Se gästerna samlas men tiden är det än För Selma att träffa sin trofaste vän Och sorgsen hon gångar till lejonets bur Att taga farväl av det älskade djur. 3 Hon sätter sig sedan där hon varit van Och lindar sin arm om dess böljande man Och skogens konung sin vildhet har glömt Men Selma hon suckar och viskar så ömt: 4 Wi måste nu skiljas, min bruddräkt du ser Hav tack för din vänskap, vi råkas ej mer Jag tvingas att räcka en främling min hand I morgon går färden till främmande land. 5 Ack barndomens dagar jag minnes ännu Då än jag var liten och liten var du De flytt och ej mera vid leksysterns fot Du får hennes smekningar taga emot. 6 Du blickar så grymt, du mig säkert förstår? War lugn kära du, men jag torkar en tår. War lugn, hör min brudgum mig kallar igen Farväl då för alltid min trofaste vän! 7 En kyss nu till avsked hon lejonet ger Men vid gallret lejonet brudgummen ser Med ens är dess saktmod och mildhet förbi Det reser sig häftigt i vilt raseri. 8 Den väldiga svansen nu viftande far Och Selma står dödsblek men fattning hon har Att ropa och skrika var fåfängt beslut För dörren står djuret, hon kommer ej ut. 9 Kom hit med en bössa, nu främlingen skrek Ett skott snart skall ända den blodiga lek. En dödstystnad härskar, geväret han får Han laddar men djuret hans mening förstår. 10 Förtvivlat det rasar i fängelsets bur Will Selma försvara men vet icke hur En dödstystnad härskar, barmhärtige Gud! I stycken slet lejonet främlingens brud. 11 Och sedan det druckit den älskades blod Det lägger sig neder med nerslaget mod Wid bleknande liket och väntar på tröst Då sändes den kulan som krossar dess bröst. . Skriven av B. Ahlberg Den 25/8 1922.