Hennes helsotillstånd försämrades. Dessa dagligen återkommande slitningar hade förstört hennes nervsystem, som alltid varit ömtåligt. När hon om aftnarne kom hem efter att ha tillbringat hela eftermiddagen vid hans sjukbädd, kände hon sig tillintetgjord af trötthet. Men hon kunde icke sofva. Som en brännande udd satt nervvärken på en enda punkt inne i hjernan och hon vred sig sömnlös på sin bädd, i förtviflan öfver, att denna smärta, som sved der inne mellan ögonen, var så oåtkomlig, öfver att det icke fans något medel deremot. Och tankarne kommo dragande som tjutande dervischer: onda tankar, fula, egoistiska, kärlekslösa tankar, sådana smärtan alstrar, men inför hvilka själen blyges. Hon hade icke kraft, icke mod, icke uthållighet nog att bära minsta uns af en annans lidande. Hon måste göra sig lös! Lifvet hade varit för hårdt emot henne! Det hade lagt på hennes skuldror alltför mycken smärta och gett henne alltför litet glädje i utbyte. Hennes själ törstade efter en smula glädje, men aldrig, aldrig hade hon fått smaka en droppe deraf, som hon icke fått betala med mångdubbelt lidande! Hon längtade efter den ljusa, lugna lyckan, som är en hvila och en smekning på samma gång. Hon såg så många andra menniskor ligga och gassa sig i den varma sanden, glada och nöjda, fria från smärtor och fria för längtan. Hvarför skulle just hon vara född som ett lifvets styfbarn, för kylan och det piskande slagregnet! Då tyckte hon sig plötsligt se bilden af den sjuke skalden, som nu i sju år kämpat sin hopplösa kamp mot döden. Öfver hans bleka ansigte låg ett uttryck af smärtans resignation — Och hon blygdes öfver sig sjelf, sin egoism, sin hjertlöshet, sin brist på motståndskraft emot fysiskt lidande.