– Det är otvifvelaktigt, att Alfred väl i sitt lättsinne har gjort mycket skulder, som ännu äro oss obekanta, och äfven framdeles skall göra sådana. frågade läkaren förundrad. – Är du våren själf, mitt vackra barn, eller blott utsänd af honom, för att smycka världen med hans blommor? Endast med möda ha vi hittills kunnat afhålla henne ifrån att fara till poliskontoret. Den skenhelige hycklade den största harm och ville ersätta Alfred de tjugotusen kronor, som denne hade för afsikt att använda till stadens fattiga, något som denne naturligtvis icke antog. svarade Ebba med tilltvingad köld. Icke kunde det unga par, som satt ute på verandan till en elegant villa å Djurgården i Stockholm ana att förräderiet lurade på dem och hotade deras lycka. Därpå tog han ännu en gång tidningen i handen, för att öfvertyga sig om han läst rätt. – Nej, inte ännu, men jag tänker göra det. – Ske din önskan, sade Holm doft och tog tidningen och läste med hög röst den redan för oss bekanta berättelsen. Därvid knep han flickan så hårdt i armen, att den stackarn blott med möda kunde undertrycka ett skrik. tillfogade han. – Och hvems skuld är det, att unge herrn icke är här? De blickar, som just hade rört sig oroligt, riktades nu plötsligt stelt på en punkt. – En förfallen – en bedragare – en ärelös skurk! Jag fruktar att vi få upplefva något förfärligt. – Jag har bestämt fyra rum i vänstra flygeln till hans bostad. – Blott hon inte sammanträffar med Karl! Alfred betraktade porträttet och kunde icke undertrycka ett leende. Medlidsamt såg den främmande herrn på den unga flickan, som måste kämpa en så hård kamp för sin tillvaro. – In med dig i hörnet! hviskade hon till denna. Tigande lyssade Julia, och snart klingade från det vackra flygelpianot så starka ackorder, att till och med en tunghörd hade måst höra dem. – Min Gud, fortfor hon plötsligt och fattade vid armen den skälfvande Elsa, – hvad har du för ögon?