Och Margret sen! Han frågar, om inte vi skulle vilja låta honom få Curt ned till sig och börja skolan i Y., ty han vet ju, att här finns ingen skola på nära håll. Med förenade krafter lyckas de lyfta upp Margret och bära henne in i salen, där de lägga henne på soffan. Så länge Trelleborgs hamn syntes, såg Margret henne stå kvar och se efter ångbåten. Stanna här! han hade ingen rättighet att tänka så, och han visste, att hon aldrig skulle följa honom. – Ja, doktor. När gossen hade lämnat henne, försjönk hon åter i sina sorgliga tankar. – Får Stina socker, får väl jag också, sade Curt. – Lägg upp brefvet på gästrummet, så att postmästarn ser det, när han kommer hem, och säg budet, att han inte kan få svar nu, ty postmästarn är borta. O, hvarför skulle hon komma hit? – Och glöm inte, att ni i mig har en trofast vän för lifvet, hvars högsta önskan är att vara er till någon glädje och nytta. – Hon hade ändå tid att komma och möta oss. – Hon är oumbärlig för mig på kontoret. Fadern är en gammal försupen, brutal och obehaglig person och modern en förtryckt och halffnoskig stackare, sjuk och jämmerlig. De där båda skulle eljest aldrig komma till rätta. Vi skulle försöka få ihop så många slädar som möjligt och skulle så samlas på stora torget kl. ½ 5 och först åka omkring där tre gånger; hör du, tre gånger rundt! – Jaså, det var således ändå detta. – Ack, jag ville så gärna att du skulle uträtta ett ärende åt mig. Plötsligt såg hon upp mot den ljusa himmeln. De stora, mörka, sorgsna ögonen sågo bönfallande om barmhärtighet upp mot himlen. – Jaha, det har jag! Och Ceres, som kände Margret så väl, förstod, att, när sorgen vid moderns död var som djupast, det endast var kärleken till Erik, och hoppet om hans snara återkomst, som uppehöll henne. – Adjö med dig, Maggi! – Ja, fru Margret Gerle. – Hvarför då? – Det var inte frun jag sökte. – Nej, inte om jag gåfve mitt eget lif i utbyte. Hvad skall jag taga mig till?