Fröken Mogrens fantasi svävade närmast kring familjetragedier, oharmoniska hem, där barnen med rätt eller orätt tog till flykten – eller var det kanske fråga om en ovanlig kallelse, kanske till och med en inbillad kallelse? – Hednamissionen? Eller den inre missionen? Kanske det var därför hon hade uppsökt just henne? En brytning med släkt och vänner av någon likartad orsak? Hon suckade. – Jag vet nog, att jag inte kan hjälpa så värst mycket, sade hon. Men skulle det inte ändå lätta lite att tala om vad det verkligen gäller? – Jo, sade Malin, men det lät inte övertygat. I alla fall hade hon en känsla av att hade man sagt a måste man också säga b. Hon tog sig samman. – Jag tänker – ofta – på allt ont som människor har gjort varandra. Och då tycker jag att jag borde lida detsamma. När de andra har fått göra det! Åtminstone borde jag vara villig att göra det, om det är Guds vilja. Men det är jag inte. Och därför att jag inte är det så det låter kanske dumt, men det är så är jag värd en evig fördömelse Det sista var bara en viskning, men i första ögonblicket såg fröken Mogren förskräckt ut. Efter en stunds tystnad, då hon hunnit tänka sig om, tycktes skrämseln ha övergått i ett ogillande allvar, som gränsade till indignation. Hon, som var van att se människor lida under verkliga och påtagliga synder, hade en känsla av att detta var en lek med det allvarliga. – Så får vi ju inte tänka, sade hon förmanande. Vi får inte tänka, att vi är övergivna av Gud. Det är vad Luther kallar: missmod, förtvivlan och andra svåra synder och laster. Han kallar det rentut en synd och en last. Sådant måste vi jaga bort ur våra tankar – inte ge det något rum mer – inte se dit! – Men det är ju samvetet! – Nej, nej, nej, det är inte samvetet! Nej, det får vi inte tänka! Där har ni tagit fel, det där tror ni bara, den sortens samvete är inte det riktiga samvetet! – Hur kan då någon veta vad som är samvete! Det känner man ju!! Varför skulle mitt samvete vara av annat slag än andras? Om man inte kan lita på samvetet, vad kan man då lita på!