Öfver qvällens vågor, Domnande alltren, Styrde jag min kosa Fram i qvällens sken. Vågens lekar domna, Vinden tynar af. Och det blir så stilla Öfver land och haf. Blida stjernor vakna Opp till lif och glans. Millioner verldar Ställa sig till dans. Le emot hvarandra Blicka, ack! så godt. Nicka just som hade De hvarann förstått. O, de vilja mötas I en kärlekskyss, Men den bleka månen Väktarn står och lyss. Onämnbara känslor Lifva stjernans barm, Skenet är så kyligt, Men dess själ är varm. Vackert är ditt öga, Himlasyster der, Lilla vackra stjerna, Jag har dig så kär! Se, din gång är bunden Utaf ödets lag, O, men jag är menska Fri och stolt är jag. Se, min ande inga Hand och bojor tål, Fri och stolt den sväfvar Till sitt djerfva mål. Solar, månar, stjernor Följa Guds behag, Menskan blott, den store, Är sin egen lag. Dansen, blida stjernor, Edert långa lif, Dansen der till menskans Glada tidsfördrif. Jag vill älska eder, Vackra stjernor der, Jag, er store broder, Som en menska är. Då blef natten dyster, Stjernans skimmer dog, Och en väldig åska Sig tillsammans drog Vågen börjar brusa, Båten vräktes lätt; Och den store menskan Undslapp jemnt och nätt. Min Blomma. En liten blomma mitt bjerta är Men mycket ljuflig och vacker Hon lider mycket i lifvets storm Af sorgens täta attacker. Hon böjes ofta af ödets slag Hon står så blottad på fältet, Till syskon har hon blommor sina Och öfver sig himlafältet. Hon fryser ofta i kylig natt. Den stackars blomman, mitt hjerta, Hon drömmer ofta en dyster dröm Om lifvets vexande smärta. Men blir det morgon engång igen Då öppnas doftrika kalken, Fast daggtåren glänser i djupblå grund Hon ler den tokiga skalken. Hon ler som funnes ej frost och natt, Som kunde döda den arma, Lättfärdig är hon, min blomma, visst Och det så Gud sig förbanna. Dödens val. Han mötte mig som flicka, Knappt sjuttonårig än,