Han såg sig omkring, som rädd att någon skulle lyssna till hans utläggningar. Men då ingen syntes till, fortfor han: »I går kväll var det något galet med Rödmåns, såg jag, för då han kom hem från sjön i skymningen med några fiskstjärtar på en pinne – va förslog det för fem stycken vargar, i herrans namn? – slog han sig ner på trappan med huvet i händerna. Han grät länge. När jag kom fram till honom, var han blöt om armlederna. Det röck och riste i hans kropp. Inne gnodde käringen fram och tillbaka och skällde, och ungarna skrek. Det fanns inget bröd att slänga i halsen på dem. Nu känner jag till, hurudan statarehjärnan är beskaffad – jag har själv varit simpel från början, fast friherrinnans far, som såg, att jag hade framfärd i arbetet, skaffade mig friplats vid Alnarp – och jag förstod därför, vart tankarna skulle driva Rödmåns. Det är ingen, de är så rädda att få ovett av som sin käring. De kan slå henne emellanåt och djävlas förskräckligt, men skäller hon på dem, därför att födan är otillräcklig, så ungarna svälter, kan ingen hindra dem från att fara fram ovarsamt. Därför beslöt jag vara vaksammare än annars den kvällen. Nå, jag gick och loverade, tills klockan vart både två och tre, och det dagades, men jag såg inget levande kräk, annat än kattorna, som satt och gluttade i gluggarna till magasinet, och änder och årtor, vilka skvätte och lekte nere vid bryggan. Det drog i ögonen, och jag tänkte på sängen – höll på att falla ihop alldeles. Men så gnisslade en dörr på gångjärnen, och väl var det. En karl tassade i strumplästen över gården. Han hoppade lätt som en ekorre mellan kastanjerna. En gång stannade han och lyssnade, men fortsatte, då han ingenting hörde, och jag såg inte, vart han tog vägen. Han sjönk liksom i jorden, och inte så mycket som en skugga syntes av honom, förrän han sprang tillbaka samma väg med ett bylte under armen. ’Rödmåns ––! Måns! Vänta i Jessu namn, människa, så vi få talas vid!’ skrek jag.