Då var det som om något höjde sig upp ur djupet af mitt väsen, en omedveten tanke, en dunkel bild. Och när så töcknen lättade och flöto ut, var det dig jag såg, der du stod uppe på höjden, blyg, ensam. Smidig och rank stod du der, oförskräckt midt i larmet, så att jag kunde skönja din fina ansigtsprofil och den ljusbruna flätan längs ryggen. Och i ett endaste nu blef det tyst, tyst. Der hördes blott en svag, döende gråt i fjerran. Så vände du dig emot mig, räckte mig handen, såg på mig med dina stora, strålande ögon och log. Och jag böjde mitt hufvud. Under novemberkvällens blekblå, stjerniga himmel låg slätten som en enda mörk massa. Byarne stodo med sina träddungar inne i den liksom svarta punkter, ur hvilka stråliga ljusprickar tindrade. I dälden mellan backarne skymtade en kall, våt dimma fram som en hvitblå sjö. Och kvällen gick, och ljusen släcktes rundt omkring, och trött lade sig den gamla jorden att sofva. Som jag nu skred hän öfver de nakna markerna, var det som hörde jag i nattens stillhet ett sakta sus af de tallösa tankar, som i mörkret foro genom rymden. Och inne i suset klungo toner, skära, dämpade, mjuka, vaggande. Der voro de gamlas bönetankar, djupa som en salm i kyrkan, och innerliga, varma moderstankar. Och barnatankarne klingade spädt och klart som skogsbäckens små rinnande böljor, och ungmötankarne dansade opp som fina, tysta, kvittrande lärktoner. Lent och tyst rann sången fram genom rymden, bort och bort, svagare och svagare, och dog med ett i fjerran. Nu slumrar slätten. Kring mig darrade en teatersalongs heta, tunga, söfvande luft, mättad af gas och parfymer. Solfjädrar viftade, kikare rigtades af små behandskade fingrar, ögon spelade och glänste, och tandrader skeno hvita bakom läppar, som ett leende öppnade. Sorlet af samtalet steg och sjönk, steg och sjönk.