svek, utan tackade för gåfvan. Då tog drottningen fram en silke-sömmad serk, som var stickad med guld i hvarendaste fåll. Men den fagra serken var argt förtrollad, så att när Lilla Rosa drog den uppå, blef hon plötsligen omskapad till en gås, som for ut genom vind-ögat och kastade sig i hafvet. Men som konunga-dottern egde ett fager-gult hår, så fick gåsen gyllene fjädrar. I samma stund upphörde linden att spela, näktergalen tystnade med sin sång, och hela kungs-gården uppfylldes med sorg och bedröfvelse. Mest af alla sörjde Rosa Lillas gemål, den unge konungen, och han ville icke låta hugsvala sig. Om nätterna, när månen sken, och konungens fiskare voro ute på hafvet att vittja sina nät, blefvo de varse en fager gås med gyllene fjädrar, som låg och gungade på böljorna. Häröfver undrade de storligen, och det tycktes dem vara ett märkligt järtecken. Men en natt samm den fagra gåsen fram till fiskarens båt, och begynte samtala med honom. Gåsen helsade, och sporde: »God qväll, fiskare! Huru står det till der hemma på kungsgården? Spelar min lind? Sjunger min näktergal? Gråter min lille son? Gör min herre sig någonsin glad?» När fiskaren hörde detta och igenkände drottningens röst, blef han underlig till mods, och svarade: ’Der hemma på kungsgården står illa till: Din lind spelar inte. Din näktergal sjunger inte. Din son gråter både natt och dag. Din herre gör sig aldrig någonsin glad.’ Då suckade den fagra gåsen, och tycktes vara mycket bedröfvad. Hon qvad: »Stackare jag! som nu på blåa böljor far, och aldrig mer kan bli det jag varit har. God natt, fiskare! Jag kommer här två gånger till, och sedan aldrig mer.» I samma stund försvann fogeln; men fiskaren for hem och förtäljde den unge konungen, sin herre, hvad han hade hört och förnummit. Konungen gaf nu befallning, att man skulle fånga den gyllene gåsen, och lofvade fiskarena en stor belöning, om de kunde fullgöra hans uppdrag. Då