När jag senare trodde mig lättare kunna göra det, vet jag att de voro tacksamma, men att den tanken plågade dem, att jag skulle tro, att deras mening hade varit att ej betala igen det lånta. (Icke så att förstå, att jag skulle trott dem oärliga.) Att dessa fattiga kvinnor ej ha råd att lega hjälp till sina grofsysslor, är ju klart, men då de utföra dem själfva, sker detta vid tider, då husets öfriga folk ligger i sin sömn, och antar jag att detta sker, för att de genom ständigt propert uppträdande skola kunna dölja, hur stor deras fattigdom är. IDUN Är nu denna stolthet, eller hvad namn man vill gifva det, klandervärd? Jag för min del finner deras sträfvan att hålla sig uppe så beundransvärd, att jag ibland ej tror mig » värdig lösa deras skoband », och att bjuda dem en gåfva af hvad slag det vara månde genom min tjänarinna skulle aldrig falla mig in. Däremot har jag många jämnåriga jämlikar, som jag kan bjuda både mat och kläder utan något slags parlamentering — ja, de kanske snarare skulle bli stötta af » preludierna » än af gåfvan. Ätt eder » fru Petterson » hör under annan kategori än mina fattiga är ju antagligt, men då eder artikel åstadkom litet missförstånd och split, hoppas jag ni förlåter min dristighet att gifva eder min lilla historia till lifs. — 9 — 9- * " Gn eneste g a n g. Och ändå, inte sant, som ett undertryckt jubel, ett blekskärt skimmer af lycka? En gång hörde jag den visan, hvarur dessa ord äro hämtade, sjungas för mig — och jag kan icke säga dig, hur jag vardt till mods! Ögat blef fuktigt och kinden stod i brand — » en eneste g a n g », ljöd det för hågen — smekande, skälfvande, vemodsfullt klang det, det var som ett sus ur björkeskog om våren, det var som de fallande, guldröda bladens prassel om hösten. Och eko svarade dämpadt och sorgset: » og saa aldrig mer » — och det var mig som skulle jag velat gråta både af glädje och sorg, både af ve och lust.