– Ja, det är ju det jag ämnar, om du bara vill vara så god och vänta om jag inte säger dig ordentligt, så vore du i stånd att taga bläckbuteljen eller svinsalfvan, som står i en burk bredvid. – Nåväl! – sade Anna, halft leende och halft suckande, under det hon tillknöt hattbanden på tanten, hvilken stod stel som ett ljus, och lät kläda sig som en docka. – Jo, den tredje tar du på hvilken är klistrad en papperslapp som står ”Hjelmens välgörande magdroppar” på, – fortfor mamsell Lovisa med mycken vigt på de innehållsrika orden, – Kommer du ihåg det nu? Hjelmens välgörande magdroppar; dem brukar jag alltid ge de sjuke häromkring och de ha’ botat grufligt många det var en gumma häromdagen, som fått slag, och hon fann sig mycket bättre innan hon dog, då hon fått en matsked deraf det syntes tydligt, fast hon inte sjelf kunde säga något, och Anders, som hade nerffeber i våras – han hade säkert strukit med, om jag inte gett honom så flitigt af dem. – Ja visst, de äro förträffliga, tant har också gifvit mig af dem många gånger, men nu måste tant fara, det är väl en qvart se’n det ringde samman; – sade Anna afbrytande, och gaf tanten hennes psalmbok och parasoll. Efter ännu några förmaningar att icke glömma Hjelmens magdroppar, och tillsägelser att ”ha ett öga” på Maja, och grisen som stektes i ugnen, begaf mamsell Lovisa sig ändtligen af genom grinden, till det lilla anspråkslösa ekipaget, – kördt af Petter i grå linnerock, – som der utanför väntade henne, men hon hejdade sig just på fotsteget, med fara att falla baklänges i Petters armar, och skrek af alla krafter åt Anna, som redan var inne i förstugan: