Det fins mycket i Geijerstams personlighet, som sätter honom i stånd att intuitivt, rent oreflekteradt uppfatta och i dikten framställa folklynnet, att innerligt sammansmälta med en individ af folket, att instinktlikt följa dennes tankegång, led för led, och känna dennes känslor på alldeles samma sätt som han sjelf. Han gifver i sin produktion intrycket af en menniska, som ser nyktert och sundt på lifvet och tager det som det är, som gjort den erfarenheten, att lifvet kan vara något bistert och obarmhertigt, och som derför stält sig i försvarsställning mot det samma, vaksam och ständigt färdig att parera dess slag, men som under allt detta hvarken låter skrämma sig eller mister humöret, utan alltjemt hålles uppe af sitt käcka lifsmod och sin kraftiga lifsglädje; – en menniska, som, framför allt, vill något, som vet, hvad hon vill, och som af hela sin själ tror, att hon har rätt. Det fins i en sådan karaktär en ihärdighet, som icke så lätt ger spelet förloradt, en spänstighet och en motståndskraft, som kommer alla modlöshetens, tröttnadens och likgiltighetens angrepp att maktlöst studsa tillbaka. Denna karaktär är osammansatt, och framför allt är känslolifvet friskt, friskt som en nyplockad frukt, i hvilken ingen reflektionens mask gräft sina gångar. Geijerstam har i vår sönderreflekterade tid bevarat en sund menniskas förmåga af hela, djupa, starka känslor. Han är, med andra ord, genom sitt naturel iståndsatt att förstå och skildra dessa landsbygdens menniskor, »som ej handla och lefva på grund af öfvertygelser, utan drifna af instinkter och omständigheter», och hvilkas hela lif är något så enkelt, att förf. med fullt skäl kan med presten i »Förbrytare» utbrista: »hunger och kärlek – det var hela historien». Sjelfva stilen är liksom enkom danad för skildringen af dessa menniskor och detta lif, enkel och kraftig, kärf och karg som den är.