Strax därpå hade han något att säga en af besättningskarlarna, och så blef det att styra med Genas bagage, och så ännu något att säga kaptenen, innan han ändtligen tog hennes hand och sade välkommen. Hon förstod hur ifrig hon nyss varit, när hennes ifver nu släcktes. — Välkommen, Gena. Måtte du trifvas hos oss. — Det går nog bra, svarade hon och öfverdref kortheten i sitt tonfall. Det var som om han lämnat henne i går. Idiot, sade hon till sig själf: hvad väntade du? — Han förfrågade sig vänligt om hennes resa, om hon var trött, om hon frusit. och sådant. Hans röst var lugn och lågmält, hans blick strök flyktigt, lugnt, öfver henne. Tegman, som också stigit af vid denna brygga, kom fram, hälsade och började tala om väderleken. Han var godmodig, vänskaplig och iakttagande. Men efter ett par minuter tog han farväl och dref bort öfver fälten på spänstiga vådor. Långsamt gingo prästen och flickan uppför sluttningen mot byggnaderna. En dräng hade burit kistan i förväg, sin fiollåda tog Gena själf. De gingo tysta. Gena lyfte ögonen och såg sig omkring; nu var hon ju framme, här skulle hon stanna och lefva. Hon såg sparsamma fält, en åker, där potatisblast ruttnade, och närmast sundet sänka, gulnade ängar. Längre bort var skogen, en stenig ås, risig och dyster under den snötunga himlen. Under den. löpte landsvägen bort öfver gärden, som gåfvo en tunn illusion af friare vidder, begränsade af en ladugårdslänga, som verkade fjärran i detta alltför trånga, alltför knappt tillmätta landskap, det uppländska skärgårdslandskapet, kargt och utan ädelhet. — Det blir en tyst vinter för dig, Gena, sade prästen om en stund. — Jag är beredd på det. — Men moster Hanna gläder sig nog att få dig hit. — Ja, hon skref det; hon har aldrig någon att tala med här, skref hon. — Jag är mycket upptagen, svarade prästen blott. På stigen in till prästgårdens lilla täppa med dess rabatter, där några frostbitna astrar ännu dröjde, kom nu den gamla kvinnan med det hvita förklädet från nyss emot dem.