Han kastade till honom en bunt cigarretter. Emellertid erinrade han sig fjäskandet och skyndade att skänka eld. Han tog sats och krumbuktade efter fattig förmåga: Tänka sig bara en sån himla ära för mig. Jag tänder Jac Tracbacs cigarrett. Jag antar att åtskilligt gott folk skulle avundas mig. Tja, det är ett konstigt land. Folk tycker om fånigheter. Därhemma är ni vansinnigt populär. Tidningarna offrar spalter på er. En första klassens Nobelgubbe får inte tiondelen. Medge att det är rakt upp i natten? Folk höjer er till skyarna och några meter till. Sällan ser man något så triroligt som Jac Tracbac. Triroligt, upprepade clownen och nickade förtjust. Ja, jag minns att vi som barn använde det ordet om dumma och löjliga personer. Och han upprepade leende: – triroligt – triroligt – Benbé tänkte: Det är tråkigt att mitt humör ska vara grumligt just i dag. Jag fjäskar men jag fjäskar ojämnt. Mitt sätt är mindre vinnande. För resten måste jag snart gå rakt på sak. Fast finurligt förstår sig. Han sa: Låt oss nu tala om kära släkten. Jag antar att det är åtskilligt ni vill veta –? Clownen svarade lakoniskt: Ingenting. Ingenting? upprepade Benbé och hostade rök som om han fått ett kraftigt slag i maggropen. I-hing-hingenting? Är ni säker på det? Alldeles säker, bekräftade clownen. Släkten intresserar mig inte ett spår. Jo, det fattades bara det, utbrast Benbé mer naivt än belevat. Vad hade jag då här att göra? Så långt jag kan minnas tillbaka ha vi Borckar sagt: Där går han långt borta i Amerika och tänker på oss. Han skäms att skriva därför att det var ju lite tråkigt med den där historien – ja, ni vet vad jag menar. Tja, sa Tracbac urskuldande, vanligen är det så att man här ute får annat att tänka på. Man glömmer varför man kommit. Naturligtvis, medgav Benbé men skakade ogillande på huvudet. Han hade mycket fasta moraliska föreställningar. En pojke som snattat och rymt borde titt och tätt sända ångerfulla och sorgsna tankar till hemmet. Han sa buttert: