Julius Krok vakade den natten hos sin hustru. Han låg på knä vid bädden och rörde sig icke. Hostanfallen kommo tätt men blefvo allt svagare. Sjuksköterskan och doktor Roth alternerade i vården. Klockan två satte sig fru Marie upp i sängen. Då hon såg doktorn framför sig, sade hon: »Nu skall ni gå.» Hon böjde sig fram och tog mannens hufvud mellan sina händer. »Du får inte tro, att jag någonsin missaktat dig,» sade hon. »Jag har alltid trott dig om stort. Men jag ville skona dig från det dagliga släpet. Därför fick Lagerström sköta affärerna. Det skall du nu veta innan jag dör.» Julius Krok sade: »Kära lilla Marie, du är inte så sjuk, som du tror. Tänk! Nu ser du ut som en ung flicka.» »Tänk!» upprepade hon. Och hon såg sig småleende omkring som om hon hade sökt en spegel. Men då hon mötte mörker i alla hörn vände hon åter blicken mot mannen. Hon kände, hur det lilla hufvudet riste mellan hennes händer. Och hon förstod att han ville säga något, som skulle godtgöra. Då borrade hon fingrarna in i hans hår. Det var en smekning men den var häftig, skälfvande, hård, ty hennes kropp skakades af den första dödsfrossan. Han försökte resa sitt hufvud, men hon tryckte hans hufvud ned mot täcket. Hon kände, att hostan lurade i bröstet, hon var rädd, att någon skulle störa dem. »Nej, du får inte tala,» sade hon. »Det är bara jag, som får tala. Jag vet tillräckligt. Jag vet, att jag har älskat dig öfver allting. Det är mig nog.» Efter en stund sade hon: »Gif mig en kyss.» Men då skallrade hennes tänder. Och när han lyfte hufvudet såg han, att hon grinade emot honom med öfverläppen pressad upp mot näsan. »Hvarför gör du så?» frågade Julius Krok. Sjuksköterskan, som smugit sig in, tog den döda i famn och lade henne bland kuddarna. Ansiktet återtog en leende och lycklig min. Julius Krok blir millionär och växer ytterligare några tum. Abraham Björner gjorde bouppteckningen efter fru Marie och lyckades åstadkomma ett vackert netto på öfver niohundratusen kronor. Blekängsfastigheterna upptogos till sexhundratusen.