13. DET ÅLDRIGA TEMPLET. Se! hur det stolt sin åldriga krona bär, Och sin resliga kropp långt öfver hyddorna höjer! Likt i sitt harnesk klädd den hotande Jätten der, I barnens glädtiga ring, dem han skrämt och förnöjer. Och med samma högtidliga ståt, som i dag Det för tusende år, spiran mot molnena sträckte, Hejdade vandrarens gång med samma dystra behag, Och i Bardernas bröst heliga rörelser väckte. Men visa fram någon arm, men kalla fram något namn Af dem, som ur klippans sköt brutit dess eviga grunder: O! de hvila tyst i den långsamma nattens famn, Sen de släpat bort den flyktiga dagens stunder! Jordens vördade kung, Menniska! yfs icke mer Af din styrka och rang, då du Templet betraktar, Mera flyktig än sand, mera förgänglig än ler, Och det är du likväl, som grafvens konung föraktar. Hvarpå grundas ditt hopp att i en sällare verld Din ädla varelse skall i evigt stigande grader, Njuta den glädje och frid, dig här ej blifvit beskärd, Nalkas i renad dygd de heliga englarnas fader? Jo, på fastare grund, än templets resliga kropp, Icke rubbad ännu af stormande seklers öden, Ja, på fastare grund hvilar ditt tjusande hopp: Ty Gud är evig, och icke döden! Så, för tusende år, skallade Lärarens röst, Så, än i dag från hans mun hon bland grafvarna skallar Och bjuder glädje och lugn, i de dödligas bröst, Och dem från stoftets verld till himlarna kallar. Hvilken träder ej rörd inom Templets heliga rymd? Ack! dessa mörka hvalf, dessa hotande fästen, Af dessa är fördomen stödd, af dem är sanningen skymd, Och dessa mörka chor äro villornas åldriga nästen. Brottsligt är detta tal: Yngling! säg icke så! Här bor en Gud som hör din hviskande tunga, Nej, denna tanke är grym: Yngling! tänk icke så, Hämnarens ögnakast genom själarne ljunga. Hör ifrån Lärarens mun det högsta väsendets röst, Hans, som från söderns fält ger genljud mot fjelliga norden