men mot mannen, som satte fosterlandets väl framför valintressena, fortfor ohejdadt, och det var med nöd Galliéni kunde komma till slutet af sitt meddelande, hvilket för öfrigt innebar en honom förmodligen af hans civila miiiisterkollega påtvingad eftergift: befälhafvande generalen i 15: de regionen skulle i samförstånd med prefekten » på platsen vidtaga de åtgärder de lokala förhållandena angåfve som lämpliga », d. v. s. mildra vreden hos » le Grand Electeur » genom att tänja på förbudet mot att servera sprit åt militärer på andra tider än måltidstimmarna. Tio talare voro ännu, efter flera timmars debatt, anmälda, men Galliéni hade fått nog af glåpord och afbrott. Han tog sin ministerportfölj och gick helt lugnt sin väg. I dörren mötte han sin ministerkollega Viviani, som med mildt våld förde honom tillbaka till ministerbänken, men då han ville förklara, hvarför han gick, när folkrepresentanterna ej läto honom tala, bröt stormen lös ånyo. &gt;Vi äro inte i någon kasern », ropade deputeraden Brizon. När man sedan från de socialistiska bänkarna nedlåtande ropade åt Madagaskars eröfrare, mannen som genom sitt ingripande haft väsentlig andel i den franska framgången i Marneslaget, att han kunde fortsätta — då svarade Galliéni stillsamt, men bestämdt: » Nej, nu är det slut ». Först då insågo bråkmakarna, att de höllo på att åstadkomma en ministerkris; en af dem skyndade att å allas vägnar betyga den nyss nedtystade krigsministern deras » djupa respekt och stora högaktning », hvarefter ett enhälligt förtroendevotum för krigsministern » afslöt episoden ». Den har här ofvan berörts så utförligt, enär den visar, att på den franska deputeiadekammarens bänkar ännu sitta många, som — trots att fienden står mindre än 8 mil från Paris — dock ingenting lärt om den parlamentariska själftillräcklighetens begränsning och ingenting glömt af den gamla själfsvåldigheten, när mäktiga privatintressen stå emot det allmänna bästas kategoriska imperativ.