Nils Linnæus, hans fader, hade “vid pingsttiden på sitt sjätte år“ begynt läsa i svensk bok och på sitt sjunde i latinsk. Ur dennes egen korta och styfva lefnadsteckning skymtar den fattige bondedjäknens och teologens enkla lifshistoria – lång, hård strid för examina och prästbildningen, under stryk och umbärande vid nådebröd eller genom præceptorat och konditionerande surt förvärfvad nödtorft, sedan prästgällens lugna existens och genom giftermål underlättade befordring. Så brukade de fattiga svenska teologerna tjäna för Rachel, blott allt för ofta finnande henne i skepnad af en uråldrig prästänka med ty åtföljande pastorat. Nils Linnæus, hvilken med en seg smålännings tålighet bestått tretton års skolgång i Wexiö och fyra års konditionerande som teologie studiosus, hade bättre tur. När han ändtligen 1705 blef komminister i Stenbrohult, äktade han sin förman kyrkoherdens dotter, och hon var vacker och sjutton år. I själfva verket förete makarnas bilder, sådana vi äga dem af någon vandrande konterfejares enkla hand, ett par motsatser. Nils Linnæus har en bondes liffulla men grofva drag, med det stora håret under kalotten och det yfviga skägget öfver prästkragarna. Han pekar på bibeln och dödskallen, de oundvikliga prästsymbolerna, men de bruna ögonen se klippskt och liffullt ut i världen. Gent emot mannen förefaller den unga frun som en aristokrat med rena, regelbundna drag och i sin praktfulla wärendska högtidsdräkt, brudkrona på hufvudet, silfverbälte kring midjan och en blomma i högra handen.