Ej dig, men din olivegråa kind. KALLIMAKOS. Må trätor vara fjerran från vårt lag. POLYXENA. Ej är min sak med tvister störa glädjen; Men när Lenkippos, gamle narren, börjar Att spela ung, då kan jag icke längre På tungan hålla styr. Tänk blott, hvad skulle Väl hans disciplar säga, om de såge Den gamle lärarn sitta här och gyckla, Då han i förmiddags med höglärd uppsyn Och bistert skick för dem om dygden talte Och annat skräp, som han filosofi Benämner! LEUKIPPOS. Om du ej för min person Bär aktning, så får du likväl ej smäda De höga läror jag förkunnar. POLYXENA. Jäg vill ej gifva en obol för all Din lärdom, som du hvarje dag försäljer, Att sen om natten rumla upp din vinst. LEUKIPPOS. Prat! Min lärdom säljer jag hvar dag och du Hvar natt din skönhet. Låt oss vara vänner! POLYXENA. Du drifver ocker på din nästas dårskap, Din mantel lägger du i sida veck Och låter skägget växa ut att man Må genast kunna se du är en vis; Och så går du omkring på gatorna Och talar om hur många vers du gjort På dagen... KALLIMAKOS. Nej! det går ej an, min vän, Så häftig vara och att tvisten slita Skall jag det glada värfvet åt er fylla. ALLA. Kallimakos, vår konung, hell! KALLIMAKOS. Tack! Tack! Och höjom nu den första dubbelbägarn För glädjen, som är lifvets högsta goda! ALKINOOS. Förr var det sed att Zeus, allfadern, helga Det första dryckesoffret andra bägarn För helsan tömdes, och den tredje tillkom Den ljufva smärtbetvingarn Oneiros. Den fjerde, om den kom i fråga, hörde Blott till omåttligheten. POLYXENA. Förståndig vår Alkinoos har blifvit, Som fordom aldrig svek i Evans-kampen. ALKINOOS. Hör blott hur Jag ej föraktar drufvans ljufva must, Som mildt förjagar jordelifvets vånda;