Pettersson brukade ibland i Anders Larssons frånvaro titulera honom Tråget, för hans oförlikneliga förmåga att konsumera mat, vilken egenskap gjort honom mest ryktbar och bredvid hans energi var hans mest framstående. Naturen hade givit honom en ovanligt tunghållen kroppshydda och den som utdelar de jordiska håvorna hade förlänat honom mycket fläsk och bröd och brännvin att vräka ner i den, men den hade därför inte blivit utan den energi, som annars vid denna tid var en sällsynt egenskap hos dem norr om Östersjön, som hade tillräckligt av denna verldens goda. Han var på språng från arla morgon till serla kväll och gick sällan hem tomhänt. Som en stövare nosar reda på villebrådet luktade han reda på var det fanns affärer att göra, gårdar att köpa, skogar att avverka, granitberg att föra till Lübeck och Hamburg i form av huggen sten, billiga råämnen till brännvinsbränneriet. Hans uppträdande i affärer följde honom vid bordet. Hans vid spanandet efter lönande jobb tränade ögon tjänade honom även där, så att han blixtsnabbt fann var de bästa bitarna voro att söka och inga konventionella hänsyn, inga tredubbla led ryggar kring bordet hindrade honom. Hans jättekropp smet som en tvinnad tråd genom leden in till smörgåsbordet och väl framme där glömde han aldrig i vad ärende han kommit dit. För ett par år sedan hade Sandsten vid ett sådant här spelkalas sett sig ond på honom, när han rev till sig hela assietten rökt gåsbröst och sagt till honom: »Det är fler som ska ha mat än du!» Men en sådan anmärkning tog han inte så seriöst. Han var en levande illustration till ordspråket: Leben und leben lassen! ständigt rörlig, glad, skinande och bullrande, skrattande, pratande och sväljande på en gång, uppmärksammande alla, pigg och sprittande som en mört for han från man till man i sällskapet, tuggande, råmande, skrattande. Naturen, som ordnar allt så vist, hade inte förnekat sin ändamålsenlighet, då den låtit honom bli storbonde, skogspatron och brännvinsbrännare, i stället för statare eller fiskare, i vilka livsställningar han näppeligen kunnat existera. På hans tallrik fanns endast få ögonblick något, innehållet i hans vinglas sjönk långt fortare än i de andras. Det lönade sig inte att slå i mer, det blev inte mer i det för det; han erinrade sig genast någon, som han inte växlat skålar med och så var den skvätten undanskaffad.