Men på Prado, i Rom, i Basel, i Berlin finns det ... jag vet inte om du lagt märke till ... han lyfter sin stora, tunga kropp och går fram mitt i rummet, skjuter fram ena benet som en mannekäng när hon genomför sin visning i modesalongen ... Om du visste ... just där, i den här konturen, den här linjen ... hans hand glider längs låret, längs höften ... här, förstår du, detta högerben som går framåt, så här ... hans läppar utstöter ett motbjudande ljud, kyssen smäller mot fingertopparna ... Han ser deras uppmärksamma, medlidsamma ansikten, lutade över honom ... " Den skulle vara värd " ... den allra högsta utmärkelsen. Troligt? Allt det där är förbi. Det finns ingenting här längre, inte längre några tarvliga, exakta, fåfänga, vackra, fula, smeksamma, bedrägliga, tyranniska, besudlande, reducerande, överdrivande, snacksaliga, förnedrande ord, som man måste sträcka sig mot, bönfalla, förjaga, inringa, gillra fällor för, som måste tämjas, stukas, torteras, så att man förlorar all värdighet och all självbevarelsedrift. Har jag någonsin, som Gautrand, upptäckt något som helst? De visste att de säkert skulle lyckas med det, utan att ni kunde göra något. Jag trodde att de var krossade, jag trodde att jag hade förintat dem ... och så började skratten på nytt ... de där långdragna skratten som tunna pisksnärtar som slår och rullar ihop sig ... Lever. Tja, jag vet inte ... Nu, efter den ansträngningen för det krävdes i alla fall en hel del styrka för att få fram något sådant kan vi roa oss litet ... Åh, stackars pappa ... Försåtliga. Medelmåttor. Åh, han är fortfarande densamme, han blåser upp sig, han skrävlar, han överdriver sina krafter, försöker frigöra sig, söker spela självständig ... Tror ni det