»Jo, jag får, jag får! Nilla, jag får ligga derinne!» Men hon, som stod och hörde honom, hon pressade samman sina läppar, och harmen jäste ännu värre i det bittra sinnet. På trots, på trots skulle hon visa dem... Ah! är det då inte den första af alla menskliga rättigheter: rättigheten att få dö! Så kom qvällsvardsbudet, och hon gick till bords. Det var endast hon och svägerskan; barnen hade ätit förut. Måltiden var tyst och man åt mest för syns skull. Svägerskan var så underligt blid, det hade lagt sig som en sordine öfver hennes eljest så hurtiga sätt. Då man reste sig för att säga god natt, gick hon fram till sin gäst. »Ottilia», sade hon lågt, »du är ond på mig. Jag vill inte tvinga dig. Om du inte kan hålla ut, så skall du vara fri. Du står inte under bevakning.» Hon – som kallats Ottilia – stod redan med handen på dörrlåset, hon hejdade sig och såg in i den talandes ansigte med förvåning och misstro. Det yttrades ingenting mer, de endast betraktade hvarandra, öga i öga; och dessa fasta två blickar, som möttes, hade mer att säga än frågor och svar och långa förklaringar. »Jag ville inte det skulle vara tvång med Ejnar. Jag menade väl.» – Det var åter den blonda, som talade. – »När man har sju, kan man ju alltid ha råd att afstå en.» Hon tillade det sista med ett fint litet leende, som gaf orden ett slags dubbelmening, stack af mot de hvardagliga dragen och gaf dem ett sken inifrån af godhet och intelligens. »Jag har gjort dig orätt», kom det inbundet och motvilligt från den mörka. »Jag vet det.» I Ottilias ansigte kom det först en forskande fråga, så gled den öfver i ett öfverlägsenhetens tysta förakt. Hvad hon velat säga lönade ju icke ens mödan. »God natt», sade hon blott och sträckte fram sin hand. Svägerskan höll den fast och såg på henne stadigt. »Jag tror att lifvet kan kännas tungt nog för att man kan vilja dö, utan att vara sinnessjuk», sade hon.