Tempelplatsen har i Jerusalems och judarnas historia vid denna tid haft en liknande betydelse som romarnas forum romanum under ett något tidigare skede: det offentliga livets skådeplats framför alla andra. I vår tid är kyrkan icke den plats där en revolution bryter ut, åtminstone icke inom den västerländska civilisationens råmärken. I orienten kan det redan lättare ske, och i ett folk av religiösa fanatiker, som judarna för nitton hundra år sedan, har helgedomen varit den naturliga revolutionshärden. Då Herodes den store som tecken på sin romerska vasalltrohet hade smyckat helgedomens huvudportal med en gyllene örn, utbröt under ledning av två skriftlärda fariséer ett upplopp som kostade många livet, och under hans son och efterträdare Archelaus uppstod under en påskhögtid ännu blodigare oroligheter på tempelplatsen. Josephus har många exempel på sådant. Och för en messias, som under en påskhögtid lyckats komma in i Jerusalem med ett antal anhängare, måste det ha varit naturligt att börja sin aktion med ett försök att göra sig till herre över helgedomen och där proklamera det nya Davidsriket. Därmed kan till och med en enkel men förståndig militär och strategisk tanke ha varit förenad: en i själva helgedomen proklamerad messias kunde ha stor utsikt att räkna med tillslutning från den oerhörda massan av pilgrimer, och den fåtaliga romerska garnisonen, som var kasernerad i den närbelägna borgen Antonia, kunde bli överrumplad eller innesluten. Icke blott den messianska kärntruppen, men också en stor mängd pilgrimer måste ha varit beväpnade; på längre resor var det mycket vanligt att medföra svärd eller långa dolkar till försvar mot landsvägsrövare, och dessa vapen kunde lätt döljas under kläderna. Och den messianska agitationen har utan tvivel varit verksam bland pilgrimerna, dels under deras färd genom landet, dels i Jerusalem redan före messias egen ankomst. Men även utan all världslig klokhet eller beräkning kan samma handlingssätt ha varit dikterat blott av en fast förtröstan på härskarornas herre, Herren Zebaot, som nog skulle veta att skydda sitt heliga tempel, när han blott därifrån blev anropad av den rätte. Så länge templet och gudsdyrkan var i ovärdiga och orena händer, låg förbannelsen över Israel. Förbannelsen skulle hävas och herren komma sitt utkorade folk till hjälp, så snart det visade sig hjälpen värdigt.