Idag är det främst de två sistnämnda som är i allmänt bruk. Lars Rydén informerade om kärldilaterande medel, som alltmer började användas av kardiologer, särskilt i USA. I samband med digitalisbehandling av hjärtsvikt noterade man tidigt att ett paroxysmalt förmaksflimmer ibland kunde regulariseras, men omkring år 1920 kom sulfas chinidinicus i bruk, och 1923 publicerade Ernst Wikner [5] på S:t Eriks sjukhus resultatet av regulariseringsförsök i 15 svåra fall av arrythmia perpetua. Vad gäller regularisering av förmaksflimmer hände inte så mycket på läkemedelsfronten, men en teknisk lösning utvecklades av Bernard Lown och medarbetare i form av likströmschock synkroniserad med patientens QRS-komplex. Treårsöverlevnaden var 78 procent och prestationsförmågan var klart förbättrad för majoriteten av patienterna. » Ett färskt flimmer eller t.o.m. dess förelöpande form av auriculära extrasystolen är mycket tacksammare och ofarligare att behandla än ett mångårigt, inrotat, med ofantliga förmak. « Fol. Digitalis pulverat - gr. 0,1 De digitalisformer man nu hade tillgång till var förutom Folium digitalis, digitoxin, digoxin samt strofantin, som användes intravenöst när man ville ha snabb effekt. I den första artikeln gick han igenom bakgrunden till EKG och nämnde därvid den av Waller år 1889 beskrivna potentialfördelningen kring hjärtat (Figur 1). I Sven Löfgrens provföreläsning för en professur i medicin 1955 [14] beskrevs användningen av de renframställda digitalispreparaten lanatosid C (digoxin), digitoxin och strofantin. År 1934 höll Josua Tillgren ett inledningsanförande vid ett läkarmöte i Karlstad om » De ledande principerna vid hjärtinsufficiensens behandling «, och detta publicerades i Svenska Läkartidningen 1935 [6]. Kirurgiska ingrepp för ett fåtal Att arrythmia perpetua var ett förmaksflimmer med en impulsfrekvens på 400-600 / minut ansåg man vara klarlagt, bl a genom att man iakttagit det på hästar med sådan arytmi och att » förmakstaggen ersatts av en serie små sådana med den ovannämnda frekvensen «.