– Tack så mycket! sade Tord, och hans röst var åter behärskad och kall, och hans lilla sittande bugning var så väluppfostrad man kunde begära för det läget. Faderns min mörknade en aning, men Sigrid tog hans hand, drog honom med sig och vinkade i dörren. Tord vinkade inte tillbaka. Sitt första beslut att aldrig använda cykeln kunde han naturligtvis inte hålla. Men han använde den med ett förbehåll: han låtsades som om han bara hade den till låns. Så stoiskt långt drev han denna fiktion, att han till och med inför kamraterna vidhöll, att det var en lånad hoj. Det var ett stort offer, men så lyckades han också verkligen bibehålla en viss känsla av främlingskap inför denna största frestelse, denna jättegåva, som han en gång hade åtrått så hett. Den nya hade makt att uppfylla alla hans önskningar, men han hade makt att uppge dem, så snart hon lade dem som gåvor för hans fot. Hon skulle inte ha makt över honom. Han ville inte stå i skuld till henne. Han ville vara fri. Men det fanns dagar, då han var utled på sin frihet. Det är mer ansträngande än någon anar att gå omkring i vardagslag och vara en stark hjälte. Ibland kunde han nästan tycka synd om henne, där hon satt och läste eller sydde och såg så bekymrad ut. Att hon var bekymrad for hans skull, det förstod han. På sätt och vis hade han segrat i tvekampen – men det gjorde honom ingen större glädje.