Den första uttrycker hans förundran öfver ett (förvisso) både synnerligt och besynnerligt påstående. Thorild säger nämligen om några af verldens största författare (här uppräknade bland några för Leopold – ej för oss – lika stora), att ”de äro icke stora genier, utan stora konstnärer, som hafva gjort ingenting i saken, men allt i sättet”, och ”öppnat ryktbara boutiquer af sannt och falskt vett, i alla sortimenter och fasoner”; med få ord: om icke till alla delar ”vittre tjufvar” (såsom Leopold förklarar meningen), dock någonting så der bortåt. Hvem skulle förmoda, att bland dylika storheter finna räknade, ej blott ”Cicero” och de ”bästa Kyrkofäderne”, utan till och med Plato och Petrarca; hvilka här blifvit, i slik kategori, sammanställde med ”Erasmus, Fontenelle, Voltaire, Pope, Wieland, ända till vår Dalin”? Också nöjer sig Leopold, som i en sednare uppsats 39 yttrade sig utförligare derom, här med blotta förvåningen.