»Nu håller jag käft, och så håller du käft, och så blir det frid i faderns, sonens och andens namn. Topp!» Och det blef frid. Solen steg. Abraham krängde af sig rock och väst. Elsa hängde blusen på en gren. En stund senare hängde hon upp lifstycket. När Aposteln tog plats i granhäcken, fann han sålunda sina offer tämligen lätt klädda. I första ögonkastet kunde han likväl icke upptäcka någonting direkt osedligt. Gossen arbetade på den stora runda rabatten midt i trädgården, och flickan stack sätthål i myllan nedanför husets stensockel. Aposteln förlorade dock icke modet. Han tecknade åt Johnsson och påbjöd tystnad och tålamod. Han behöfde icke vänta länge. När Elsa stuckit tillräckligt många hål, tog hon Abrahams knif och började skrapa mossan af ett körsbärsträd. Rörelsen frestade alltför mycket på det slitna linntyget, en trådknapp hoppade som ett litet djur från axeln, och den smala uddspetsen gled med retsamt behag och lade sig i en fladdrande slinga under flickans vänstra bröst. Aposteln såg. Det ryckte i hans kropp, men han betvingade sin rörelse. Äfven Johnsson såg, och i trots af dagens torka kom det någonting af lycka och glädje i hans sura, kisande ögon. Slutligen är det antagligt nog, att herr Vickberg, när han då och då kastade en blick genom vindsgluggen, varsnade malheuren och log sitt varsamma gammalmansleende. Men Abraham hade för brådt. Det dröjde fem minuter, det dröjde tio, innan han af en händelse kom att vända sig mot flickan. Han såg förvånad ut och en liten smula blyg. Han strök svetten ur panna och ögon och konstaterade, att vänstra bröstet verkligen var alldeles bart och obetäckt. Då smög han sig på huk bakom Elsa, stack hufvudet in under hennes arm och nafsade som en hundvalp efter den späda frukten. »Usch då!» sade Elsa och hoppade till. Och då hon såg, att hon var naken, ryckte hon till sig lifstycket. Nu insåg Aposteln, att hans stund var kommen. Några ögonblick till och situationen skulle vara förstörd. Det gäller att taga brottslingen i hans synd.