Flera gånger denna första dag gjorde Tom små trevliga utflykter ned till sjön, som det var hans vana. I ett dike hittade han en nedgrävd sko och bet sönder den och hade sådant nöje därav och var så intensivt upptagen att han glömde de där nya människorna. Men så plötsligt kom han ihåg dem. Då tappade han skon och rusade upp mot villan. Han tittade försiktigt om hörnet. De främmande rösterna ljödo alltjämt. Den främmande lukten var i luften. Han smög sig fram till trappan, stannade på tröskeln och så vaggade han in i rummen med fundersam min. Hans husbonde var försvunnen. Det oroade honom. Han vek undan för de nya, men icke ovänligt. Man visste ju aldrig hur livet skulle gestalta sig. Man fick vara försiktig. I köket stod hans fat. Det fanns ingenting att äta på det. Han slickade på det ett tag och gruffade litet. Skulle den nya förstå? Åter hörde han den milda rösten. Strax därpå drog han undan huvudet. Något lades på hans tallrik. Det var ljummet, inte för hett, som han avskydde, och det smakade utomordentligt. Han slickade ren fatet och sneglade upp på den som serverat det goda. Nu talade hon med honom, kliade honom bakom örat. Tom lät det ske. Människor kliade honom alltid bakom örat — som den här. Det kändes gott. Men se, den här begrep att han ville bli kliad under halsbandet som var så grovt och flottigt. Just där under halsbandet! Detta tog Toms hjärta. Så klok för att vara människa! Han lutade sig förtroendefullt mot hennes knän. Men när mannen i detsamma kom in blev Tom orolig. Han tyckte inte om många omkring sig. Luften sattes i rörelse av deras fotsteg — av deras röster. Tom drog upp överläppen och såg ett ögonblick skräckinjagande ut. Han brukade skrämma andra hundar med den överläppen och de tänderna. Men mannen blev inte skrämd. Sådant känner man på sig. Tom märkte genast när en människa var rädd. Då hade hon dåligt samvete. Inte rent mjöl i påsen! Och då bara blev han ond och ville bitas. Nu klappade mannen honom med en hand som var bredare och större än hennes som satt fram för honom den goda maten. Då kände sig Tom försonligare igen.