Nere vid havet var det allvar detta att löpa ut och in, stå och blicka bortåt, sitta på tröskeln och se mot något, alltjämt väntande. Det var det stora allvaret. Men här blev sådant blott lek. Här fordrades att bomma till stugans dörr och inte vänta på någon världsens ting. Det var meningen med livet i skogen. En kväll, då Pål och Olena länge setat tigande på var sin sida om elden, sade Pål: Ja, här äro vi nu, vi två allena. Allt går som ett urvärk, man har bara att sitta stilla. — Det var ju så, du ville ha det, svarade Olena smått hånande. — Dig ville jag ha, sade mannen. — Nåja, nu har du mig. Pål såg ovisst på henne, och en stund tego båda. Slutligen frågade Olena, om Pål icke sett, hur de börjat likna varandra. — Nej, det hade han icke märkt. — Jo, vad han nyss sade, hade hon, Olena, tänkt på länge, och så var det alltid. Då den ena tänkte något, yttrade den andra detta något i samma stund. När den ena ville en sak, begärde den andra samma sak högt. — Det är ensamheten och lugnet, sade Pål, vi ha varit glada i oss själva och i varandra. — Vart skulle vi väl se hän? undrade Olena. Skogen är blind och stum, den är stendöd. I detsamma spratt Pål till och blickade oroligt mot fönstret, där mörkret bröt in som en svart flamma. — Hysch, viskade han, vad var det? — En uggla, sade Olena likgiltigt, den skriker ju var kväll. Pål steg upp och hängde en schal för rutorna. Icke behövde väl hela skogen stå där och gapa på dem. Därefter blev han stående obeslutsam men började så att knäppa med fingrarna och göra sig lustig. — Nu vill jag gå ut och ge kon mat, skämtade han, det vill bestämt inte du, du vill se till, om det finns ägg under stora granen. Åt detta skrattade de båda men hörde upp helt tvärt liksom besvärade. Det hände ju så sällan. Vad skulle man egentligen skratta åt i skogen? Men Pål visste, att han haft en bestämd avsikt, då han slagit till med skämt. Han önskade nämligen locka Olena med sig utomhus, emedan han icke tyckte om att gå ensam. Han fruktade