Då de hunno fram till hennes dörr, var det ösande regn. Det var som om ångesten, den olidliga spänningen, i naturen och i deras sinnen, lösts under det friska, kyliga regnet; blott en stilla, ljuf matthet, ett sorgsenhetens välbehag, hade dröjt sig kvar därefter. Blida, veka, båda två i en och samma stämning, kände de sig så tacksamma emot hvarandra, fulla af obestämd innerlighet för hvarandra, medlidande, hängifvenhet, uppoffringsbehof. Det låg hos dem bägge denna afton en obestämd, omedveten, helt allmän förnimmelse af, att allt det andra, det som var utanför dem, skymningen, den grå luften, det tunga, öde, vida landskapet, människorna, bildade ett helt för sig, och de två ett annat helt för sig, och att emellan det förra och det senare intet samband funnes, men att de däremot, han och hon, i detta främmande, likgiltiga, fientliga miliö, vore ett, vore sammanhöriga, behöfde hvarandra, hörde naturligt samman. De kunde icke komma sig för att skiljas åt; de hade intet att säga hvarandra, och det var redan helt sent; men då de höllo hvarandra i handen till godnatt, sporde han sakta: »Får jag inte lof att stiga in om till er på en liten stund?» Hon drog upp rullgardinerna och öppnade alla fönster på vid gafvel. Den friska, regnmättade kvällsluften fyllde på några ögonblick hela rummet. Han hade satt sig i soffan, hon tog plats på en stol snedt framför honom. »Och nu far ni snart er väg,» sade han med så ansträngd och onaturligt kall stämma, som blott det tillkämpade lugnet kan åstadkomma. »Ja, nu får jag se att komma hem,» svarade hon med ett trots, som skulle skyla mycket. »Och så, se’n?» »Ja, det får man ju låta komma an på. Man tager allting som det kommer.» »Hvem har ni där hemma?» »Far och mor.» »Eljes ingen?» »Nej.» »Och se’n, när ni besökt era föräldrar? Hvart tänker ni er då hän? Hvad ämnar ni taga er till? Till vintern?»