Den är en härlig prydnad, isynnerhet för kvinnan; den förhöjer hennes skönhet, den inger henne en hemlig makt att bistå mannen i hans strid och bekymmer, den kläder henne bättre än diadem af kalla diamanter — och ändå finns det så många kvinnor, som tanklöst kasta den bort och i stället ikläda sig en kall, frånstötande skrud, som i världslifvet kallas » stora anspråk ». Då Iduns vidsträckta och ärade läsarinnekrets helt säkert hvarken önskar eller begär, att deras tidning endast skall innehålla smicker och lofsånger, och då för öfrigt månget ärligt allvarsord här förut blifvit sagdt, så vågar jag också sägra några, utan fruktan att blifva missförstådd. Vår tid är just icke den allra bästa och icke vår tids uppfostran heller. Egoismen endast fordrar; kärleken, som gifver och själf är nöjd med så litet, den ser man allt mindre till. Uppfostran går mindre ut på att dana själen, att i den inympa rena, ideella åskådningar, att göra den stark och förnöjsam, då motgången möter. Nej, det gäller nu mera att, om också ytligt, inplugga en mängd kunskaper och » talanger », som sedan stegra fordringarna på en » ställning i lifvet » och redan hos barnet väcka en känsla af att vara för mer än andra och att ha större rätt. Det är anspråkslösheten, som på sådant sätt motarbetas hos den unga flickan redan i hemmet och skolan, och då jungfrun står färdig, så är sinnet redan fullt af » anspråk ». Hon kan vara god, renhjärtad, sanningsälskande, läsa sina böner, andäktigt lyssna till predikanten i kyrkan, men under all denna stränga, konventionella dygd hvilar dock ett bredt underlag af fordringar, på hvilka hon icke kan och vill pruta. Stackars barn, hon har som oftast insupit dem med modersmjölken, och de ha blifvit allt mera rotfästa med de kokett utstyraa barndräkterna, på barnbalerna, där man icke lekte som barn, utan öfvade sig i » chic » och salongsvana; och då hon såg sin skönhet slå ut från knopp till blomma, då kände hon sig ha » anspråk » på beundran.