med att du var i staden för att ta ut pengar. Nu ha de 200 kronorna kommit. Du säger jag skall betala ut kryddboden. — Det räcker ju ej eftersom boken är 220 kr.