Där lågo de efter en stund sida vid sida. Agda släckte lampan. Snart sov Gusten, ännu med den slocknade cigarren i munnen. Hon lyssnade till hans stånkande andetag, och en djup suck steg befriande upp ur hennes eget bröst. En sekund steg bilden av Sven von Pahlen upp som en frestande syn i mörkret framför henne. Han hade inte sagt många ord i dag, men ibland hade hon mött hans blick. Den hade varit grubblande och en smula undrande, som om han vetat vad som väntade henne. Hon vände sig ifrån greven. Men när hennes händer gledo ned utefter hennes kropp, skälvde hon plötsligt till av otillfredsställd åtrå. Hon sträckte ut armarna i mörkret. Hon tyckte att hennes famn inte var tom. Hon famnade någon. Det var den unge Sven von Pahlen som med av iver darrande händer och blossande kinder en gång knäppt upp de blanka knapparna i hennes kavaj inne i en lada doftande av hö. Inne i Stellans och Frideborgs rum hade de icke somnat. När Frideborg kommit tillbaka efter att ha hämtat sin nattdräkt hos greven och Agda, hade Stellan dansat fram till henne på tå och uppsluppet frågat: — Hur hade de det? Hade de kommit i gång? Frideborg skakade med förnumstig min på huvudet. — Jag tror greven kände sig litet slak, sade hon med trutande mun. — Där ser du, fnissade Stellan. Han orkar inte med någon brudnatt längre. Frideborg gav honom själv en liten blick, men sade ingenting. Frideborg behövde inte be Stellan om hjälp för att få av sig bruddräkten. Han var strax framme hos henne och knäppte behändigt upp dräkten. Men han stod på släpet, och när Frideborg skulle lyfta av klänningen, kände hon hur den stretade som om en tyngd varit fästad vid den. Då ryckte hon i ivern till. Hon fick klänningen i handen, men släpet blev kvar som en livlös tingest på golvet. — O, nästan grät Frideborg och lade huvudet på sned. Det vackra, vackra släpet!