Den finländska parlamentarismen, grundlagfäst år 1917, medan 1772 års regeringsform ännu var gällande,1 med noggrann till-lämpning av berömd fransk förebild men ulan verklig prövning av dess ändamålsenlighet, denna parlamentarism, prydlig och tadellöst modern på papperet, men rätt otymplig och icke så litet snedvriden i tillämpningen, skulle kräva sitt särskilda kapitel. De borgerliga partierna, vart för sig relativt fåtaligt i förhållande till vänstern och t. o. m. i förhållande till det socialdemokratiska partiet allena, och inbördes söndrade genom dels verkliga, dels konstgjorda motsättningar, hava efter det 1919 års regeringsform antogs, blott en gång kunnat förmå sig att med förenade krafter bilda regering, ehuruväl svenska riksdagsgruppen även då både i ord och handling ådagalade ganska ringa benägenhet att gälla såsom regeringsparti. For övrigt har det, om man bortser från en kortvarig expeditionsregering, varit centern, d. v. s. det fåtaliga framstegspartiet och bondeförbundet (agrarerna), senast i främsta rummet det sistnämnda, som fått rida för rust-hållet. Det har alltså för det mesta varit rena minoritetsrege 1 Jfr R. Erich. Finsk parlamentarism (Det nya Sverige 1917) .236 RAFAEL ERICH ringar, vilka kunnat äga bestånd i åtskilliga månader, t. o. m. över ett år, huvudsakligen just tack vare den omständigheten, att de varit cenlerregeringar, mot vilka höger och vänster haft ytterst svårt att förena sig, och icke heller velat förena sig till gemensam aktion. Bristen på beröringspunkter och intressegemenskap har hitintills avhållit särskilt högerpartierna från att ens tillfälligtvis söka bundsförvanter inom vänstern. Vilken utomordentlig fördel detta läge inneburit för socialdemokraterna, av vilkas f. ö. ganska villkorliga stöd regeringarna i fråga främst varit beroende, är utan vidare klart. Det gynnsamma läget har i själva verket av dem rikligt utnyttjats, dock sålunda att de, av välförstådda taktiska och partipolitiska skäl, icke sparat på skarp kritik, ej heller tvekat att hjärtlöst rösta för misstroendevotum åt en regering, som de sist och slutligen dock icke velat störta — därest det på förhand varit klart, att densamma komme att understödas av högerpartierna.