”Hvad, har du gjort hemgång på fars egen hylla?” frågade Erika och kastade en frågande blick på Haraldson. ”Den flickungen gör med mig hvad hon vill,” svarade Haraldson med ett slags skämt, hvaruti han var långtifrån att tro det rena sanningen låg gömd. ”Ser kapten det här vinet! Det är mycket gammalt. Jag köpte det af en Vestindiefarare för många herrans år sedan. Vi skola smaka på’t! Langa hit korkskrufven, Anton!” Anton, som steg upp vid omnämnandet af vinhandeln med Vestindiefararen, bytte en betydelsefull blick med Birger. Det låg ett bittert hån i det korta skratt, hvarmed han ofta beledsagade sina rörelser; men det var skarpare än vanligt, då han räckte fadern korkskrufven, för att öppna vinbuteljen, en af de sista representanterna af den gamla goda tiden, då gubben Haraldson ej behöfde annat mynt, än sin oförvägenhet och sitt rymliga samvete, för att skaffa sig alla möjliga sällsyntheter. Vinet slogs uti, och Gabriella bjöd den unge kaptenen att smaka drufvans utvaldaste saft. Rosenberg tycktes icke vara någon kostföraktare. Med en artig bugning för sin unga värdinna tömde han glaset och sade: ”Maken till vin har jag ej druckit hvarken ineller utrikes! Och jag vore frestad tro att det legat gömdt här på ön sedan våra tappra vikingar gjorde sina små lusttåg ut i verlden.” ”Ja, de höllo just sina stamhåll här i Bohusläns skärgård,” utbrast Anton, som alltid kände sig underbart fängslad vid minsta anspegling på sagotiden. ”Här fins i bergen inhuggna många skepp, och det talar för den tron att vikingarne lefde godt här bland våra klippor.” ”Det är ej otroligt,” menade Rosenberg, ”och jag undrar icke att de företrädesvis valde den här fördömda skärgården, när de ville lefva i fred. Deras fiender skulle, vid min arma själ, den tiden ej haft synnerligt godt att söka upp dem i sådana smyghål. Det säges ock att de här trakterna egna sig förträffligt till smuggelhandel.”