På måndagskvällen hade Fall honom hos sig. Nu hjälpte det varken med kaffe och smör och bröd eller en halv stång tobak. Ola ville ha rent besked på om Anders med sin korta nådatid och sina gråa hår ansåg sig ha råd till att slösa så med Herrens nåd, som det innebar att fara och höra en villoande som kyrkoherde Ärnström, han som predikade den lösa läran om nåden, där han borde predika domen, och frid för dem om vilka Gud sagt att deras vägar gå till helvetet. Ola var inte i något tvivel om att den vägen, som Fall slagit in på, gick på sned om den rätta salighetsvägen och för att visa Fall hur fort den vägen kunde kröka ännu djärvare av och gå rätt på helvetesvägen utslungade han den förmodan att den som i dag visat sig så nyfiken att han for till stan och förstörde en söndag på att höra Ärnström, den kunde en dag fara in för att höra Waldenström. Fall skulle inte vara för säker. Gud gör som han vill, den han vill utkorar han till salighet och den han vill den förhärdar han. Och har Gud en gång förhärdat en människas hjärta, sen tror hon själv att hon går på den rätta vägen, även om den vägen skulle vara lagd och visad henne av den nye Antikrist, som alla människor nu begynt att tala om. För första gången på många år kände Anders Fall att sinnet hårdnade på honom. Han sade några sträva ord om att Gud allena är den som utrannsakar hjärtan och den som dock till sist skall döma, ty han har själv sagt: »Min är domen!» Men när Ola inte gav med sig förklarade Fall helt frankt, att den frågan, om en kristen skulle få fara in och höra en präst på ett missionshus eller inte, den skulle man i Guds namn och i ljuset av hans ord söka så gott sig göra lät lösa vid ett möte med de dragna, som Fall med det snaraste skulle sammankalla. Han hade talat med en ovanlig strävhet i tonfallet. Ola undrade först om han hört rätt ... att Fall ämnade kalla samman ett möte.