Några dagar efteråt vidtalade han hovmännen, att de skulle narra Sverre att dricka mer, än han tålde. De blandade till ett mycket starkt mjöd, blinkade åt varann och viskade till Sverre: »Du kan tro, att vi ha roligt åt ditt upptåg. Bekänn för oss, dina vänner, att det är jarl Erling Skakke eller någon annan norrbagge, som skickat dig hit för att gyckla med den bördsstolta fru Birgitta.» Men Sverre märkte deras list och fick dem att dricka mer än han. Sedan lockade han ur dem allt, som han själv kunde ha nytta av att veta. »Den, som dricker för mycket», sade han till sist, »tycker sig tala klokt och lustigt, men i stället skriker han ut med hög röst, vad han helst ville tiga med. Nästa dag, när han vaknar, har han ont i huvudet och ont i samvetet. Så kommer det att gå er, hovmän, i morgon.» Jarlens söner och alla unga och ofördärvade flyttade sig emellertid närmare för att inte gå miste om ett enda av hans ord. »En så sanntalande man måste också vara den, som han ger sig ut för», tänkte de. När hovmännen märkte det, gingo de in till jarlen och sade otåligt: »Det är vårt råd, jarl, att du låter slå ihjäl den äventyrarn, innan han alldeles förvrider huvudet på dina egna barn.» »Jag vill varken hjälpa eller skada honom», svarade jarlen. »Vad skall man tro? Ljuger han, gör han det åtminstone så, att han själv tror på det. Och det är ju nära på att tala sanning.» Fru Birgitta var inte nöjd med svaret. »Vilken strykare som helst», inkastade hon, »kan komma och säga: Jag är kungason. Men om det nu i alla fall skulle vara, som Sverre påstår? Jag tror, att jag ser en utväg. Du minns, att några pälshandlare skänkte mig en lappträl, som heter Vittiko. Han är trollkarl, han är spåman. Låt honom se Sverre i händerna och läsa sanningen!»