Vem var hon? En flicka i röd hatt som med gungande höfter vandrade gatorna fram i skymningen. Hon hörde förmodligen inte riktigt hit. Hon var nog en främling. I hennes ådror flöt säkert ett främmande blod. Därför voro hennes ögon så svarta, hennes mun så brinnande, hennes hy så elfenbensvit. Själva hennes höfter hade en främmande ras’ gungande rytm. En spanjorska. Kanske en zigenerska. Måhända också en av det förvillade Israels fagraste döttrar. I varje fall: en liten vandrande hedninna! Även om judafolket strängt taget icke skulle räknas till hednavärlden — och för resten: någon renodlad lilja från Saron var hon väl ändå näppeligen. Josefs tankar spändes mödosamt. I detta ögonblick tyckte han att hon var eld och blod och kriget självt. Tände hon inte som det flammor var hon gick fram i sin röda hatt? Hon splittrade familjer. Mödrar förbannade henne. Hon krossade hjärtan. Så log Josef åter åt sig själv. Vad fantiserade han väl om? Hon, Frideborg, kriget! En lättsinnig tös som inte visste vad hon ville, som lade huvudet på sned och viskade sitt ja åt vem som helst som tiggde om hennes underlivs brunst. Hans tankar irrade: Österlandets skimrande döttrar, krigets genius, hans egen synd och därpå byggda världsliga välgångsdrömmar som så snöpligt krossats, Guds hjordar av trogna som lockats bort från fridens och rättfärdighetens vägar och nu i alla länder stodo söndrade och stridande inbördes. Och plötsligen hörde han sig själv säga, i det han reste sig: