Jag kände mig omgiven av havet, men jag gick där utan att besväras av det. Och på samma gång var jag olycklig. Det hörde till den drömmen, att jag skulle tänka på allt, som var olyckligt, både utslitna kläder och svårlärda läxor. Men svårast skulle jag känna, att jag var ensam. Jag skulle gå gata upp och gata ned, vara mycket hungrig och trött och alls ej veta vart jag skulle taga vägen. Men så skulle jag komma till en gata, som jag tyckte mig känna igen, och se ett vänligt gammalt hus med en stor stentrappa och på trappan skulle sitta en flicka. Då jag kom, skulle flickan genast springa emot mig, hon skulle med handen fatta om min handled och släpa mig med sig in i huset. Och flickan var min syster, huset var vårt gamla hus, föräldrarna sutto där inne och väntade på mig. Men jag kom visst aldrig in i huset, jag drömde egentligen ej längre än till att min syster lade sin hand på min arm. Jag kände det som något så outsägligt ljuvt, då denna fasta lilla hand berörde mig, då var det slut med all sorg, det var det härligaste omslag, jag genomilades av lycka. Ser ni, fröken Maria, då jag gick på Visby gator, erfor jag just detsamma. Jag var olycklig, som jag brukade vara i min inbillning. Och utan att tänka på hur gagnlöst det var, gick jag och sökte efter vårt gamla hus. Det kom väl allt av dimman. Jag är ju van vid dimma, men den är grå, mörk, smutsig. Denna åter är fin, lätt, vit som blomfjun. Denna dimma ger en så mäktig illusion. Den gör allting så gränslöst stort, gatorna taga aldrig slut, och tornens tinnar gömmer den bort uppe i det oändliga. Denna dimma gör allting vördnadsvärt ålderdomligt, den ger ruinerna årtusen av tillvaro, den tränger in bland träden, förstorar stammarna och gör bladverket fast och tjockt. Jag såg inga sommarunga löv. Det var blad, skapade för århundraden, som sedan genomlevat århundraden.