Men han hann ej att invagga sig i denna ljufva föreställning alltför länge, ty snart läste han i de tyska allmänna tidningarna med våldsam harm och vrede om den öfver all förmodan försmädliga utgången af valet till tronföljare i Sverige. Ej för en kung af Danmark, ej ens för en prins af Augustenburg hade hans son blifvit förbigången. Han hade blifvit ratad för att man i Sverige skulle få en fransman, en af Buonapartes marskalkar på tronen! Hur skall man lära sig förstå Guds mening, då intet, som man skulle tro vara Guds mening, går i uppfyllelse, hvarken i världen eller i det enskilda lifvet. Han var alltför kränkt af brödraförsamlingens vägran att mottaga hans son för att nu vilja slå sig ned i Herrnhut ensam eller med sin familj, men det kändes som en stor tomhet och saknad att uppgifva denna tanke. Aldrig hade Gustaf Adolf till den grad känt slitningen mellan sin stora längtan efter lugn och frid och familjelycka och den inneboende stora oron, som nu blef till en gnagande ångest för den närmaste framtiden. Han tänkte på att han för att kunna göra hvar man rätt på det allra peniblaste sätt måste inskränka utgifterna för sig och sin familj. Han måste börja genast. Och han satte sig ned och skref till sin gemål, att hon skulle möta honom i Altenburg i stället för i Weimar och att hon genast skulle afskeda guvernanten fröken von Panhuys. »Jag har inte råd att hålla guvernant för min dotter,» skref han.