Han hade knappast talat ut, förrän de hörde den yttre dörren ryckas upp häftigt och bullersamt och fotsteg stampa mot golvet i mellangången. Anna Svärd reste sig hastigt, och då de besökande kommo in, stod hon och plockade bort smörasken och de överblivna brödskivorna från matbordet. Karl-Artur satt kvar på sin plats och mumlade något om att det var märkvärdigt, att man inte kunde få vara i fred så här sent på kvällen. Men då han såg, att det var organist Sundler och hans hustru, som hade kommit, reste han sig och gick emot dem. Organisten, som var en storväxt, gammal man med uppstående vitt hår över ett ansikte, som alltid var rött och svullet, tycktes den här kvällen vara rödare och mera svullen än vanligt. Han hade sin hustru under armen och tågade med henne fram mitt i rummet. Så frisk vinter det än rådde ute, lät han dörren stå öppen efter sig. Han varken sade godafton eller sträckte ut handen för att hälsa. Det var lätt att se, att han var fruktansvärt uppretad, men just detta gjorde väl, att han såg ganska ståtlig ut. Anna Svärd förstod, att han var en duktig karl, medan fru Thea, som hängde vid hans arm, föreföll henne som en utsliten gammal disktrasa. »Hon har en bra man», tänkte hon, »men själv har hon vari doppad i alltför mycken smuts. Hon kan aldrig bli ren mer.» Knappast hade hon tänkt ut, förrän hon märkte, att fru Thea bar sin fina söndagshatt på huvudet. »Åhå», sade hon för sig själv, »nu kommer det.» Hon gick bort till dörren för att stänga och undrade då om det inte skulle vara klokast att springa sin väg från alltsammans. Men hon bemannade sig och stannade tappert kvar.