snart soffor slås ihop vid dån som åska vild ... Snart Fröken fyller sin stora kaffekopp och skådar skvallerspegelns klara gatubild. Snart Rådman långsamt går med kratta i sin hand: tyrannen hälsar på en ros i trädgårdsland ... De vita morgonens rökar gå upp i smala krökar, och värmen så sakta sig ökar och luften dallrar mild. – Snart rullgardin med smatter flyger opp, snart soffor slås ihop vid dån som åska vild. Nu, Frida – lyss! – är staden vaken strax. Hör skyttetrumman! Dovt i fjärran den sig rör. Reveljen blåses – det redan är så dags ... Vi borde tåget se med fanan blå framför! Vi rusa stigen, som bak Olssons rågar går, vi snedda planen, där den röda skolan står ... ”Vid torget böra de vara ...” Var still och lyssna bara! Signalerna ljuda så klara ... Den friska morgonkör! – Nu, Frida – lyss! – är staden vaken strax. Hör skyttetrumman! Dovt i fjärran den sig rör ... Till Heden. (Där han fullgjorde sin plikt mot fäderneslandet som papperslinjerare och renskrivare.) Så änteligen har jag den blåa rocken ändå! Se, gyllne stigen av knappar små uppå den rediga barmen blå! Så änteligen drar jag den blåa rocken uppå! Visst är han något simpel och grov i sin kvalitet, men han är seg som min egen arm och god och varm som min flickas barm. Det kvittar mig om simpel, om simpel i evighet! Och han är blå i färgen liksom de blommorna små, jag plockade i den ljusa vår bland snö och mossa i skogens snår. Ja, han är blå i färgen som himlen, där ovanpå! Så drager jag till heden att skriva rent för mitt land! Begråt mig, ljuva, ifall jag dör – jag är ej vidare vapenför! – ifall jag dör i striden för hemmets älskade strand! Tröst i glaset. (Fantasi i utdragssoffan en afton, då han trodde sig sviken.) Så tar jag, försann, och virar kring skulten en törnekrans! Så ger jag mig ut och firar. Vik hädan min lugna sans! Kom, skönaste spritiosa, kom hit till min bleka mund,