mot madonnans vilande ro - förvirÄr icke kvinnans uppdrag barnet? r a r den med Fredrika Bremers Och blir icke för känslotänkandet värld och vasen obekante betraktadenna vandrerska en sorts symbol av ren. Vad vill man val med en bracklig, årtyngd kvinna, som inte sitter Nora, som g %r fr %n hemmet, i stallet stilla och åldras? Dar den estetiske för av den stillasittande madonnan? betraktaren bedömer lösningen av Månne där icke bakom reaktionen det skulpturala problemet, dar irriteligger något av ångest inför en ny ras den oinvigde, genom sin symbolikvinnoart, som man inte förstår, nå- got av barnaoro över att mor skall g % sering av bilden, den blir en stötesin vag? Hade inte konstverket varit sten, ett skandalon sådant Fredrika s % själfullt och betydande, skulle förBremers Hertha var det i hennes egen visso kansloreaktionen ha varit lika tid och som en ghng Alexamenos ' tillgbdmodig och valtempererat triig som bedjan av den korsfäste var det för inför Karl XIII eller Jenny Lind. Nu karikatyrtecknaren i Septimius Sevea r det något hos åskådaren som rör rus ' palats. Reaktionens styrka och sig därinne i djupen, därför a t t ihållighet tyder på vidrörandet av har a r något främmande, något farcentrala komplexer. Nar ännu nAgra ligt och okänt som man följaktligen solvarv förrunnit kunna dessa vara anser oskönt. Det frågades nyligen upplösta och ge rum för ett förnimefter de gamla blida mormödrarna, mande av " andens liv i stenen ", den som sutto hemma och voro tillreds andes, som förnummit ett ljus, dit för ungdomen. Men i en tid, då ungstormdrivna seglare kunna vanda sidomen alltid a r ute och söker - måsna ögon under " de nattliga stormar te icke då själva stammödrarna föras som nu resa sig fran alla håll och rycut på stigarna för att vara ungdomen ka bort gamla sjömärken och föri förväg och med hela kärlekens allvandla gamla vägar. " var hjälpa dem hitta fram?