H ö r — det är som om en hand skulle skaka hela huset. (G å r efter henne.) D u är våren här, lilla Tua, du som är så ung och frisk. Men det har nog inte varit roligt för dig här, hela den långa hösten — det är inte roligt i ett hus, som väntar på ödet. G r e f v i n n a n: Jag har aldrig sagt dig det förr — men sorgen gör en vek och rädd — Och jag har haft många sorger. Jag har haft fyra söner, nu har jag blott en kvar, och han är den siste af släkten. D u vet, att mina tre söner alla fingo en hastig död, den förste blef skjuten af våda under jakten, den andre förliste på Medelhafvet, den tredje dog af ett hjärtfel, också han långt borta ifrån mig. D å nådde mig en hviskning, att det var en spådom — att ingen af mina söner skulle uppnå sitt fyrtionde år. O c h sorgen gjorde mig rädd och vek, väckte hos mig en hemlig fruktan, som blef till ångest — (hejdar sig). O c h i dag, när jag tror honom vara långt borta, kommer han till mig sund och helbrägda. K a n jag inte vara glad — om han också blott kommer som han brukar, som en flyktig gäst i sitt eget hem. Men nu börjar jag att bli vemodig igen — hoppas att en kär önskan till sist måtte uppfyllas — att han inte måtte låta släkten stiga ned i i sin graf. D e skola också lefva. — 843 — Svansfröm. T u a: Ja, men nu är inte tant ensam längre — därför behöfs jag inte. Men ungdomen (tar hennes hand) — tror du inte, att jag gladt mig åt, att du blifvit så vacker, hoppats att du skulle bli våren, förnyelsen här. T u a (med sänkt blick): T r o r tant, att han kan älska en kvinna — eller att jag vill gifta mig med — ett stycke jord och en ätt, som inte får slockna ut. (Lyfter hufvudet.) Förlåt mig — jag vet, att jag har mycket att vara tacksam för.