Hon stödde sig med venstra handen på soffans karm, så att kroppen fick en lutning och axeln höjde sig. Ryggen var lätt tillbakasvängd, hvarigenom midjans vekhet föll än mer i ögonen, och den mörkbruna, tätt åtslutande polonäsen framhöll med sitt tjocka ylle höfternas fasta form. Det fans i denna figur en liniernas renhet, som måste ådraga sig uppmärksamhet. Den unge läkaren beundrade också, men endast som fackman. Han tänkte på hur sund och stark denna qvinnogestalt måste vara. Och han jemförde den, utan att göra sig reda derför, med andra sådana, som han sett, lefvande och döda, – hvilka alla i hans föreställning flöto samman till en enda blodfattig, försnörd typ. »Du har alldeles rätt», sade hon lugnt i det hon vände sig om, »jag skall inte gå in till pappa förr än du sjelf ger mig lof.» Den var alldeles frivillig, denna underkastelse; det syntes tydligt att den gjorde henne ett nöje. Hans ansigte klarnade plötsligt, han kom och satte sig hos henne i soffan. »Du skall strax få gå in», sade han i annan ton, »jag skall bara bereda farbror på att du är kommen.» Hon nickade blott, till tecken att det kunde så vara. »Jag tyckte det var min skyldighet att underrätta dig, fast det inte ser så farligt ut», sade han, »och dessutom skall farbror känna sig lugnare när du är här, bara det är så godt som medicin.» »Det är klart att du skulle underrätta mig», svarade hon. De voro alldeles i sin gamla ton. Och nu först hade de tid att betrakta hvarandra, medan de kallpratade. Richard liknade sin far, men hvarje drag var mera utprägladt, och det som hos fadern legat doldt under prestens varsamhet, trädde här i öppen dag. Det fans något i hela hans utseende, som antydde oppositionsmannen. Att han var ful, derom kunde icke finnas mer än en tanke. Detta ansigte kunde icke ens kallas tillvinnande, men det gaf intrycket af en personlighet. När man sett det, glömde man det ej.