Constance såg genast upp på mig med ett par de slugaste och klaraste ögon, hvari – så liten hon är – jag upptäckte en teinte, som visade tycke på långt håll af sjelfva friherrinnans mine, då hon sitter och ser ut som skarpast. Jag låter stundom Constance sitta och tala en hel hop tokeri, utan att straxt rätta henne; ty jag vinner derigenom det, att jag upptäcker hvartåt hennes fantasi sväfvar. Han kom ännu en gång hastigt tillbaka, tog en af mina lockar, kysste den häftigt och gick för andra gången, under en med svårighet dold, häftig rörelse. Sedermera låter jag henne fram emot hösten och till omvexling träda på tyll med lantråd, om det bara kan lyckas mig att skaffa oss någon lantråd som glänser riktigt, här nere: det är svårt att lefva så långt ifrån Stockholm. Visst måste vi akta oss för vantro, det begriper jag nog. Jag skall älska, jag skall arbeta för min Constances far. Han sjelf undveke genom döden – eller dess vikarie, skendöden – vanäran af en neslig konkurs (ty något i hans affärer måste hafva lutat åt det mindre vackra). Hända hvad som hända vill, jag stannar. Ty så är bruket i många land – mademoiselle – att man ristar i träd bokstäfver af namn, icke blott på tillgifna menniskor, men på älskade, på ensamt älskade: på menniskor, som äro eller, om de dött, varit ensamt älskade – jag vet icke om jag talar begripligt – jag talar så illa detta språk – uniquement – comprenez-vous? Han åt – i parenthes – som om han varit ytterst ut ifrån Kungsängsgatan! Denna hennes sorg var ganska begriplig och har ofta händt med fruar, hvilkas kärlek är ren och lefvande. Med hvilka tungor skola icke der vi tala till hvarann? Besynnerligt är, att Engelska tycks hon luta närmare åt; likväl kommer det väl ej af annat, än