Jag ända till lågade af admiration och nöje vid M. H:s fria tillåtelse att skrifva emot sig. Ack ja! låt det Vanliga ha sina dagliga charmer. Det högre är Högre. Jag har känt det alltid och nu. Hypothetisk är all lögn. Sanningen och Naturen äro absoluta. Skulle dessa vika för den förra? – All sinnlig och moralisk affection är relatif; sjelfva Heroismen således äfven. Men det Stora, Rätta, Goda, är, i all tid och i allt sammanhang, stort, rätt, godt. Om allt Ädelt vore dagens lag: hvad merit hade de Ädle? Just derföre är all högre sanning, all större dygd heroism, att den – relatift är det. Det lilla goda, det heroiskt stora, äro bägge af absolut sanning. Man kan ej missvörda någotdera. Men det ena verkar för dagen: det andra för seklet. Det ena behagar: det andra besegrar. Det ena är mer af en Menniska: det andra är mer af en Gud. Jag beundrade ”brefven i Stockholms-Posten”91. Jag först ej begrep, hvarifrån så mycket sannt och lefvande vett kunde komma i det bladet. Men ha de verkligen, ens i Upsala, ett så imponerande pedanteri? ”Kritiken” – på det olycks-monumentet92, vid hvars åskådande man må falla i gudsfruktan och tillbe den allsmäktiga handen som ger och tager: ack! hvad visar den? Tydeligen, en stor Criticus; men en, som vill göra samma fall. Detta är, att drifva – dagens vishet långt. O Gud! hvarför ej hellre heroiskt – tiga, och vörda, suckande i sin skugga, Herrans dom? Ärligt: det är ett stort, stort monument af barndom och omognad. Och så löst i sin första uppresning, att Criticus, som gått det så nära, står der sjelf nu alldeles öfvergrusad.