Jag fick er känslas lif: ej höjden af ert snille, Ej glansen af ert namn. Min sångmö offra ville En gärd, af hjertat skänkt, af hjertat vedergälld Och sedan återgå i skuggan af sin däld. Min Scen är Menniskan; då, än ej stöpt i vanan, Ej tyngd af sorgerna, hon dansar fram på banan; Då Fostrarns eftersyn och vård och föreskrift Besegrar lynnets fel och sinnets öfverdrift; Med visligt fog fördrar, med stilla ömhet tvingar, Och vårens späda brodd till skördens mognad bringar. Väl mig! om någon dag, välsignande min röst, Emot ett älskvärdt barn, en fars, en moders bröst Med ädeltjusning trycks, med upplyst ömhet häfves! Då sjöng jag lyckligt nog, och lefde ej förgäfves. Men du! till mödors tröst och ädla dygders lön, Oss följeslagande, tillbedda , ljufva Kön! O du, som re’n är mor, och du, som mor skall blifva! Du först! tag skaldens sång, och skaldens anda lifva! Försvunnen är den tid, då makten våldets var’, Och qvinnan slafvande, och mannen en barbar: Försvinne ock den tid, då listen, i förening Med slöjad sinnlighet, ger rökverk utan mening, Och, lik en mirthöljd orm, förförarn, lömsk och kall, Tillber Gudinnans nåd — och ler åt qvinnans fall! Din rätt, ditt värde känn! var, som naturen lärde, Var stolt! det är din rätt — Var ljuf! det är ditt värde, Och stifta, blyg och trygg, för våra seder lag, Med tjusande befäl och herrskande behag! Jag söker qvinnan ej bland bistra Amazoner, Inkräktande ett namn af undrande nationer: Mer vördnadsvärd än stor, mer kär än minnesvärd, Hon segrar skönare med tårar, än med svärd. Jag söker henne ej bland tänkares problemer, I forskningarnas djup, omtöcknad af systemer: Behaget, enfalden, blef hennes sälla lott, Och, leende och ljuf, dess vishet hjertats blott. Men också ej ibland den yra flock, som hvimlar,