»Har du varit la’ med dom Anna? Tror du jag törs gå dit och si på hur dem regerar ... tyst nu va’ det en som fick sej en i hufve’ jag ska’ bara edeligen titta litte vätte ...» Anna stod och funderade på sitt gamla. Hon hade kommit till den åldern att hon skulle raka upp i vädret och bli fullväxt på en vinter, och ingen kan tro huru mycket en sådan behöfver äta. Än så länge tänkte hon inte på fästman, utan endast på hur hon skulle ut och tjäna nästa år och ändtligen få äta sig mätt. Hittills hade det inte skett för ofta. »Jag är så hungrig, du Jonke, att så hungrig har jag aldri vari ... nej veamäg jag det har ...» »Alltid ska’ du då tänka på mat ...» »Och om du inte genast går hem och gör några kamsar och bär hit, så skall jag tala om för mamma hvad du gjort din onytting ... så sant jag här står ska’ jag inte ... det kan du ge dig den på!» Nå, inte för det Jonas ville, men han tordes inte annat. Hungrig var han själf och i väg bar det ... icke bara för den hungriga flickungens skull. Kams var godt. Det var lång väg att springa tillbaka, men så gick det också i flygande fläng. Ungarne sofvo så att det surrade i fällmakarestugan. Jonas gjorde upp eld, sedan klef han försiktigt uppför stegen till vinden, där mjölet stod. Ett tråg skulle han ha, det visste han. I ifvern hittade han inte något bättre än det stora baktråget — »det blir väl kams ändå». Näfverkonten med mjölet stod i en vrå. Här fanns grejer att göra med. Och nu börjar historien. Jonas hade aldrig gjort kams förr. Så mycket visste han, att det tråg som begagnades, fylldes till hälften med vatten och därpå med mjöl, som rördes fliteliga till dess massan var så tjock och fast, att den kunde formas med händerna och klappas till kakor. Han fyllde tråget till hälften med vatten och öste i mjöl så att det dammade. Men vattnet ville aldrig mättas, och han måste röra uti mjöl länge och väl. Då det ändtligen var lagom tjockt i tråget, var näfverkonten tom.