skapelser till öfverspända fantastiska gestalter, likt i luften simmande moln, hvilka ökas och erhålla sin näring ur jordens vatten, men endast genom att ombilda dessa till lätta ångor af nyckfulla gycklande figurationer. Härmed är ett nytt lif framsatt att af inbillningskraften daguerrotyperas. Subjektiviteten, i form af ett inre känslolif, är diktens absoluta innehåll, i och genom hvilket de yttre kulturformerna blott svagt framskymta. Lifvet är en lek, ofta nog blodig som ett tornerspel à outrance, men städse utan sedlig betydelse. Egoismen går hand i band med försakelsen; hvad som adlar dem båda, känslan af ett allmänt syftemål, saknas. Ur lefnadssättet är det groteska. men ock det enkla och godmodiga försvunnet; så ock sedernas oskuld. Lidelserna, klent bundna af de chevalereska buden, föda en lastbarhet, som visserligen, af det allmänna tänkesättet fördömmes, men dock framträder till åhörarnes inre belåtenhet. Man tänke blott på drottning Guenever och riddar Lancelot, på Tristan och den ömma Iseault. Ett sådant galanteri trampar icke mer på halmbeströdda golf; det söker sig uttryck i ett gladare lefverne, der man föres från blodiga lekar till praktfulla fester, der man bländas af rustningarnas glans, af drägternas kostbarhet, af svajande fanor, der man döfvas af trumpeter och cymbaler. Det öfversinliga fantasteriet, som i folkdikterna lider af en viss tyngd, blir lättare, än mer fantastiskt, talrikare. Skogarne hvimla af feer, jättar, drakar; på förtrollade slott, prinsar och prinsessor är lågt pris, såsom naturligt är, då trollkunnige producenter finnas i tallös mängd. Nödvändigtvis inträder med denna förändring i de gamla sagoämnena äfven en förändring i kompositionssättet. Inbillningskraften, löst ifrån nationela känslor och intressen, ströfvar här än mer ohejdadt omkring i skymningen af tidens okunnighet. I samma mon det teknade lifvet blifvit afventyrligt lekande, blir berättelsens gång planlös;