Ja, det hade varit lyckliga år – dessa, fast bekymret många gånger stigit öfver hemmets tröskel. De hade troget delat lust och nöd, sträfsamt arbete och tillväxande öfverflöd. Kärleken fans qvar, oförminskad af åren, endast lugnare, fastare, mera bepröfvad. Hon knäppte samman händerna, såg åter upp mot sommarens blåa himmel och tackade Gud, att hon kunde tro på lifvet, tro på kärleken – ännu vid sina år. Men det var icke längre tid till overksamma drömmar; doktorn hade sagt, att hon kunde få stiga upp, och i dag ville hon öfverraska dem alla med att komma till middagsbordet. Barnen voro ute på promenad och patronen i kyrkan, det var bäst att passa på. Hon klädde sig långsamt och utan hjelp, men var knappt halffärdig, då hon hörde vagnen rulla in på gården. Hvarje minut väntade hon att få höra de välkända stegen, men han uppehölls väl af någon bland folket – stackars Alfred, icke ens om söndagen fick han vara fri från bestyr! – hon var dock glad, att han icke fick se henne förr, än hon var rigtigt färdig. Hon lade handen på dörrlåset till hans rum, sakta och försigtigt. Ack, om han nu vore ensam! Hur det kära ansigtet skulle ljusna i glad öfverraskning, och han skulle sträcka armarne emot henne Dörren gick upp. De vände ryggen åt henne, och äkta mannen hade icke en aning om, att hustrun åsåg de smekningar, han slösade på städerskan. Först då denna med ett litet anskri ryckte sig lös och skyndade ut genom andra dörren, vände han sig om för att se, hvem som skrämt henne. Deras ögon möttes. Var det verkligen hans hustru, denna qvinna med det förstenade ansigtsuttrycket, de förfärade ögonen? »Ebba, Ebba!» utropade han och störtade fram, med en afbedjande åtbörd sträckande händerna emot henne. Men hon höjde afvärjande sin hand och vek tillbaka, ljudlöst, som om hon nalkats en död. »För Guds skull förlåt mig!» utropade han med skälfvande röst.