Redan dessförinnan har det visserligen varit jordbrukets representanter en nagel i ögat att det utländska vetet betalats så mycket högre; men nu gäller det, om man över huvud kan få avsättning för allt svenskt vete till människoföda — ens med den svenska dumpingexport som utförselbevisen skapa. Därmed är vägen klar till inmalningspåbudet. När det ej passar jordbrukarna att odla de vetesorter som konsumenterna vilja ha, så är det ej vidare än att konsumenterna få bli medel och produktionen mål. Det lönar sig i ovanligt hög grad att se vad detta betyder. Till en början betyder det efter allt att döma en ordning som så långt ifrån att vara en övergångsföreteelse icke blott måste behållas utan rent av måste skärpas ända tills mjölet innehåller 100 % svensk vara, d. v. s. tills all import av vete blir förbjuden. Även oavsett den nya inmalningsplanen har veteskörden stigit från 288 556 ton 1921 / 25 till icke mindre än 450000 ton 1926 / 29, d. v. s. med betydligt över en tredjedel mellan två på varandra följande perioder. Det är därför icke det minsta osannolikt att hela konsumtionen skulle kunna täckas av inhemskt vete redan under perioden 1931 / 35, alltså på grund av den tendens som redan nu föreligger, d. v. s. utan inmalningspåbud. Kommer sedan detta ingripande till, så ökas tydligen utsikten att endast hundraprocentig inblandning kan rädda situationen, och den kommer som ett brev på posten. Så mycket mer blir det fallet, som intresset för att exportera ganska säkert kommer att försvinna, när staten sörjt för att all spannmålen finner avsättning inom landet; utförselbevisen ha då spelat ut sin roll. Likaledes är det klart att jordbrukarnas intresse för växtförädlingen kommer att upphöra, åtminstone i den mån förädlingen går ut på att experimentera fram sorter som bättre än de nuvarande motsvara konsumenternas önskemål; ty det vore för mycket begärt av svaga människor att de skulle taga på sig risken med nya sorter, när full avsättning av de gamla på monopolistiska villkor har säkerställts av en nådig överhet. Slutligen är väl det osannolikaste av allt att ordningen skall kunna försvinna igen utan nya rubbningar, för den händelse icke prisläget på världsmarknaden radikalt kommer att förändras; ty det skapas ju en produktionsordning som har ännu större behov av höga vetepriser än den nuvarande.