Härmed teg kyrkoherden stilla en stund och satt och stirrade framför sig, hans blickar lyste en smula klarare än vanligt bakom glasögonen. »Har ni, Storm, eller ni, mor Stina, hört det märkvärdiga, som hände Stor Ingmar, då han var ung?» sade kyrkoherden. — Skolmästarns svarade, att de hört mycket om honom. — »Ja visst, men detta är det allra märkvärdigaste. Jag har ej fått höra det, förr än nu i dag där uppe på Ingmarsgården.» »Stor Ingmar hade en god vän, som är torpare på hans gård,» fortfor kyrkoherden. — »Ja, jag vet,» sade skolmästarn. »Han heter Ingmar, han med, folk kallar honom Stark Ingmar för skillnads skull.» — »Just så ja,» sade kyrkoherden, »fadern kallade honom Ingmar af aktning för husbondefolket. »Men nu var det en gång, då Stor Ingmar var ung, det var ljus sommar och lördagskväll, och han och hans vän, Stark Ingmar, voro lediga från arbetet. Och så togo de på sina helgdagskläder och gingo hit ned till kyrkbyn för att förlusta sig.» Kyrkoherden höll inne och satt tyst och tänkte. »Jag kan förstå, att det måtte ha varit en mycket vacker kväll,» sade han eftersinnande, »alldeles stilla och klar, en sådan, då jord och himmel byta färg, så att himmelen synes gå öfver i ljust grönt, och jorden är öfverdragen med tunna dimmor, som ge allting ett hvitt eller blåaktigt utseende. »Men då Stor Ingmar och Stark Ingmar kommit hit ned och skulle gå öfver flottbron, var det, som om någon tillsagt dem, att de skulle se uppåt. De gjorde så, och de sågo himmelen öppen öfver sig. Hela himlahvalfvet var draget åt sidan som ett förhänge, och de båda stodo hand i hand och sågo in i all himmelens härlighet. »Har ni någonsin hört något sådant, mor Stina och ni, Storm?» sade kyrkoherden. »De båda, Stor Ingmar och Stark Ingmar, stodo där på bron och sågo himmelen öppen.