Säg, hvarför hånen J mig, barn af våren! Säg, hvarför skratta åt de gråa håren, Dem jag med ära och med mödor vann? – En skrifvare är Tiden som en ann’. Se, hur han pennan för med rastlös ifver; Hans bläck har endast annan färg än mitt. Jag länge nog har skrifvit svart på hvitt; Han nu med hvitt uti mitt svarta skrifver. Btr. Riddarens Vinterdröm. I drömmen jag en Februari-natt åt mjölk och smultron, kunde mätt ej blifva. Jag vaknade och fann det helt besatt, Att drömma sådant midt i vinterns drifva. På dagen se’n, vid bjellrors muntra ljud, I hast jag spände trafvarn för min släda, Och for att söka upp mitt hjertas brud; – Snart fick jag mig af hennes åsyn gläda. Den hvita pannan nu jag kysste ömt Och derpå kindens purpurmoln, de lätta: Då föll mig in, hvad jag i natten drömt Om mjölk och smultron, som ej ville mätta. Btr. Fria Valet. O säg mig, unge konstnär, hvem har du? Ty någon ha du måste. – Öfver dina Idéers verld en sol dock måste skina. – Sin Beatrice hade Dante ju Ock Raphael sin Fornarina. Så unnom konstens son sitt fria val! – Han i en annan måste sjelf försvinna, Han måste älska, måste evigt brinna. – Hvad vore penseln utan ideal? Hvad vore sången utan Sång-gudinna? Btr. Till H. K. H. Kronprinsessan, Verser afsjungna af barnen i en flick-skola. Minsta blomma på mark lifvas af solens blick; Så, Furstinna! ock din söker oss alla opp. Dig ej stänga palatsets murar Fjerran från hyddans barn. Sveas Framtid ditt namn kransar med strålar glad. Ljus ur skuggor går opp, vintrar och dimmor fly: Frid och kärlek förenta lunda Kommande dagars skörd. Nordens döttrar kring dig sluta sin blyga krans, Sångens gryende ljud bedja en vårens bön: ”Stilla lefva och verka lär oss, Lys dina blommor, Sol!” Btr. Till ”Vikingens” Skald, första dagen i dess nya bostad. Vid femti års ålder, och mera dertill,