Lund d. 28 April 1888. Jag tänker nästan icke på honom. Jag är fri! När jag kom till Kbhn kände jag ingen feber vid tanken på möjligheten att få träffa honom. Jag bäfvade och tänkte att bara jag finge se honom på talarestolen, så skulle det väl komma igen. Jag var så glad att se min kamrat igen, jag var så intresserad af hvad han kunde ha att berätta om sig och Anna, att det uppslukade allt annat. När jag såg honom det första han kom in om dörren ge akt på mig var jag ännu likgiltig, och när jag hörde denna förr så välbekanta röst kände jag ingenting. Jag endast undrade – undrade öfver att jag någon gång trott mig kunna komma nära denne man. Hur glad jag var på hemvägen. Jag tyckte jag skulle kunnat dansa framåt gatan med min käre kamrat. Jag var fri! Undrar om det blir för alltid. Axel sade på hemvägen om någonting riktigt gladt och välgörande: ”det käns som att bli qvitt en förälskelse.”322 Fröken hvad hon nu heter igen satt der med sin lysande röda rosett och slukade honom med ögonen. Lønborg, heter hon. Skulle jag konkurrera med henne!323 Hörby d. 17 Maj 1888. Jag blef sönderbråkad af att förgäfves vänta honom tre qvällar i rad. Föreläsningsqvällen var ingenting vidare, men de andra så mycket dess värre. Jag är således långt ifrån läkt. Jag gick fram och tillbaka som ett fånget, ursinnigt djur. Han var smeksam och jag nervös, när vi ändtligen träffades. Han talade om att jag snart skulle komma igen. Jag hoppades sjelf derpå. Efter hemkomsten var det tomhet, död tomhet. Det är som om ingenting funnes i verlden annat än han. Se honom en minut om dagen, få ett enda vänligt ord, det är lycka, allt det andra är ingenting. Jag tror icke sjelf på Parisresans välgörande inflytande, men jag kan ju försöka en månads tid. Hon frågade om motivet för den afsmak för min man, som gjorde att jag bröt med honom.