Rikard Morawskis budskap är naturligtvis helt synkroniserat med de budskap som man får i alla officiella kontakter med Försäkringskassan, bl a vid lokala informationsmöten. Morawski säger bl a: » Det är inte läkarens uppgift att avgöra om patientens arbetsförmåga är så nedsatt att den ger rätt till sjukpenning. Arbetsförmågan avgörs av Försäkringskassan efter en försäkringsrättslig bedömning. » Rimligen borde folk ha mått mycket dåligt och efterfrågan på sjukpenning varit hög. Konfliktskapande policy Under denna tid har jag funnit att den absolut vanligaste orsaken till att läkare och patient blir osams är när läkaren tvingas förklara för patienten att hon inte är tillräckligt sjuk för att bli sjukskriven. Vid samtal med enskilda kassahandläggare kan man dock få höra att de önskar att läkaren skulle fatta beslut om att avbryta sjukskrivningen i aktuellt ärende. Enligt nyhetsrapporter håller sjukersättningen i Sverige på att skena iväg, och Riksförsäkringsverket (RFV) uppgav att de av regeringen budgeterade medlen skulle ta slut redan i augusti. Han nämner ett hårdnande klimat i arbetslivet och att fler kommit i arbete och därmed kan sjukskriva sig. Det som hänt under de senaste åren är att Försäkringskassan alltmer har betonat att läkarnas uppgift i första hand är att bereda ett » medicinskt underlag för bedömning av rätt till sjukpenning ». Det sades skämtsamt att regeringen genom sina beslut gjort svenskarna 30 procent friskare. Kring 1990 minskade korttidssjukskrivningarna kraftigt, vilket i stort sett helt berodde på att ersättningsnivån sänktes kraftigt. Försäkringskassan måste alltså ha rejält på fötterna innan den kan fatta ett sådant beslut, något som läkaren hade kunnat göra direkt i kraft av sin medicinska kompetens och sin personliga undersökning av patienten. Problemet är dock att det tar tid och resurser för kassan att få in det underlag som behövs för att kunna fatta ett beslut om att dra in sjukpenningen. Är systemet rimligt? Samtal med kolleger visar att många läkare nu resonerar som så: » Varför skall jag gå emot patientens önskemål om sjukskrivning och därmed sannolikt bli osams med patienten när min uppgift bara är att bereda ett medicinskt underlag för Försäkringskassans beslut. Detta manifesteras mycket tydligt redan i rubriken till de i våras införda nya sjukskrivningsblanketterna. Är inte detta kostnadsdrivande? Ofta har dock ärendet gått för långt, och Försäkringskassans utredning måste ha sin gång. Varför då ta konflikt med patienten även om man upplever att sjukskrivning egentligen inte är befogad? Men många av de besvär som presenteras - t ex smärtsyndrom och psykiska syndrom - kan primärvården inte befria patienterna ifrån.