– Gosse! Jag är sjöman. Mitt sinne är för oroligt, och i Klondyke är det ännu värre än på stormande haf. Jag har förtjänat och jag kan icke ens säga hur mycket ... Men det har lika lätt rullat genom fingrarna som det kommit i näfven ... Det finns guld i Klondyke, men det går tusan så lätt att förlora det på samma plats ... Ett vill jag säga ... Har ni anlag och smak för att spela poker skall ni slå Klondyke ur hågen så godt först som sist. – Rätt så, inföll Mats’ vän, handelsmannen från San Francisco ... Den, som spelar poker, skall akta sig för Klondyke och för hvilket annat skojarhål som helst för resten. – Men hvad är då poker? svarade Mats, fullt okunnig som han för öfrigt var i alla slags spel. – Hazard min gosse, eller om du bättre begriper mig när kallar jag dylika spel ’singla slant’, ’gubbe och pil’ eller annat sådant. Detta begrep Mats. Men han kunde just därför icke underlåta att svara, vändande sig till f. d. sjömannen, som ej syntes vara en snarstucken man: – Men hvarför ämnar ni då fara till silfvergrufvorna? Bli frestelserna där mindre för er? – Jo, jo men! Och detta helt enkelt emedan arbetet ställer sig på ett helt annat vis och ger mindre lön. Jag vill i alla fall försöka en tid vid Eureka, och är nu öfvertygad om att ett likt där någorlunda ordnadt arbete är att föredraga framför slumpens utslag under guldgräfvandet i Klondyke, som jag för min del fått nog af. En tusen dollars har jag kvar af minst femtio, och med den summan tänker jag att jag skall kunna starta här i Nevada. Mineraler finns här till enormt värde. Eureka har produktiva silfverorter, och slår det fel där, kan jag fara till Comstockminorna, som anses vara rikaste silfverorten i världen. Detta om Nevada intresserade Mats mindre, och han bad därför stockholmaren att berätta något mer om sina äfventyr i Klondyke. Denne fortsatte med beredvillig vänlighet: