Leo är upptagen vid protokollet hela kvällen, men hälsar glatt igenkännande från sin plats och ler då och då uppmuntrande mot henne. Hon har blivit äldre, tycker han. Han har aldrig förr sett det allvarliga, spända draget kring hennes läppar och han känner som ett sting av medömkan och samvetskval, då han minns att hennes mor dog den där natten för länge sedan. Först när hon vid ett tillfälle ler honom tillmötes, på sitt forna halvt vemodiga, halvt innerliga sätt, tycker han sig se den gamla Ruth Och så fort den viktigaste delen av mötet är slut skyndar han sig fram och trycker hennes hand så att hon bleknar av smärta och glädje. — Roligt att du kommit hit, Ruth, säger han, väldigt roligt! Jag har många gånger önskat att du skulle vara med oss Hon tittar upp till honom, osäker och tvivlande på det som hon synbarligen gärna vill tro. — Jag ville se vad du har för dig, Leo, säger hon. Vi har ju saknat dig mycket i Parken. Vi har undrat vad det kunde vara som hållit dig borta så länge — Och nu ser du det äntligen? Leo gör en rundgest, inneslutande möteslokalen och kamraterna i frågan. — Ja, nu ser jag det Ruths blick famnar med ett enda tag alltsammans, de kala, ljusblå väggarna, det vitlimmade, dystra taket, det nötta och smutsiga trägolvet, vilket trampats och slitits av så många hundra tunga fötter att det nu ger intryck av fattigdom och betryck. — Ja, nu ser jag det, upprepar hon, ryser till som av köld och sveper alldeles omedvetet kappan tätare omkring sig. När hon åter ser på Leo tycks hennes ögon, djupt förvånade, fråga: — Är det verkligen bara för det här som du övergivit mig? — Det är synd att ni inte har det trevligare, säger hon långsamt. Leo mulnar och betraktar henne forskande, men ljusnar genast då hon, som för att be om förlåtelse, ivrigt fortsätter: — Får jag hjälpa er? Vill du skriva in mig i kväll? Jag kan nog alltid göra någon nytta