A l l a smärtor o c h sorger voro borta, utplånade som af ett under, och hon kände endast sitt hjerta svälla af en ödmjuk, men jublande glädje; hon försökte sätta sig upp, men föll till baka mot kudden, knäpte samman händerna öfver bröstet och kunde endast stamma: » Gud — Gud —! » — Henrika stod framför henne med ett brinnande ljus i handen, som hon stälde på nattduksbordet. Ingrid kastade en undrande blick bort till operabyggnaden, som skymtade fram mellan trädkronorna. Å h, hvad hon gerna skulle vilja komma dit en gång, bara en enda, och sjelf öfvertyga sig, om det verkligen var så farligt, det man der fick se. Men helst skulle hon vilja se Margareta — ja, så hette väl pjescn? Men du ser lycklig u t? » Ingrid reste sig upp, såg på Henrika en blick, som tycktes se förbi henne ut i rymden, hennes brännheta händer grepo tantens, och hon stammade: Margareta — hvad kunde hon väl ha gjort för ett b r o t t? H a d e hon stulit, hade hon bedragit sin man, hade hon öfvergifvit sitt barn, hade hon kanske rymt ifrån dem med en » J a g vet inte, hvad det är; nyss var jag bedröfvad intill döden, o c h nu — det är som om osynliga händer vaggade o c h smekte mig, och jag är inte rädd längre — jag tror, att jag vågar bedja! » S o m en blixt stod Ingrid upprätt, stirrande framför sig, o c h kallsvett trängde fram vid hennes tinningar. H o n hade glömt modern o c h sin lifsuppgift för att sitta der och höra på redogörelse för en teaterpjes o c h sjelf önska sig få gå på teatern! H o n var då alldeles förstockad, omöjlig att få in på den rätta vägen! D e n gamla menniskan inom henne kunde då icke d ö! D e t var en dödssynd hon begått, den kunde aldrig bli förlåten! Hon föll på knä pä mattan. Henrika betraktade hennes af extas lysande ansigte, lade händerna på hennes hufvud och sade högtidligt: Hon begaf sig på väg hem, men hennes ben ville icke bära henne, o c h hon måste stiga upp i en spårvagn.