Detta hade jag icke väntat. Ett av mina kärleksbrev till den där kvinnan i en annans hand! Vem kunde ha intresse av att äga det? En utpressare eller en fiende till mig. En fiende, ja. Och naturligtvis ingen annan än Fabian Bolls. Han hade tagit breven med sig, när han gav sig i väg. Därom var intet tvivel. Och nu stod han där och såg på mig med ett brett hånleende. Vilken infernalisk skurk. Om jag bara hade varit ensam med honom –. »Nu är det på tiden att telegrafera efter fröken Durs gamla jungfru», sade kommissarien och såg på sin klocka. »När jag kom, hörde jag av Grimmer att ni ännu inte skickat bud på henne», sade privatdetektiven. »Och då tog jag mig friheten att låta min bil köra och hämta henne. Jag hoppas ni ursäktar det. Hon kan vara här när som helst. Och det är ingen tid att förlora för oss.» Kommissarien nickade, varpå de växlade några ord, som jag inte uppfattade. Sanderson skakade förvånad på huvudet. »Har ni verkligen inte märkt det?» sade Leo Carring. »Nej, jag har inte undersökt dominon än», svarade han. »Jaså. Ja, kanske ingenjör Bolls kan upplysa oss om fröken Dur på maskeraden var utsatt för någon olyckshändelse med sin dräkt.» »Nej. Inte vad jag kunde märka.» » Hennes domino var utan skavank, då ni kommo hit?» »Ja, så vitt jag kunde se. Jag hjälpte henne av med den och lade den på sängen där inne.» På en vink av Carring gick konstapel Roland efter dominon. När man vecklade ut plagget, visade det sig att ett ganska stort hörn nedtill var avrivet. Det fattades en fyrkantig bit av mer än en decimeters sida. »Kunde ni ha undgått att se det här?» frågade privatdetektiven. »Nej, absolut icke», förklarade ingenjör Bolls bestämt. »Den där luckan fanns inte när jag tog av henne dominon. Någon har rivit sönder den efteråt.» »Det var högst besynnerligt», lät kommissarien undfalla sig. »Vad kan meningen ha varit med det?»