D e kunde lugnt möta tyskarnes hånlöje och började åter sin stilla gärning med eldad hug. I det landet, liksom ock i Danmark, hånas ej kvinnan af egna landsmän, när hon drifver fosterlandets sak. Man vet, att hvad en ädel kvinna vill, det vill folket. Den tanken läsa vi i dragen hos » de sönderjydske piger ». Preussarne hafva rest två höga gotiska minnesmärken åt segrarne på valplatsen, de slagnes minnesvård äro de otaliga krigargrafvarne denna jord omsluter, de låga, danska grafvar, som vårdas af ömma kvinnohänder. Där är det än en sorgpil, som lutar sina grenar öfver en ung, dansk officers stoft, än ett vackert granitblock med marmorskifva, hvarpå ristats frivillige svenskars namn, än några höga granar såsom vid Lejonhufvuds graf. Ä n är det murgrönans stora, dunkla blad, som alldeles täcka platsen, där en nordisk broder lades ned, så att sten och namn nästan döljas af mörkgrönt sorgedok, såsom vid Munthe-Morgenstjernes graf. Den, som eljes är hård och kall gent emot fosterländska känslor, har dock svårt att gå hård och kall från denna ort. Den döda stenen talar om en nordisk brödraande, och den » sönderjydske pige » har med folket fått rista sitt tack däri: » Den dyre broderpagt Er bloddöbt vorden, Og kjserlighedens magt Er set i Norden. Hav tak hver broder kjrer. Med sorg og smerte Begrov vi Eder her Og i vort hjasrte. » Christel. I DU N 1893 » Värden såsom barn! » \ &lt;4L arudomens poesi » är ett begrepp, som helt ^Mgl visst skall förefalla främmande för mången, som, hvad han än från barnkammaren erfarit af oredigt sorl och döfvande buller, dock aldrig därifrån försport något, som kunnat förete end minsta skymt af poesi.