Diagnosen var halsryggsmyelit (misstänkt SLE). Besvären bedömdes som en psykisk krisreaktion och patienten remitterades till en psykiatrisk klinik. Hennes besvär bedömdes som myelit av okänd genes, eventuellt utlöst av en bakomliggande SLE (systemisk lupus erythematosus). Den 3 mars kom kvinnan tillbaka till sjukhuset. Det gällde särskilt med tanke på att diagnosen konversionshysteri är mycket ovanlig och att behandlingen av den kräver hög psykiatrisk och psykologisk kompetens. Socialstyrelsen anlitade vetenskapliga rådet i psykiatri, professor Lars Jacobsson. En psykiater har av Ansvarsnämnden fått en varning för brister i sin ledningsfunktion. Med stöd av denne konstaterade styrelsen att ansvaret för patienten låg på psykiatern, dels som patientansvarig läkare, dels som ende specialist i vårdlaget. Där togs kvinnans anamnes samma dag upp av en AT-läkare A, som gjorde ett psykiskt status men ingen somatisk undersökning. Först den 3 juni kunde kvinnan skrivas ut från neurologiska kliniken till rehabilitering. Psykiatern bestred anmälan. Han åberopade sitt tidigare yttrande till Socialstyrelsen om hög arbetsbelastning och anförde dessutom bl a att han träffade kvinnan endast två gånger. Någon ytterligare somatisk undersökning var inte aktuell. Hon var stel, hade kramp i vänster arm och hennes vänstra ben fungerade inte. Den 15 mars vid ett samtal med psykiatern och tre AT-läkare, bl a A, berättade kvinnan att hon var missnöjd med vården. Ansvarsnämnden ansåg att det var anmärkningsvärt att A, under utbildning och utan handledning, fått uppdraget att bedriva stödjande och jag stärkande samtal med en patient. Psykiatern själv pekade i ett yttrande på att arbetsbelastningen var hög och överbeläggningar regel samt att inoch utskrivningarna var många. Eftersom A tjänstgjorde som AT-läkare med behov av och rätt till handledning föranledde kritiken emellertid inte någon disciplinpåföljd. I februari sökte hon hjälp på en vårdcentral för diffusa kroppsliga symtom. Som patientansvarig läkare följde han heller inte upp resultatet på ett adekvat sätt. Han borde ha ifrågasatt dels sin egen preliminära diagnos och dels rapporterna han fick om kvinnans tillstånd. På en behandlingskonferens fyra dagar senare diskuterades kvinnans ökade kroppsliga symtom, känselbortfall, stelhet och orörlighet. Hon undersöktes av jourhavande läkare. Hon hade dålig interkostalandning och var takykard. Hon var starkt ångestladdad och beskrev förlamningssymtom.