Återigen går tiden. Våren kommer och brottas med vintern, medan modern kämpar sin ensamma kamp mot dem båda, storm, köld, regn och slask, mot hungern och bristen, och mot en inre ruelse som växer med nöden. Hon ropar i sin övergivenhet: — Min Gud, varför skall allt detta ske? Men ingenting ger svar Därute stå dikena fulla med vatten, och gärdena likna smutsiga sjöar med tuvholmar, gräs och strå, stormslitna grenar och allt annat naturens skräp; från snötäcket frigjorda höstlöv simma omkring med besättningar av jordkryp och mask, och vid stränderna börja redan hästhovsörterna skjuta upp sitt gula armod. Inne i stugan ljusnar det en smula och Fra Diavolo kommer åter upp på programmet medan man väntar på att backarna skall torka. Modern sotar åter ansiktet med bränd kork, och sjunger Men när de tröttnat smyga frågorna in i barnasinnena. Var är Gudrun? Varför kommer inte Gudrun hem? Och modern svarar, sorgmodigt leende: — Doktorn har tagit Gudrun hem till sig. Gudrun har det bra nu Gudrun har det bra nu. Det blir tyst i stugan. Det var som en fläkt av hemlig, oförståelig vördnad och aktning genom barnens sinnen. Gudrun har det bra nu. Vad är det? Något stort och underbart Modern fäller händerna i knäet och blir alldeles stilla. Hon ser framför sig utan att betrakta någonting. Hennes ögon äro vidöppna, men spegla ingenting av omgivningen, ingenting av det närvarande, det förflutna eller det som rör sig eller funnits inom henne själv. Hon endast ser framåt med en visionärs underligt öppna och döda blick. Och medan hon sitter där, liksom stel och frånvarande, försänkt i något som ej kan gripas och uttalas med ord, drar tiden förbi som en skugga och barnen växa upp; hon åldras Doktor Dahl är en liten och jovialisk herre, rund som ett klot på två pelare. I stället för ögon har han två stora glas på en guldbåge tvärsöver näsroten, hans blick synes aldrig. När han skall tala låter det först som om han andas häftigt, varpå orden följa med upp ur magen som av en slump och trilla fram ur skägget mot hans vilja. Men det oaktat säger han aldrig något som ej är väl genomtänkt, ty ord kunna binda och man bör ej slösa med sådant varav andra kunna bygga en ett fängelse