Detta uppträde bidrog icke att återställa den fordna förtroligheten mellan konungen och mig. Väl fortfor han att bevisa mig alla nådens yttre tecken, men våra samtal voro kalla och den gamla öppenhjertigheten förlorad. Mellertid upphörde ej Schahen, att omgifva sig med en hvirfvel af omvexlande förströelser: halfva dagarna tillbragte han i palatsets otillgängliga rum, och aftnarna i yppiga måltider, hvarvid hetsiga drycker icke sparades. Sällan såg jag honom oftare än då jag nödgades deltaga i dessa bullersamma samqväm: och träffade jag honom någongång allena på förmiddagen i slottet, så var han förströdd, stundom mulen, merendels slapp och gäspande. En dag, då vi voro ensamme och Schahen händelsevis befann sig vid förträffligt lynne, frågade han mig: Denna Fanny, om hvilken du för en tid sedan berättade mig, älskade du således så häftigt, efter du för hennes skull, vid uppträdet hos den parsiske läkarn, så alldeles förglömde dig, och nästan föll i vansinnighet? – Jag älskar henne ännu med samma häftighet, som då jag första gången såg henne. – Också hade jag länge förmodat, att ditt sinne vore underkufvadt af någon olycklig kärlek. Ty huru skulle man annars förklara, att en yngling vore så utomordentligt allvarsam och en sådan afsvuren fiende till alla slags nöjen? Huru lång tid har förflutit, sedan du förlorade din Fanny? – Det är mer än ett år, herre. – Mer än ett år, Rustan, och ändock sörja en flicka? Hvilken dårskap! Hon var således rätt vacker, icke sannt? – Hon var den skönaste bland sitt kön. – Emedan du icke sett några verkliga skönheter. Man påstår dock, att fruntimren i ert land skola vara täcka. – Det är möjligt; men det gifves icke mer än en Fanny i verlden. – Om du kände mitt harem, skulle du medge, att der funnos minst tjuge lika sköna och älskvärda. – Omöjligt, Padischa, svarade jag med häftighet. Gud skapar icke mer än en blomma på en gång af en sådan fullkomlighet.