I en sådan taktik för höstmanövern kan det Nothinska betänkandet till stora delar lämpa sig som fälttågsplan. När t. ex. den Schlyterska fosterfördrivningen, som märkvärdigt nog ej samtidigt lades under hr Nothins besiktning, icke framlägges för årets riksdag, ligger det alltför nära till hands att antaga, att statsministern givit order om att i år lämpligen lägga vissa obehagliga frågor på is. Och den nakna sanningen är, att en moderat socialistregering bildar ett farligare hot mot den borgerliga staten än en radikal. Kommer socialismen droppvis, reagerar ej svenska folket mycket däremot, men tvingas det intaga den flaskvis, skulle det snart grina surt. Att i dessa randanmärkningar ingå på olika förslag i betänkandet är ogörligt. Utredningens gigantiska räckvidd befriar därifrån. De flesta frågor förtjäna ett kapitel för sig; de flesta tillhöra också de ämnen, som under de närmaste åren skola befinna sig i den politiska debattens brännpunkt, icke så mycket på grund av betänkandet som oberoende av detta. Främst bland dessa kunna nämnas näringslivets och i synnerhet handelsidkarnas organisationsföreteelser, vidare de fackliga sammanslutningarnas makt, utrikeshandelns ordnande, behandlingen av xitrationaliserade arbetare, upprättande av en fond för krisutjämning, statens förhållande till det privata bankväsendet samt arbetsfredssträvandena. Även om samhällets förmåga av vis och rättvis reglering av allsköns företeelser är utredningens grundtema, vilket måste uppkalla mycket motstånd från borgerligt håll, förtjänar likväl syftemålet i åtskilliga förslag beaktande, i fråga om arbetsfreden stort beaktande; det är dock omöjligt att begripa, att den föreslagna lagstiftningen rörande arbetsfreden har på något sätt ett direkt samband med utkasten rörande rena försörjningsåtgärder eller vunnit annat på sammankopplingen än att onödigt förhalas. I vissa delar registreras med nöje den ökade realism i betraktelsesättet, som redan denna hastiga utredning skänkt utredningsmännen. Man behöver ej ta fram förstoringsglas för att upptäcka skillnaden mellan den socialdemokratiska regeringens arbetsbefrämjande arbetslöshetspolitik långt in under högkonjunkturen och den Nothinska kommitténs försök att draga en bestämd gräns mellan de statliga insatserna under högoch lågkonjunkturer.