Mäster Gudmund prisar sin lefnadsdag för »sällspord frid och skönhet». Viktor Rydberg kunde med skäl skrifva dessa ord ur djupet af sitt hjärta. Det hvilar en glans af lycka och helhet öfver hans lefnad med dess blandning af strid, tänkande, djupa studiemödor och ända in i ålderdomen oförsvagadt inbillningslif. Ingen af hans väsens förmögenheter har legat outvecklad och obegagnad, och han har förmått gifva jämvikt åt de olika gåfvor, féerna lagt i hans vagga, frihetsälskarens stridsbehof, forskarens kunskapsbegär, skaldens lust att dikta och skapa. Stridsmannens innersta motiv voro humanitet och rättskänsla, forskarens en religiös naturs aldrig bristande ifver att få klara papper för den tro, som fanns i hans bröst – all Rydbergs forskning har metafysik som baktanke – skaldens ett vekt germanskt drömmeri inför tillvaron och en lust att afspegla dess gåtor i sinnrika och sköna bilder. Alla dessa element bildade samman en personlighet, inför hvilkens mångsidighet och stilla, humana helgd äfven andar och viljor, som ej egentligen hörde till hans undersåtar, gärna böjde sig. Hans namn och den auktoritet, som skänktes det, blefvo liktydiga med, att andliga och ideella makter och human civilisation aktades och ärades i vårt land. Det var ingen i sorgetåget efter hans kista, hvilken, gripen af detta verksamma och sköna lif, af denna stilla och sköna död under en af de soliga dagar i september, då den mogna frukten sakta faller från träden, icke erfor en tacksam beundran inför den milda och upplysta makt, han varit. Carl Snoilsky.