De vände sig rundt för de flyktiga åskådarnas blickar och väckte hos somliga begär efter de luxuösa korsetter de bar. Novellisten såg också på de vackra kvinnorna och tänkte: — De är inte verkliga, dessa signoror, lika overkliga som mina drömmars drottning. Och dock, hon lefver, medan dessa blott visar lemmar af vax, och invärtes är de. ja, hur är de invärtes? Hurudan är mina drömmars drottning innerst inne? O, alla himlens stjärnor, kunde jag någonsin utrannsaka detta! Vid hörnet midtemot det stora magasinet låg en automatisk förfriskningslokal, där man kunde gå in och sedan försvinna utan ett enda ord till någon människa, utan bön eller tack byta sina mynt mot hvad som helst man behagade, om man blott behagade lagom. Novellisten, som enligt sin yrkesplikt skrifvit noveller hela dagen, kom nu i håg att han inte haft tanke för annat, ej ens för mat. Nu förnam han följden af att endast två gånger och senast klockan ett ha tändt sitt lilla spritkök och blandat en styrkande dryck af kakao, strö- socker och kokande vatten. Den kraft han sålunda tillfört organismen var nog för längesen förtärd, men anden flammade ostörd. Något måste han dock ha till lifs före teatern, sedan kom supén vid den tillgifnas sida på någon lysande restaurant. Han sköt upp dörren till automaten och gick fram långs raden af smörgåskaruseller under glaslock. Där fanns intet som lockade hans smak. Men förnuftet sade: t a g en smörgås med två krokiga strömmingar på! God är den inte, men har dock en fördel framför de andra, den var af begynnelsen lika torr som nu, sedan många försmått d e n. De andra har stått och blifvit torrare. Vid det han förtärde detta blygsamma nä- ringsmedel, såg novellisten upprepade gånger genom fönstret efter hösthimlens blånad, men utsikten stängdes hvar gång lika obarmhärtigt af jättemagasinets bakvägg. Då klängde hans spejande ögon sig fast vid ett ord, som han oemotståndligt blef tvungen a t t stafva, han läste det bakfram på rutan och njöt.