Med raska steg, tillbakakastadt hufvud och ett leende på läpparna gick han mot soldiset. I grådasket däruppe på läktaren skymtade tiggarens fula skepnad — ja visst, han skulle dela med sig af skatten, det var klart, ehuru den, när allt kom omkring, inte var så stor heller i betraktande af allt, den måste räcka till för. Ett ögonblick hade han ämnat gå dit upp och tillsäga tiggaren att följa sig. Men det vore oklokt, ja, hvem vet, farligt? Han kände j u inte karlen, denne kunde vara en skälm, som helt enkelt ryckte till sig myntet och satte af. Eller började väsnas och pocka på för mycket, ja, kanske skulle han bråka och kalla det för stulet gods. Ingenting omöjJULNUMMER ligt. Den stackarn rymde nog ej fältet, innan myntet hunnit växlas. Hvad hans drömmar nyss syntes honom aflägsna. Han log. Han förstod dem godt, de voro dödens förtrupp, kanske skulle de en gång vända åter. Men det hade han för närvarande inte att göra med. Döden hade j u flytt för lifvet. Det var inte så mycket pengarna som fast mer det betydelsefulla, som låg i att ödet lät honom finna dem, att lifvet kräfde honom tillbaka som sin tillhörighet. Han hade utsetts att lefva, nu visste han, att också segern skulle blifva hans. Utkommen i dagslarmet, kände han hungern gnaga och beslöt växla myntet på ett värdshus. Detta låg en smula längre bort än förmodadt, han gick fort, åt i hast ett mål och drack ett glas godt vin. Under tiden föll på honom en förfärlig oro: tänk om något händt. Springande satte han i väg till ateliern, köpte i förbifarten en korg ved — gudskelof, allt stod väl till. Han unnade sig knappt ett ögonkast på verket, utan ilade tillbaka till kyrkan, som ekade tom under hans snabba steg, och tog trapporna till läktaren i två språng. Tiggaren var borta. Döfvad som af ett slag blef konstnären stående och stirrade ned i det tomma gapet — åter förmörkadt. Nå, han hade ej kunnat handla annorlunda — egentligen en så kort stund, länk vid länk hade fogat sig summan, det var ödet.