Barnen, hans, bli så förtjusta när han icke är rädd för att dricka ur deras glas. ”Sådana små varelser,” sade han och skrattade så godt, ”skulle man vara rädd för det! De bestå nästan endast af Mœlkedraaber.”214 Jag kommer alltid att hålla så af honom när han säger någonting sådant der, rent menskligt. Då blir han vacker och rar. Det är annat än när han paraderar med små salongstriumfer. Och så bad jag honom en afton komma och dricka te hos mig. – Ja, men han kände sig nästan generad af att alltid vara min gäst; han kunde ju aldrig bjuda mig igen. ”Ni pratar!” ”Pratar jeg?” ”Ja.” Han såg snäll ut. Och så talade han om sin polska värd – Berijnski – eller hvad han heter, han som har 45 flammor, nej älskarinnor var det. Brandes tyckte det var så underligt att gå till ett främmande bord alltid, han kunde aldrig känna sig rätt hemma med det. Det var liksom ett obehag när det hvarje dag kom bud om han ville komma upp till middagen – den enda måltid han åt samman med de andra. Han höll också på att flytta till hotell, – sade till sin vän att han tyckte sig icke längre kunna äta hans mat. ”Og véd De hvad han svarede?” ”Nej.” ”Jeg syns det var saa fint og saa vittigt: – Kære ven, du taler jo som en tysk Spidsborger.” Men i alla fall, fast den rike Berijnsky inte behöfde bry sig om kostnaden var det dock så besynnerligt att gå der, tyckte han, när han hade hustru och barn hemma. – ”Och mitt eget arbetsrum, hur föga trefligt det än är, så är det ändå det bästa.” Hur enkelt och allvarsamt han kan tala! Han blir som en annan menniska. Så stod han tyst en lång stund och endast höll mig i handen, med blicken fästad på golfvet. ”Jag undrar om jag under andra omständigheter skulle kunnat bli lycklig. Jag menar endast så der lugnt och stilla tillfreds. Jag tror det. Jag fordrar icke så mycket. Men den qvinna jag skulle kunna lefva tillsamman med borde ha varit af en oändlig blidhet, – derför att jag sjelf är så orolig och nervös.” Så stod han lite igen.