Kallare vardt jag än is från hufvut till föttren, ur pannan Droppade svetten ned, likt dagg, som alstras af summan, Ej jag förmådde öppna min mun, nej, icke så mycket, Som de jollrande barn tilltala sin moder i sömnen, Utan min fagra gestalt var alldeles stel som en vaxbild. 110 Gissa då, hvadan han kom, min älskog, du höga Selana! Men då den kärlekslöse mig såg, vid golfvet han fäste Ögonen, satte sig ned på min bädd, och sittande talte: Sannerlig har du, Simaitha, så långt nu hunnit framför mig, Som jag i kapplopp nyss förbi hann fagre Philinos, 115 Efter du kallat mig hit till ditt hem, förrn sjelf jag mig infann. Gissa då, hvadan han kom, min älskog, du höga Selana! Sjelf jag kommit ändock, ja, kommit vid ljuflige Eros, Tredje man eller fjerde som giljare längre på qvällen, Äpplen i barmen besparda, en skänk af guden Lyaios, 120 Med hvitpoppel på hufvut, Herakles' helga bekransning, Genomsnodd öfverallt af purpurfärgade slingor. Gissa då, hvadan han kom, min älskog, du höga Selana! Hade ni tagit mig mot, rätt kärt det varit; en hurtig, Ja, en dejelig sven jag kallas af alla kamrater. 125 Ock jag varit förnöjd, om du gett mig en endaste kyss helst. Men om ni jagat mig hän, om dörren af rigeln igenstängts, Hade i sanning yxor och bloss jag hämtat till eder. Gissa då, hvadan han kom, min älskog, du höga Selana! Nu bekänner jag först, att jag tack är skyldig Kythere; 130 Näst Kythere den andra är du, som ryckt mig ur elden, Du sötunge, som kallat mig hit i din trefiiga kammar, Ren till hälften förbränd. Ock kärleken tänder ju ofta Långt mer flammande glöd än sjelf Liparaiern Hephaistos. Gissa då, hvadan han kom, min älskog, du höga Selana! 135 Guden med slemt raseri ur jungfruburen en ungmö,