Goethe skref strax från Leipzig till fru von Stein, att Corona var en ängel, och att han önskade till Gud, han kunde få en sådan hustru, »men», tillägger han, »hon är icke nog lik dig». Corona, som var något mer än ett år yngre än Goethe, hade mycket af hvad han själf till öfverflöd ägde; men den sju år äldre fru von Stein hade däremot hvad han aldrig förr mött hos de unga flickor han ägnat sin kärlek, den utvecklade kvinnans sammansatta och rika själslif. Hon besatt därjämte, hvad Goethe kände sig behöfva, den måttfulla, visa själfbehärskningen. Här gaf Goethe ej blott, han var äfven i andligt afseende mottagande, och när Goethe i prinsessan Leonora tecknar Charlotte von Steins personlighet – han skrifver ofta: i dag har jag varit samman med dig hela dagen, ty jag har arbetat på Tasso – är det icke blott älskarens vittnesbörd man har för likheten. Också Goethes besinningsfulle vän Knebel, liksom andra samtida, vitsordar fru von Steins klara förstånd, visserligen utan entusiasm men med värme för andliga ting; hennes lättrörda känslighet, hennes lifliga uppfattning, hennes vakna vetgirighet, hennes fina takt, hennes rättframma, enkla, måttfulla behag, där intet var »för lätt; för tungt eller för fritt». Men dock blef den så mycket yngre, skönare och rikare begåfvade Corona en farlig medtäflerska, och en, som därtill ständigt sammanföres med Goethe genom teatern, där de mot hvarandra spela hufvudrolerna i hans dramer, som uppfördes Auf Höhen Ettersburgs, in Tiefurts Thal, Im leichten Zelt, auf Teppichen der Pracht, Und unter dem Gewölb’ der hohen Nacht