– Ja. Fast herr Hall svårligen lär kunna bekosta dess underhåll eller bebo det, ty när alla skulder blifvit betalade, lär nog ej mycket återstå. – Men jag får Gunnebo i alla fall – – Ja. Fast det blir nog totalt omöjligt – – Nej, nej, förvirra mig icke! Det är ej därpå jag skall tänka. Nu svinner allt åter för mig. Säg mig blott en sak? När jag tecknat under mitt namn, blir det ju ett finalt slut på alla dessa tvister och stridigheter, på alla dessa processer, som varat i aderton år. Jag får ju lugn och hvila – John hviskade orden så sakta, att fullmäktigen blott med yttersta möda kunde uppfatta dem. – Ja, ja. Visserligen. Skrif blott under! Man väntar därpå. Ett ögonblick – och på den nästan fullskrifna sidan, midt emot namnen: Niclas Björnberg, David Carnegie, David Law och F. M. Åkerman, stod ett John Hall skrifvet med stora osäkra bokstäfver, som om det blifvit ditritadt af en ovan barnhand. – Och nu, mina herrar, är frukosten serverad! Jag ber herrarne hålla till godo och låta sig väl smaka! Dörrarne till den närgränsande stora matsalen slogos upp, och man såg ett bord dignande af utsökta rätter och viner och strålande af kostbara silfverpjeser och dyrbara slipade kristallskålar, karaffer och glas. – Nu skola vi tömma förlikningsbägaren i skummande champagnervin, hördes åter Björnbergs röst. Herrarne trängdes i dörren. De kände allesamman en sugande förnimmelse under bröstet, som ej kunde vara något annat än hunger. När samtliga herrarne inkommit i matsalen, såg man sig om efter John Hall. Man ropade John Hall. Man letade efter John Hall. Men John Hall stod ej att finna.