sänkte hon det så djupt, att det föll ned mot bröstet. Så satt hon ännu på morgonen, när Karna kom med kaffebrickan. Frun, är frun sjuk? Å, Herre Gud, så eländig frun ser ut, sade den gamla trotjänarinnan och satte brickan ifrån sig. Hon var van att finna sin matmor i sängen vid denna tiden, och nu var hon ute i salongen. Karna, tag ut kaffet igen, jag vill ingenting ha. Men frun, då! Du hörde! Sedan skall du kläda mig! Ja, frun! Toaletten försiggick under oafbruten tystnad. När farmor var färdig, satte hon sig på sin vanliga plats vid fönstret, men ingen enda gång såg hon ut öfver terrassen. Är grefvinnan uppstigen? frågade hon, just som Karna skulle aflägsna sig. Jag vet inte det, frun. Hör efter då och bed henne komma hit genast. Ja, frun. Karna gick undrande och ångestfull. Månne gamla frun hade sett spöken? Hon visste sannerligen inte, hvad hon skulle tro. Så konstig och tvär hade hennes matmor aldrig varit förr. Gunvor infann sig ofördröjligen hos farmodern, eljest brukade familjemedlemmarna ej träffas förrän vid lunchen klockan ett. Haqvin sof alltid till tolf, utom på jaktdagar, men Gunvor steg tidigt upp och använde gärna morgontimmarna till långa ridturer. På senaste tiden hade Eric och hon ridit mycket samman, och äfven i dag hade hon gjort sig beredd på ett möte därinne i den tysta, nylöfvade bokskogen, där nu naturen smyckat sig till midsommarfest. Gunvor hade redan riddräkten på. Den svarta silkessammeten smög sig mjukt och graciöst efter de unga, smidiga formerna. På hufvudet hade hon en svart, gustaviansk barett med en lång, fritt vajande plym. Hon var så vacker, där hon stod, att farmor nästan bländades, ty det var ej dragens skönhet, som frapperade den gamla, utan det strålande, lifsmedvetna uttrycket i de mörka ögonen, de halföppna läpparnas smeksamma böjning, hvarje kroppslinjes rytmiska behag. Så hade hon ej sett sin sondotter förr; det var inte längre ett lydigt redskap för hennes fasta vilja hon