– Jag hoppas det, – sade Konrad suckande, och tryckte Annas hand med ett sorgligt leende. – Ah, Konrad! min älskade bror, – återtog Anna och fäste sina klara ögon ömt och forskande på honom – du döljer något för mig, du eger en hemlighet din blekhet, din tankspriddhet, allt säger mig det, och nu då jag öppnat hela mitt hjerta för dig, bör du också ha förtroende för mig. – Nej, Anna; det är endast oron för dig, – sade Konrad, som med möda tillkämpat sig lugn och fattning igen, efter Annas lika varma och öppenhjertiga, som oväntade bekännelse, om hennes och Edvards kärlek hvilken krossat alla Konrads egna förhoppningar. – Oron för mig? – upprepade Anna frågande. – Ser du, Anna, – fortfor han, med en ömhet som Anna tog för helt och hållet broderlig, – den der grefven, som de kalla honom, som jag aldrig sett, som på ett så besynnerligt och hemlighetsfullt sätt råkat dig, och uppehållit sig i ditt grannskap, hvars namn du knappast känner – ifall han verkligen har något namn, som – Tyst, Konrad! din vänskap för mig förleder dig till en orättvisa, – sade Anna, afbrytande, med lågande kinder, – men som jag i alla fall förlåter dig, ty du har icke sett Edvard; sett hans lugna, ädla ansigte, – tillade hon med hänförelse. Konrad suckade blott, och vände sig bort; denna rodnad af harm, denna glänsande blick, som gjorde Anna så förtjusande, bevisade ju klarare än allt annat hennes kärlek till en annan, en okänd äfventyrare. – Om du hade samma erfarenhet, som jag, af verlden, – sade Konrad sorgset, – så skulle du finna min omisstänksamma oro naturlig, nu kan du kanske icke fatta den emellertid vill jag hoppas att jag bedrar mig. – Ack ja, Konrad; lägg ingen skugga af töcken och oro öfver min sällhet, det förefaller mig ändå ibland, som den skulle bli kort, som – Hvad! hvad fruktar du? Säg, Anna.