Blumenbach stirrade länge tyst utåt den tomma öknen, der den aflägsna, långa, rörliga strimman redan försvunnit. Han var i dag mer fåordig än vanligt. Han hade en stor nyhet att meddela Nelly, men han fann det mycket svårt att säga henne den. Allt efter som hon upptog den berodde det sedan, om han öppet skulle framställa ett frieri eller helt och hållet afstå från alla tankar på henne. Det föreföll som om den gemensamma känslan af sympati för Österlandet emellertid nu hade närmat henne till honom och han beslöt att begagna tillfället. Han vände sin häst mot Nellys och yttrade: – Jag har något att säga er, som kanske skall taga er mycket djupt. Jag har derför icke heller kunnat komma mig för att meddela er det förr än nu. I fall jag misstager mig, i fall den underrättelse jag bär på är er likgiltig, skall jag bedja att sedan få språka litet med er om något, som för mig är ännu allvarligare. – Nå, får jag höra då? – svarade Nelly temligen tankspridd. – Emin ibn el-Arabi blef fasttagen i går afton. Liljornas Väktare hade haft aning om hans vistelseort och var med om hans gripande. Hoppas att han också framförde ert korrekta svar på afskedshelsningen. Detta var den nyhet som Blumenbach berättade. Derefter tillade han: – I dag tidigt förde de Emin till citadellet. Jag tänker de göra processen kort, ty den ende som möjligen kunde rädda honom, nemligen den sjuklige stackars kadin, kolade af i natt. Det var för öfrigt den förste af mina patienter som strukit med. Nåja, någon skulle bli den förste! Något vidare hann Blumenbach aldrig att säga. Nelly gjorde med handen en rörelse, som tycktes bedja: Låt mig slippa att höra mer! Han hade ju visserligen fruktat att hon skulle upptaga hans meddelande mycket allvarligt, men aldrig hade han dock tänkt att den skulle skaka henne till den grad. Hon var alldeles blek och det såg ut som om hon i hvart ögonblick varit nära att falla af hästen.