En stråkorkester, dold bakom ett förhänge, spelade dämpadt en spansk dans. Hofpredikantens hufvud, hvilket tycktes sitta löst på sin stjälk som en mogen frukt, rörde sig sakta i musikens takt. ”Det bor en gud i musiken,” sade han. Majoren stirrade ned i sitt vattenglas, som om han såg syner. Plötsligt bleknade han och sköt glaset ifrån sig. Men i nästa ögonblick tog han det åter till sig och stirrade ned i det med sammanbitna läppar; därefter sköt han det öfver till mig. ”Var god och säg mig om ni ser något,” sade han. Jag stirrade i min tur i glaset, men såg blott kolsyrebubblorna stiga uppåt likt frälsta själar. Jag sade honom att jag icke kunde se något. ”Det är musiken,” mumlade han. ”Satan bor i den där musiken.” ”Men hvad ser majoren i glaset?” frågade jag. ’Ser ni damen därborta, hon som sitter och räcker ut tungan? Det är henne jag ser i glaset. Och jag ser henne alldeles naken!” ”Får jag se ett tag till,” sade jag. Och jag stirrade mycket länge och allvarligt ned i vattenglaset. ”Nej,” sade jag till sist, jag ser ingenting alls. ”Majorn borde kanske dricka ett glas vin.” Han slog ett par droppar vin i vattnet, men drack icke utan fortsatte att stirra ned i den nu svagt rödfärgade vätskan. ”Det är borta nu,” sade han till sist. Han drog ett djupt andetag och torkade kallsvetten ur pannan med serveten. ”Om hon bara ville låta bli att räcka ut tungan!” Jag betraktade åter damen därborta mellan blommorna. Den lilla röda tungspetsen smög sig oupphörligt fram mellan läpparna, och hon såg samtidigt ofta bort åt vårt håll. Jag fick verkligen det intrycket att hon ville inleda oss i frestelse, eller någon af oss. ”Åja, ni har kanske rätt,” sade majoren, ”jag kan lika gärna dricka vin, eftersom jag ser att satan finns öfverallt, i vattnet också.” Och han slog ett glas fullt skålade med mig och tömde det i ett drag.