Där hade det fruktlösa sökandet redan upphört. Doktorn, kaptenen, kaptenskan och Tomson sutto vid bordet på gårdsplanen. Man hade ätit och druckit och kapten var just i färd med att underteckna ett dokument, som jag fick den äran att bevittna. Det löd: Att den penningpung eller portfölj av svart läder och förseglad med mitt sigill, som natten mellan den 2 och 3 juni anno 1806 fråntogs mig på vindskammaren i Sutre gästgiveri av köpman Tomson i somnambuliskt tillstånd innehöll summa tvåtusentrehundra riksdaler riksgäld betygas härmed på hedersord. Ernst Carl Adolph von Hancken. Jag skrev mitt namn och fann bredvid mitt den främmande doktorns: Juste Lesage. Dokumentet överlämnades till doktorn, som genomläste det med allvarlig min, varpå han med en viss högtidlighet yttrade: Jag tar nu detta i förvar och blir det min skyldighet att om börsen mot förmodan skulle återfinnas, bryta sigillet och jämföra inneliggande summas storlek med den uppgivna. Jag uppmanar därför herr von Hancken att ännu en gång noga rannsaka sitt minne – Herre! avbröt kaptenen och blev gallanste gul. Är han nu där igen? Tänker han göra mig galen? Hur ofta skall jag säga honom att jag är en ärlig karl? Doktorn replikerade med saktmod: Icke oftare än vad redan skett, ty jag är för länge sedan övertygad. Det är också summans obetydlighet, som förvånar mig. Hur kan en person som herr von Hancken ta så illa vid sig för ett sådant lappri? Om det åtminstone hade varit riksdaler banco eller specie – Riksgäld! skrek kaptenen och trummade i bordet. Riksgäld! När jag har sagt riksgäld, så är och förblir det riksgäld!