Att japanerna för tillfället praktiskt taget äro herrar i stora delar av Mandschuriet och en del av inre Mongoliet synes vara ett faktum. Att de, om de få hållas utan inblandning utifrån — med eller utan den år 1912 från den stolta Ching-dynastiens tron nedstigne, då minderårige kejsaren som statsöverhuvud — skulle kunna lyckas att befordra bildandet av en kinesisk-mandschurisk särstat under japansk överhöghet, synes ej otroligt. Om blott de lokala ledande kineserna i Mandschuriet givas tillräcklig självstyrelse, laga ordning införes och arbetstillfällen beredas både folkets kinesiske ledare och dess byråkrati, köpmän och jordbrukare, tillåter förmodligen den i Mandschuriet bofasta kinesiska befolkningens politiska likgiltighet för Nankingregeringens nationalism en japansk överregim, åtminstone för en tid framåt, så länge kineserna ej känna sig exploa-REALITETER BAKOM DE SENASTE HÄNDELSERNA I OSTASIEN 141 terade. Mandschuriet har ju länge styrts praktiskt sett oberoende av det övriga Kina. Besultatet av den allmänna uppgörelse och de viktiga förhandlingar, som Japan snarast måste sätta i gång med Nan-kingregeringen för att avsluta det ohållbara tillståndet och finna ett modus vivendi och lösa tvistigheterna för dagen, synes däremot osäkrare. Försöket att tukta kineserna med den pansrade näven i närheten av Shanghai är riskabelt. Militärt besättande av delar av det egentliga Kina lär ingen stormakt allvarligt tänka på mera. Det kostar mer än det smakar och är dömt att misslyckas i längden. Kinesen är en mästare i att använda den politiskt svages vapen. Han kan alltid vänta, kan alltid konsten att låta en utlänning hålla den andre i schack, och i värsta fall kan han möjligen låta en eller annan del av sitt område — för en tid — lösryckas från fadershuset. Under tiden kanske han tröstar sig med varje kines ' fasta tro på att hans land dock är ett och odelbart — Chung-Kuo, Mittens rike, eller som det numera heter Chung-Hua-Min-Kuo, Mittens blomstrande folks rike, — och kommer att så förbli.