"Kände ni de resande, hvilka som bäst begåfvo sig af; de måtte ha varit förnämt folk?" började gästgifverskan. "Ack, herre Gnd, ja; och vet ni då icke hvem det var?" blef det ängsligt andäktiga svaret. "En stor herre?" spordes nyfiket. Tant Agnetas förvåning hade stigit, om detta varit möjligt, ännu högre, och hon framhviskade endast orden: "Gud välsigne mig... den gamle kejsaren..." Ryssinnan korsade sig och såg jemväl förvånad ut, men tillade efter en stund med ett hälft tviflande, men i alla fall vördnadsfullt uttryck i sitt ansigte: "Och blott åtta kosacker?" Men nu hade det värmande théet verkat och slussarne i tant Agnetas femtiofemåriga språklåda, dem förvåningen hittills hållit slutna, brötos upp. En djup suck inledde följande förklaring, den vi likväl till läsarens förmån betydligt afkorta. Vid alla de ställen, der vi anbringat punkter i texten, ifylldes vid en ofrivillig paus nya thékoppar af de gamla damerna, som vid dessa tillfällen vexlade ytterst bestörta men tillika tacksamma blickar med hvarandra, den ena för det hon nu fick berätta, den andra för det hon skulle få göra det framdeles. Sagan lydde så här: "Vi bodde midtimot 'Gostinoi dvor' (en stadsdel i Petersburg, som innehåller blott försäljningsbodar) och det var så roligt att se den stora processionen till kyrkan, då alla skulle be för kejsarens (ryssinnan korsade sig) lif. Och ser ni... då sprängde plötsligt en kosack förbi och menniskorna började springa och stora hopar stannade och packade sig ihop och jag gick ut... Vet ni hvad jag då fick höra Jo, att kejsaren var död." Ryssinnan korsade sig tre gånger och tant Agneta, så lutheran hon var, höll på att följa exemplet. "Och så var han icke död ändå, men en ny kejsare skulle det bli och, och... herre Gud, det var honom de nu fÖrde bort." "Till Kexholm?" utropade gästgifverskan. "Herr Jess, skall kejsaren nu börja bo i Kexholm? Ack hvad min