Hon lyfte huvudet och skulle börja sin straffpredikan. Men då fanns där inga linhåriga huvuden att låta vreden gå ut över. Där fanns ingenting annat än de limvita väggarna, som stirrade på henne tomma och intetsägande. Hon rörde inte stickorna på en lång stund. Men med ett reste hon sig, hämtade en kniv och skar bort ristningen i bordkanten med ett häftigt snitt. Hon förvred ansiktet, som om hon skulle ha skurit i sitt eget kött, men tog sedan utan tvekan ihop med stickningen. »Så dum jag är!» tänkte hon. »Det är Karl-Artur och ingen ann, som har vari klåfingrig. Han brukar ju sitta och äta på den här sida. Här i köke har det aldrig funnits nåra barn. Hur skulle fattigt folk som vi kunna våga sej på å ta te sej främmande barn? Det är en omöjlighet. Vi får vara glada, om vi kan fö och klä oss själva och den lille, som vi väntar.» Hon fortfor att sticka, med munnen stramt hopknipen och ögonen stelt riktade på arbetet. Under tiden tänkte hon efter om allt, som påminde om barnen, nu var bortskaffat, så att hon skulle kunna fortsätta att inbilla sig, att hon aldrig hade haft dem omkring sig. Strax därefter hörde hon först ett svagt buller och så en duns. Kattungen, som hade varit de tio barnens bästa lekkamrat, hade vaknat ur sin söta sömn i spisen och hoppat upp på bordskivan för att leka med hennes garnnystan.