I vassens mörker letar sina ungar, Som blöda ren i jägarns hand. O, tröst Har icke jag, du arme like! Fick den Af mänskor ej, af himlen ej, af jorden ej. Jag har en saga; vill du höra den, Så underlig och dock så sann? Jag såg den själf. Först skall du gråta, sedan skall du skratta, Och om du skrattar, vill jag skratta äfven. Man sade mig, att kärleken ej var För jorden skapad, att ett brott det vore Att klaga, då dess planta vissnar här. Men jag gick ut med hjärta, fullt af hopp, Och tänkte söka opp en lycklig kärlek. Jag ville se, om ej ett ställe fanns, Där tvenne trogna kunde lefva sälla. Och ren i närmsta skog såg jag ett par Af turturdufvor. I den glesa toppen Af ett förtorkadt träd de suto båda Med näbb vid näbb, men rundtomkring var lugn. Jag stannade; för mig var skådespelet Så outsägligt ljuft. En glädjetår Steg i mitt öga, men den hann knappt falla, Förrän en hök kom obemärkt och tog Den ena dufvan; under klagoljud Försvann den andra bäfvande bland träden. Med smärta såg jag efter höken, han Flög med sitt byte till ett annat träd. Där satt hans maka, bägge delte dufvan, Och sen de mättats, smekte de hvarandra; Och jag blef tröstad åter, ty jag såg, Att kärlek fanns, och allt var lugnt kring den. Då ljöd ett skott, den ena höken föll, Den andra flydde bäfvande i skogen. Med vrede slog jag ned min blick och tänkte: "Här mördas kärleken; det finns likväl En ort, där idel goda hjärtan klappa, Där skall jag finna, hvad jag söker, där Förföljs ej kärleken, men ler och skyddas." Så tänkte jag och lättade min fot Att vandra dädan; under foten, se, Låg en förtrampad fjäril, än i döden Vid blomman fäst, som han i lifvet älskat. Han var förtrampad af min fot, af mig, Hur underligt, af mig, som velat köpa Med eget lif hans lif tillbaka, skratta! Du skrattar ej, af mig var kärleken Förtrampad, och du skrattar ej? HAN. O, kvinna!