Nu började jag föreställa mig mitt föregående heta tillstånd som en fiende vilken ständigt lurade i mina spår. Denna varelse hade mina egna drag, min egen gamla själ, denna varelse var jag. Men jag var även en annan nu, en man som hatade mig själv, hatade den smygande hetblodiga fienden som syftade efter att suga ut mig, riva sönder mitt skal och kasta mig på elden. Jag brukade sitta på trädgårdsrestaurangen vid Apelberg och skratta, inbilla mig att jag skrattade åt alla narrar som »bökade i sin själ». Jag fick pengar, ej ens hungern behövde mer locka mig att söka motiv. Jag hade anfall av min gamla fiende, men då skaffade jag mig sällskap med lagom ytliga män och kvinnor, hörde dem beundra min storhet, de konstverk jag gjort och solade mig i smicker. Jag började tycka det var ett behagligt liv. Jag kunde köpa mig sällskap när jag ville, jag kunde köpa lugn också, det lugn som biljardspelaren känner inför världsgåtan. Jag spelade mycket, jag drack litet, jag förstod att aldrig vara ensam annat än då jag var mätt, lagom berusad och när folk rörde sig kring mig på lagom avstånd utan att störa mig. Ibland i ensamheten fick jag ett kort besök av fienden. Nu hade han ändrat gestalt litet, ångesten var blandad med leda, sådan var bägaren han nu bjöd mig. Jag såg mig en dag i spegeln, jag hade en välfödd mans ansikte. En dag hörde jag dig, just dig, min käre vän, säga till en bekant: det är besynnerligt, själen i det där ansiktet är borta, han hade en gång något flammande över sig, och nu äro ögonen kalla. Jag satt på verandan och hörde er, jag sprang därifrån, in i mitt rum och betraktade mitt ansikte i spegeln.