Emellertid kunde de inte stanna på Klöven hela dan. Åter nere vid dammen avskedade Kerrman sin vägvisare, som han inte längre behövde. Han sa till sig själv: Jag måste ge pojken en slant. Hur mycket ska jag ge? Tjugufem öre? Det är för lite. Femtio? Eller en krona? En krona kan vara lagom. Fast å andra sidan måste jag ju erkänna att han gjort mig en rätt stor tjänst. Jag skulle aldrig ha hittat ur skogen. Om jag skulle ge honom en hel femma? Det är en hygglig och förståndig pojke, varken buskablyg eller framfusig. Jag tycker om honom, jag ger honom en femma. Fast det är då på tok! En hel femma? Nej tack – så stora herrar är inte döda! Man ska inte skämma bort folk. En krona är tillräckligt. Säkert väntar han sig inte mer än en femtiöring. Vill jag vara riktigt gentil kan han få en och femti. Så klättrade den beslutsamme unge bankiren upp och ned, ned och upp på en stege vars lägsta pinne var en tolvskilling, den högsta en femma. Han hade tagit fram börsen och stod i sitt fåniga bryderi och grävde bland slantarna. Ynglingen vände sig till hälften bort, tydligen en smula blyg. Dessa tankeslöhetens dilemmor äro fasligt plågsamma. Kerrman röt invärtes åt sig själv: Ge pojken vad han ska ha och stå inte här som ett fån! Så kraftigt manad stannade den klättrande bankiren plötsligt på mittersta pinnen och donerade med varm hand kronor två och femtio. Pojken såg alldeles häpen ut. Det är väl ändå för mycket? sa han. Kerrman gjorde en generat generös gest och min. Pojken strök rappt av sig mössan, slog ihop klackarna, sa: Ja, då får jag tacka herr bankirn så mycket, då!