– God natt, Elin! – svarade Gunnar och fastsurrade båten, och under tiden sprang Elin backen uppför och var inne i sin lilla kammare, innan Gunnar hann upp från stranden. Hon slog dörren i lås och lade kroken på, af en besynnerlig, outredd känsla, eller lika som hade hon varit förföljd af något, och detta något var dock icke Gunnar, utan något ondt. Hon klädde hastigt utaf sig och lade sig, och började genast att tänka på sin moder och hennes öga, tänka på om detta kunde vara mörkt, se missnöjdt och mulet på henne, eller icke. «Ack sötaste mor! var icke ond på mig!» sade hon halfhögt och med ihopaknäppta händer. Derefter läste hon alla sina aftonböner, läste dem högre än vanligt, läste dem till och med tvänne gånger, men långt snabbare än vanligt, och när hon läst ut dem för andra gången, fann hon först att hon ej rätt tänkt på dem, utan bara babblat igenom dem under hjertats hårda slag, och då läste hon igenom dem för tredje gången, saktare och långsammare, samt försökte med allt gevalt att tänka på hvart enda ord deraf. Derefter blundade hon för att sofva, och sade för sig sjelf: «Jag skall aldrig ro mer, man blir så orolig». Men hon kunde icke sofva, och hon hade hört att när man det ej kunde, skulle man tänka på en sakta böljande sjö, eller en lindrigt svajande rågåker. Men hon hade aldrig försökt detta: hon hade aldrig varit sömnlös förut, mer än nyss hennes moder var död, och då ville hon icke sofva, men nu ville hon somna ifrån alla dumma tankar». Hon började experimentera: hon tänkte på en böljande sjö, men denna blef snart ett haf af månsken på hvilken en liten båt gled fram, och hon satt i båten, och båten roddes af «Nej en svajande rågåker är visst bättre!» menade hon, och hon tänkte nu på en sådan, men då förekom henne genast den rågåker der Gunnar den förra dagen gått och mejat, och der hon skulle försöka att «taga upp efter mejen», men icke kunde komma fort dermed, oaktadt Gunnar försökte att lära henne.