Jag har likväl ingalunda haft någon lust att uppträda såsom en sådan anfallande och reformator, utan jag har endast velat hålla mig återtåget öppet, då vid den i alla fall snart uppstående striden talspråket segrar och skriftspråket nödgas följa dess lagar. – Väl sannt, dessförinnan lär nog denna dikts såpbubbla brustit och återgått till sitt intet, såsom så många andra illusioner! Man kan dock mycket väl ana sitt verks kortlifvade beskaffenhet, utan att likväl sjelf vilja rita föråldrande skrynklor i anletet på detsamma. DIAMANTER I STENKOL. Från LONDON. Kanalen. Till strids, till strids, ni Nordsjöns vilda böljor! Hör, stormen blåser i sitt kopparhorn! Till strids, emot Atlantens öfvermod! Ej Nordens bölja räds för Oceanen. Se, solen blödande i vester sjönk Och natten kommer – han är Nordens broder; Till strids i skuggan af hans svarta fana, Den molnomfladdrade med blixtar på! I trånga passet mellan Galliens düner 3 Och Albions spöklikt hvita kritbergskust, I remnan mellan tvenne länders hat, I hafvets Thermopyler, i Kanalen; Der skall det stå, det elementers slag, Der skall bland bankar, grund och dolda reflar I natt den gröna Nordsjöns bölja blandas I brottning med Atlantens blåa här! Välan, skjut ut; ty stunden är beläglig! När vinden leker öfver krusad sjö Och solen strålar gynnande från skyn Och ingen fara hotar trygga seglarn; Då tycks natur’n med styrkans godlynthet, Med leende fördra’ vårt öfvervälde; Då syns den mäktig i sin stilla storhet Och menniskan på nåder spiran för. Men när med hejdlös vildhet stormen skränar, Och böljan reses lik en rörlig alp, Och störtar ned liksom ett ras af snö, Och allt är svindelhöjd och afgrundsklyftor; När molnen gömma alla himlens ljus, Och natt och mist och mörker hölja kosan, När brutna vågors dån bedöfvar örat, Och dolda klippor gömma dubbelt hot; Då är det stolt att stå på däck vid rodret Och trotsigt le åt all naturens makt; Att se hur skeppet bryter vind och våg