Det är en sådan sublimitet, som både Antigone hos Anouilh, Jacob hos Lagerkvist och Brand hos Ibsen visar. Det ingår i det sublima alltid ett element av måttlöshet och outtömlighet, som vi inte förmår resonera över och som därför inger oss fruktan. Ty vad kan inte det sublima i denna mening förbindas med i denna sekteriska och vettlösa värld, där brottet till och med kan inspireras av en människas lust att lära känna om hon är i stånd att överskrida gränsen eller ej, om hon, såsom Raskolnikov sökte utröna, är bara en svag, darrande mask eller en människa som har rättighet. Också hos Antigone finns ett sådant skrämmande element, men den rysning vi erfar inför det övermäktiga hos henne vändes i häpenhet, vördnad och beundran. Ibsen, Dostojevskij, Anouilh och Lagerkvist mäter avgrunderna i människan, men de mäter också topparna — sanningsmodet, viljestyrkan, renhetslidelsen. Människans hållfasthet prövas, det maximala ett hjärta kan tåla. Det är det som ger spännvidden åt deras dikt. Och den tragiska höjden. Det nedtryckande i själva undergången blir en lyftande storhet. Alla fyra vet vad som är förutsättningen för stor dikt, även om det litterära utförandet inte hos dem alla håller samma nivå. När Gogol gav ut ”Döda själar” motiverade han med följande ord sitt uppsåt att dröja bara vid sådant som är hyckleri och svindel hos människorna: