Efter dem klevo stadens styresmän i röd ämbetsmantel, och den ovige biskopen i guldstickad hätta och händerna skakande av mödan att hålla fingrarna utsträckta till välsignelse. Bakom dessa struttade rådmän i ornat och gledo sirligt konstsvennerna, den självsvåldige och fagre messer Ambrogio och Arnolfo byggmästaren och många fler, ända upp till mästaren själv i smaragdgrön kappa med bronsspänne och med blygsam uppsyn, som sig hövdes, under de gråa lockarna. Ytterligare kommo banerförande ombud för gillen och skrån och sist vita dominikaner och bruna franciskaner, mumlande böner. Deras vaxljus brunno, fast det knappt syntes, de gula små eldflingorna töjde sig åt sidan som om de velat in i skymmet. På detta utomordentliga sätt sänkte sig Himladrottningen ned i gatans vindlingar, och så snart Hon kom nära, dog oväsendet bort. Det blev så stilla, att det föreföll, som om instrumentens gnällande och smattrande ristat tystnaden med våld. Prakten och världsligheten var glömd, man endast stirrade i häpnad på verket, som nalkades. Allt för stort, allt för betagande i det trånga skumma! Folk begynte vagga på huvudet i takt med den vickande gudamodern : — Se bara hur solen söker träffa Henne, men så se då hur den kysser Hennes ljuva ögon, Hennes strålande mantel — Du kära, Du kära, på din gyllne tron, tjänad av skaror dem ingen räkna kan... änglar och gudsmän i guld och himmelrikets egna färger! Glömt hade man att knuffa fram sig och de sina och lova hämnd på den, som segrade i kampen om en fotsbredd mark. Glömt att hata och hota för ett flyktigt nöjes skull. Ja själva nöjet var förgätet för en stickande känsla av eget elände i motsats till den glansrika uppenbarelsen. Främst sorgerna, som inte ha namn, de där som smyga på så fort det mörknar och stillhet råder i huset — om det nu vore för allt ont man gör från morgon till kväll? Vem tyder mörkrets och tystnadens ve?