Äntligen en dag uppenbarar sig Karl Ludvig i Cellos bostad. Den brede och fete mannen såg ut, som om han nyss intagit den tunga måltiden av ett par femtiokilosvikter. I andlig måtto hade Karl Ludvig även gjort så. Han kom med nyheter, vilka tyngde på hans själ till den grad, att de korta, kraftiga benen endast förmådde gå med halv fart. – Goddag, gamle vän, hälsade Cello med falsk glättighet för att liksom söka undandriva det hemska allvar, som återspeglade sig i Karl Ludvigs dystra sätt att uppträda. – Godda, godda, hälsade Karl Ludvig med ett främmande tonfall. Vell du löva mej en sak? – Allt vad du vill, lovade Cello med en skräckens beredvillighet. Allt! – Lövar du mej då att inte bli orolier? Uppmaningen var överflödig såtillvida, som Cello redan var så orolig han kunde bli. Genom frågan ökades journalistens spänning och ängslan ytterligare, men det bleka leende, som svävade över hans läppar, tycktes dock ingiva Karl Ludvig tro på ett fullständigt lugn i vännens bröst, i synnerhet som denne svarade: – Du ser ju, att jag är fullständigt lugn. – Nå, då så! Jo. Vet du att Västerviks Sågblad föll mä e tia i förra vecka? – Jo visst, svarade Cello med spelad frisk affärsmässighet, fastän han var lika lugn som ett hyvelspån, framdrivet av tjugu sekundmeters vind. – Dä föll fem kröner ytterligare i går. – Den uslingen Anker, utbrast Cello hämndgirigt. – Han kan ju inte rå föret. För resten ä det ju ingen rekti olöcka skedd. Du behöver inte vara orolier. Vi har ju vinst kvar. – Jaså, vi har vinst kvar, upprepade Cello med dov förtrytelse. Jaså, vi har det! Det var ju mycket tröstande, det. – Se, nu blir du ändå orolier å nervöser, klagade Karl Ludvig. Jag undrar vad du då ska säja, när du hör, att sågblana har fallit mä fem kröner tell.