En trång gränd utmynnade på Suk el-Kumele, ’Ohyrans torg’, Syriens jättestora lumpbod. Här såldes och uppköptes under tvistande och prutande gamla bleknade och trasiga klädpaltor. Bredvid bazarernas lysande varor föreföllo dessa lumpor som vissnade och i vägdammet förtrampade blommor bredvid friska. Här stodo de kristnes utslitna röda tofflor broderligt sida vid sida med mohammedanernes gula och med beduinkvinnornas låga stöflar, hvilka de fatt af sina män i bröllopsgåfva. Att kläda sig i dessa paltor var som att gifta sig med gamla enkor: man fick något att släpa på och som alla gjorde narr af, men ingenting som värmde. Mellan låga hus med brunröda burspråk och med fönsteröppningar skyddade af smakfullt snidade trägaller, stundom också af luckor, närmade de sig slutligen tvekande den nästan ängsligt hemska bokbazaren. De stego ned flere trappsteg, som hade de begifvit sig ned till ett grafhvalf, ett underjordiskt Damaskus, der forntidens stora män ännu lefde kvar som andar. De kände samtidigt förtjusning, vördnad och förskräckelse. Längst i bazarens bortersta fjerran framskymtade otydligt Velids moské, stadens förnämsta helgedom och en af Islams heligaste byggnader. Djupt inne i sina öppna väggskåp sutto gubbar eller ynglingar med gulbleka vaxansigten och stora, stundom gröna turbaner samt betraktade de förbigående med utmanande blickar eller vände dem föraktfullt ryggen. Bakom dessa bistra gestalter lågo arabiska, gulnade handskrifter och nya eller urgamla böcker. Bokförsäljarne sutto liksom omgifne af sina förfäders själar, samtalande med dem i sina tankar och hörande dem predika outsläckligt hat mot fridstörarne, mot de smygande inkräktarne från aftonsolens länder. I en sidogränd förbiskymtade några kristne i röda tofflor och några judar i svarta turbaner. De gingo en krokväg för att icke beträda den fruktade bokbazaren.