Dermed basta! Nu vill jag i förtroende meddela dig, min Bror, den egentligaste och hemligaste nyckeln till dådet, ehuru jag fruktar, att du, jordenes arma träl, ej fattar sådana ting. Men – lika godt. Jag blef bekant med von Schewen, och hu! – hvilket mörker i hans själ; likväl öppnade han för mig sitt penningeskrin, och af tacksamhet beslöt jag för honom öppna ljuset. Borde jag icke det? Du vet, eller du vet icke, att några elementer af min philosophi äro hämtade från Swedenborg: alltså läste vi tillsammans denne siares skrifter, förstås med mina utläggningar (ty jag har från grunden förbättrat eller, så tillsägandes, omdiktat läran); än oftare läste vi „de fria Fantasierna, hvilka, såsom ett helt, stundom kallades den irrande Hinden„ , vi läste alltså mina Romaunter, mina Mabinigier. Jag gräfde, jag plöjde, jag sladdade och ristade fältet länge och förgäfves; jag ältade i den sega leran, så att svetten lackade; visst var det mergel i botten, jag menar gammalt bastant presthat, men föröfrigt var det öfverväxt med tistel och törnen: – alls ingen elevation, min bror – intet spår till cœlest sentiment, ingen aning om de menskliga rättigheterna, hvarken de förytterliga eller de oförytterliga. Mannen kände blott obligationer. Men som en nitisk själasörjare förtröttades jag icke; som en Hercules skottade jag i Augias-stallet; som en trogen herde tvättade jag min gyllene vädur, klippte honom, och bar hem i mitt tjäll den dyrbara, men för egaren, vid den årstiden, besvärliga ullen. Men du förstår icke bildspråket; alltså: jag ryckte upp subjectet med all min makt; jag lät honom genom en springa titta in i Andarnas verld; lät honom på afstånd skönja det Nya Jerusalems minareter och guldcoupoler, mellan heliga palmer, sycomorer och cyparisser. Den spiken drog. Grumlet började klarna, en liten paradisfogel sjunga i hans själ, en aning gry om det Räta och Rätta; på den mörka bottnen liknade det sig till hvithet, till en gråblå täckhet, visserligen, jag erkänner det, med ännu en stark dragning åt det gula. Du kan se efter hvad det betyder i färgornas symbolik. Visst återstod mycket innan man kom till det azurblåa, purpurröda, flamboyanta. Men längre kunde man icke komma med den trälen. Platt omöjligt, min bror. En penningemenniska kan icke blifva en „Purpurgrefve„ , men en „Magus i norden„ kan förvandla kol till diamant – eller något ditåt. I alla fall kunde processen ej längre fortsättas. I Maj insjuknade lärjungen, fast lindrigt; men vid 77 år är man lätt uppskakad, blir barn på nytt, blir svag för de vidskepelser, man kanske afskuddat sig alltsedan barndomen; alltså fruktade jag, att så bergfast han än hittills stått emot alla frestelser, presterna dock till slut kunde få honom i sina nät, tratta i honom de föråldrade traditionerna, och allt det der, som hör till det conventionella; och således i grund förstöra mitt verk. Alltså medan hans själ ännu befann sig i sin största möjliga skönhet, sin skäraste täckhet, beslöt jag befria honom för frestelserna, och förflytta honom till de saliges öar, till jaspispalatserna och rosenlundarna, bland sagodiktande Mournis, bland mabinig-qvädande och nagginoth-knäppande liljejungfrur, till Smaragdbruden, till Azilia, Stellamira, Tintomara, Solaviv, Qvarn-Brita och hundra andra, mellan hvilka han kunde få välja, nej, få allihop, dock undan för undan. Tre gånger administrerade jag, såsom prest af den äkta framtidsreligionen, den sista smörjeisen; men fastän hans vilja var upprorisk mot mästarens, fastän han ej kunde öfvervinna det djuriska instinktlifvets förskräckelse för den hvita soppan, det själaräddande aqua vitæ, stretande, i sin andas förmörkelse och förstockelse, emot det viaticum hans själasörjare så kärleksfullt räckte honom; fastän, säger jag, han fegt ville lefva, då en högre och visare vilja beslutat hans död, fastän han cyniskt än klibbade fast vid de usla sjuttontusen och derom till min olycka bråkade så högst miserabelt; – oaktadt allt detta, var han ändock så pass underkufvad, att han icke misskände min välmening, ty han vägrade, som du vet, ståndaktigt att anklaga mig. Märk nu min makt öfver alla, som kommo inom min berörings trollkrets, på alla, säger jag, utom på Hedda Häger. Änskönt jag måste hata den fördömda qvinnan, erkänner jag dock, att denna piga hade större vett, större skarpsynthet, större psychologisk insigt, bättre förstod „min charakters och min läras sanna bana„ , än hela allmänheten, än mina beundrare, de paddorna, än hela myrstacken af dessa smågenier, som i mig dyrkade storgeniet, än (förlåt mig!) du sjelf, min förträfflige vän, som i femton år dagligen umgicks med en prophet och ändock (i fall du talar upprigtigt) höll honom för en åsna, d. v. s. en sådan, som icke hade någon högre mission än dina andra legohjon, hvilka för solden voro skyldige att strida för dina lumpna interessen och för dina platta grundsatser våga heder och frihet i den kamp, du behagar kalla „ljusets och mensklighetens.„ Dock nog! Obehörigt och dumt folk blandade sig i våra privatangelägenheter: – korteligen jag är nu landsflyktig, och du skall få se, man slutligen får upplefva den scandalen, att den arma syndaträlen omvänder sig på det gamla, triviala och fatala viset, och blir salig i en annan himmel än jag och han sjelf förberedt åt den gode vännen.