"Men, jag tycker att det är bäst att taga det säkra för det osäkra." "Så tycker äfven jag", svarade Annchen. "Du vill då låta afklippa din utomordentligt vackra hårprydnad?" sade Joseph von Bierich. "Ja, heldre än att falla i de påfviskes händer", svarade den unga flickan raskt. "Rätt så, min flicka", inföll mäster Wolf, "det höres att du rätt fattat storleken af den fara, som hotar er." Slutet på denna tvist blef den, att ett försök gjordes, huruvida Annchens hår nödvändigt behöfde klippas af, och följden blef den, att detta alls icke var af nöden. Kapuschongen skylde ändock tillräckligt den unga flickans hufvud. "Nu gäller hon för eder korgosse, löjtnant", sade mäster Wolf. "Glöm inte det." "Nej." Den gamle pistolsmeden förde derefter sina skyddslingar till en liten bakport, der allt ännu var lugnt. "Men ska' inte ni, mäster Wolf, också följa med?" sporde Joseph von Bierich. "Nej, jag stannar hemma och hoppas, att den svenske konungen nog skall komma till vår räddning nu liksom för ett år sedan." "Men, han är ju i södra delen af landet", inföll löjtnanten. "Sant, herre, men ett bud, som i förgår kom från Nürnberg, berättade annorlunda. Mäster Degel, guldsmeden vid stora torget, har nemligen en son, som arbetat i den nämnde staden, och det är han, som berättat, att den svenske konungen skyndar hit uppåt. Då blir det bra. Har Tilly fått stryk vid Breitenfeld, ja, ja, förlåt mig, löjtnant, så kan också Wallenstein få detsamma vid Lützen. Se så, skynda er nu, jag hör att det kommer folk borta på gatan." Den gata, vid hvilken mäster Wolf bodde, var både krokig och smal. Den gamle pistolsmedens bostad och verkstad lågo just i sjelfva krökningen. I samma ögonblick som mäster Wolf stängde bakporten efter de båda flyktingarne, bultade det på främre porten. När pistolsmeden förstulet tittade ut genom en glugg öfver porten såg han till sin stora häpnad,