- 553 - Hennes ansikte blir gråblekt och stelt. Hela den lilla smeksamt mjuka varelsen förändras. De smala händerna med blixtrande ringar falla liflöst ned i hennes knä, men så är det som om Fjäriln måste pröfva vingarna än en gång. Hon ler sitt ljufva, segervissa leende: " Ä, det är väl inte så farligf. Och du — du hjälper honom väl. Ni har ju gemensamma affärer. " " Ja, tyvärr. " " Att Erik går under. Jag har fått en ganska obehaglig kännedom om hans slöseri — eller för din skull, bara för din skull, Lena. Det är infe för nöjet att förtala en vän jag säger dig detta, utan bara för att visa dig din plikt. I åtskilliga år ha vi känt hvarandra, och du vet, att jag hållit mycket — för mycket af dig, jag, som många andra. Men kanske är jag den ende, som har mod att vara uppriktig. " " Hvad skall jag g ö r a? " " Visa, att du inte är ett flarn, bli en förståndig, arbetsam hustru, afstå från nöjen och lyx. " " Ja — ja visst. Arbeta? " Han blir retad öfver det förtviflat sökande uttrycket i hennes ögon. Hon tycks tigga om att slippa flera brutala slag, men han kan inte låta bli att slå. Han tror sig ha rätt. Han ensam skall kunna lära henne ... " Du vet väl själf, hvad en kvinna har att sköta: hushållet, hemmet. Det är klart, att ni som andra måste rätta munnen efter matsäcken. Om det fortsätter så här, riskerar du att Erik skjuter sig en vacker dag, och du sitter på bar backe. Jag vet infe, om du är dyrbarare än de flesta s. k. bättre fruar, det tror jag inte, men du deltar inte i allvaret. Du är alltid en fest, en uppenbarelse, och detta är Erik så svag för, att han sätter lifvet till, hellre än han öppet säger dig, att festljuset slocknat för er som för andra. " Lena sitter stum. Det glimmande, sorlande, böljande lifvet omkring henne har slocknat, tystnat, frusit till is. Det är svart för hennes ögon, och hjärtat, def glädjeröda, som bara gifvit och tagit af känslors fullhet, värker, klubbadf af det hänsynslösa slaget.