Långt borta från oss, de sina, bedrar han oss, håller sig undan, beger sig dit mitt på dagen men inbillar oss att han går till arbetet ... vänder sig om för att se om han är förföljd, springer nästan i sin iver att få hänge sig åt detta, denna synd ... när han kommer ut igen kastar han oroliga blickar åt alla håll, så återvänder han hem som om ingenting hänt, som en god medborgare, en god familjefar, lika upptagen som alla andra, i sitt anletes svett, som alla andra, på kontoren, i fabrikerna, i gruvorna, på fälten ... medan han i själva verket försökte smita, flydde med ryggen i krum ... och därborta, där ingen såg honom, ingen kände honom, ensam ... ensam för sig själv ... men tiden går, det är bråttom, han måste slita sig loss, släppa den förbjudna frukten, avbryta denna njutning ... mitt på dagen, en vanlig arbetsdag, är det inte skamligt? Hans hand följer dess konturer, smeker de tunga sidorna ... Medlidsamma, bedrövade blickar ... Var det vadå? Det finns ingen återvändo. Han reser sig i sin tur, går fram mot dem med halsen sträckt, tiggande blick ... han säger ord som, hoppas han, skall visa att han ber att få ta sin tillflykt till dem, godtas av dem, lösenord som skall tillåta honom att fly till deras läger: Nå, hur var promenaden? Utan att de drar sig inom sitt skal kan han ... de kommer att tillåta honom ... det är en belöning som de är skyldiga honom ... denna välförtjänta lilla drickspenning ... som de sticker till honom som i förbigående ... utan att röra vid den, som man säger ... det betyder så litet, det får inga följder, det är ren artighet ... innan de vänder sig bort kommer de att tillåta honom att säga, som talade han för sig själv: Den är faktiskt inte dålig, den där grejen. Stämmer det inte? Det lever. Punkt och slut. Det var inte det jag tittade på ... Vad är det?