– Han är sårad och vill pröfva mig. Låt honom göra det ... Jag kan vänta. Han härstammar genom sin far från någon gammal sigtunabo, som satte sig vid den brinnande stadens ruiner utan att vilja gå bort. De andra gömde sina sista dyrbarheter i en stock och kastade den i vattnet, och bakefter rodde de i hundratals båtar för att se hvar stocken skulle landa och hvar de skulle bygga sig en ny och ännu rikare stad. Men tvär och butter satt han kvar på sin afbrända tomt, besluten att hellre lefva af sina händers verk än lämna det, som var hans. – Så är det nog, Maria ... Och är du lycklig i att vänta? Hon svarade med bestämd röst: – Ja. – Då skall du också vänta, om det än dröjer. – Det skall jag ... Och vi skola ha det dubbelt härligt samman vi två, sedan vi nu en gång riktigt fått tala ut. Men jag måste gå upp i stugan, så att ingen får se mig så förgråten som jag är. Hon reste sig, men när hon hade gått, sjönk han ihop som en sofvande. Vid måltiden skämtade han ännu muntrare än vanligt, men när natten kom, smög han sig ut ur verktygsskrubben och begynte att gå. Han ref händerna på krusbärstaggarna och trampade ned pionbusken, så att de stackars krossade bladen lågo som bloddroppar i hans spår.