gummikappa och med en lätt sjal öfver hufvudet skilde sig snabbt från sällskapet och nästan sprang uppåt gränden. Det var Ysaïl. Hugo skyndade efter. Han hann henne utanför dörren till en liten vinkällare, som låg undangömd och inklämd i en mörk passage mellan höga och svarta varuhus. En ensam lykta brann öfver skyltens snidade Bacchus. Ysaïl, flämtade han, Ysaïl känner du igen mig? Hon vände. Ja, svarade hon endast. Jag har ej sett dig se'n hagelstormen. Du sade jag skulle få söka dig hos Wosslick. Jag har varit där, men du fanns ej. Nu såg jag dig i kväll på Trocadero ... Ah nå, hvad tycka? Jag vara bra? Vara vacker? Men amerikaner ej förstå. De inte klappa mycket åt mig. De äro idioter. Du var mycket vacker, Ysaïl. Mycket, mycket, mycket vacker! Kom, låt oss dricka något, äta något. Hvarför ej gå in här? Har du pängar? Ja visst sedlar. Han log. Det är bra duktig gosse. I leendet och tonen låg något för Hugo obegripligt. Det var eggande och berömmande hvad menade hon, hvad trodde hon? Duktig gosse, upprepade zigenerskan, duktig rysk gosse. Han njöt af hennes ord, ty de visade att hon verkligen kom ihåg honom. Nordling stötte upp dörren med foten och en klocka larmade till. Det var ett helt litet rum med vinfat kring väggarna, dunkelt upplyst af en taklykta af venetianskt smide och tomt på gäster. En gammal italienare med örnnäsa och gråstubbadt hår kom fram. De satte sig i ett hörn. Ysaïl öppnade kappan. Hennes bara barm blänkte brun i det gula skenet. Kring halsen ringlade i tredubbla hvarf kedjor af bernstenskulor och silfveroch kopparmynt. De fingo vin, frukter och en maccaronirätt samt risbollar i curry. Ysaïl åt som en fågel och hon knappast rörde vid vinet. Därpå började hon röka. Hugo, som ej visste hvad han skulle säga, betraktade henne oaflåtligt. Hon började le och så småningom, under det hennes gula ögon drogos hop till smala, svarta streck, inom hvilka en guldrand