Helt nya äro dessa personliga dokument visserligen icke, en del har tryckts förut, och tidevarvets skildrare hava flitigt öst även ur de hittills otryckta. Schiicks edition med dess bifogade upplysande anmärkningar inbjuder litet var att göra deras bekantskap, och ingen behöver ångra besväret att nyttja detta tillfälle. Att breven utgivits på originalspråket, naturligtvis det franska, skall möjligen avskräcka någon, men intet annat kunde vara värdigt den stolta institution som härmed rest en vacker minnesvård åt sina båda stiftare — ty även Lovisa Ulrika har ju en viss rätt till denna hederstitel hos Svenska Akademien. Hovmarskalken greve Adam Lewenhaupt har gjort eit synnerligen berömvärt grepp, när han begynt publicera korrespondenser ur det rika fäderneärvda arkivet på Sjöholm. I de många enskilda samlingar, som ännu dess bättre finnas kvar i vårt land, gömmas ofta intima brevväxlingar, vilka alltför väl behöva göras tillgängliga lör en närmare kännedom av personer och händelser. Särskilt är det mycket önskligt, att den gustavianska tidens överflödande memoarlitteratur, vilken genomgående är kostymerad för publiken, fullständigas med de mera omedelbara breven. I en särdeles vacker utstyrsel, under huvudrubrik Lewenhaupt-s k a arkivet på S j ö h o l m, utkom förra hösten en serie brev från skalden Johan Gabriel Oxenstierna till hans kusin överkammarherren greve Nils Filip Gyldenstolpe. Strängt taget är det en rätt trist korrespondens. De båda fränderna hade att vid Gustav III: s muntra och kostsamma hov uppbära bördan av lysande namn och höga titlarlö-i LITTERATUR utan att äga det nödiga stödet av en ' motsvarande förmögenhet. Med sina hovfunktioner, excellensvärdigheter och litterära hedersrum — även Gyldenstolpe kom in i Svenska Akademien, där kusinen ju hade sin rätta, kanske sin enda rätta plats — voro de hänvisade att draga fram sitt liv under konstant ekonomiskt trångmål. Sådant ger ingen glad syn på världen, grämelsen tittar ovillkorligen fråm mellan raderna, även om den stränga självbehärskning, .som var tidens stil, för det mesta håller den borta från dessa. Kansike var tillvaron trots allt drägligast för den äldre kusinen, Gyldenstolpe, som i olyckans dar lär väl mycket sökt ögonblickets tröst under vinrankans skugga.