Dig trotsar jag, och er, J böljor blå! Tyst, Rosa! tyst, att stormen kan få rasa; Att dö med dig, det vore skönt också. C. J. B – n. Gottland. Jag stiger trotsigt upp ur svala vågor, Och skönt min hvita kust i fjerran lyser. Se, kring min panna brinna Minnets lågor, Ty jag en urverld och dess spillror hyser. Bland dem går Nutid, sänkt i häpna frågor. ”Du tropiskt rika lif, hvars fägring fryser I marmorn nu, för dina sista plågor, Dem stenen röjer, för din död jag ryser.” Brant, som en mur, min strand ur djupet stiger Tillbaka för dess fasor Seglar’n skygger, Ty der i grafven lotsar honom döden. Vild är min yta, men i hjertat bygger Frisk ungdomskraft sin blomster-verld, och viger Min framtid nu med lyckligare öden. – C. J. B – n. Den Femtonåriga. I vestervågor sänker sig dagens sol Och qvällen sjunker tyst öfver berg och dal: Hvarthän, Armida? Månn’ dig lyster Bada din själ uti nattens böljor? Du ler i tårar, ler som en lycklig brud, Ditt öga, ljufva! glänser af dunkel eld, På dina läppars friska rosor Darrar en dagg af förstulna smärtor. Är du ej lycklig? Simmar ej fridens svan I dag, som fordom städs’, på ditt hjertas våg? Är du ej lycklig? Har Prestinnan Lemnat sin plats vid din Vestas altar? Nej, jag förstår dig – o! du är femton år: Ditt hjertas lustgård burit sin första blom: Din barm, som böjs i blyga vågor, Röjer din vaknande känslas vingslag. Hur ljuft du rodnar! – Lockarnes mörka skrud Förmår ej dölja kindernas purpurbrand: Ditt öga söker ack! förgäfves Gömma den blick, som din själ förråder. Du ser på månen, blickar mot stjernors höjd, Och fångar vindens tynande aftonsuck: Och lyss på vågens milda susning, När den sig rullar mot strandens snäckor. Är månens skimmer skärare nu än förr?