– Det är på västsidan, det brinner – det är vid västra floden – det måste vara en elevator ... Och snart visste någon platsen: – Det är Reuters elevatorer! Från mun till mun upprepades namnet: – Reuter – det är Reuters. Alltjämt hördes i gatmynningarna brandvagnarnas skrammel, hästars flåsande, ilande fötter och trumpetstötar. Plötsligt började Bendel springa som de andra. Han kastades in i en flock som svängde vid Madison street och därpå rusade västerut. Långt innan de hunno västra tunnelbron sågo de lågor i den kompakta röken, hvilken i en oerhörd spiralpelare tycktes växa milshög och därpå utbreda sig i kägelform. Helge föreställde sig att ett utbrott af ett eldsprutande berg skulle te sig som denna brand. Bron var spärrad af polis. Helge följde ett par män som nu sprungo in öfver en kolgård, hvarifrån de kommo ut på västra flodarmens strandgata, en svart, stybbmark med uppruttnad träkubb och fallfärdiga plank. Den var packad med människor, och på träbarackernas tak, på staket och pålar, i flodens pråmar och på själfva kättingarna, stodo, sutto, lågo, klämde och hakade sig fast som flugor, tusentals nyfikna. Alla dessa gestalter lyste som i själfantändning. Jättebålet på andra stranden illuminerade hela den sig här sänkande östra stadshalfvan, som hade den öfverstrukits med rödfärg.