Huru i all världen skulle hon då kunna klättra han flitigt upp för både mor och dotter, hurudan öfver hustaken, då det nu inte ens var nog med » en verklig kvinna » bör vara. ett plank? Matty spjärnade emot hans ideal med båda Elsas beundran för Matty hade för öfrigt inga händer och fötter. gränser. Hon hade ju själf med egna ögon sett, Äsch — det var nu någonting det att se blyg att Matty utan den ringaste ansträngning skrifut och stå i spiseln och laga mat! vit vers i hennes minnesbok — en riktigt stilig Nej, läkare skulle hon bli, och hon skulle visst vers t. o. m.l inte svimma, när hon fick se blod. Nu var det i alla fall lustigt — det insåg hon » Förgät ej mig, själf — att hon suttit och pratat så där tokigt jag älskar dig! » om kvinnans förstånd till Elsa. Hon kände sig alldeles vimmelkantig, men det löjliga i situatiostod det där i sneda rader. Elsa förklarade också med öfvertygelsens hela nen slog henne och hon brast i skratt. värmg, att » om hon bråkat sin fattiga hjärna till Elsa hade ej kunnat följa Mattys tankegång, domedags otta, så hade hon ändå aldrig fått ihop men instämde hjärtligt i munterheten. Hon benågot — åtminstone inte något så där romantiskt. » gärde inte bättre än att få skratta riktigt friskt och ohäjdadt åt något eller intet, den lilla Elsa. Och romantiskt skulle det vara! Inte bråkade hon heller sin hjärna med att funHvad vore lifvet utan romantik? För romantiken svärmade de bägge — öfverdera ut orsaken till Mattys löje. dådigt, dödligt! Det var för dem något ofattligt, Matty kände sig likväl skyidig att gifva skäl hemlighetsfullt, sammanfattningen af allt det därför. tjusningsfulla i lifvets dunkla öden. Matty höjde » Här sitter jag och talar om hurudan hustru sina stora mörka ögon svärmiskt mot himladu skall bli, och så har jag aldrig frågat dig en hvalfvet och Elsa lät sina lugna, nyktra, grå gång, om du ville ha mig, ifall du förstår, » ögon vandra samma väg.