I detsamma kände han, att han icke längre kunde flyga. Han stod på marken nedanför en brant klippa, och med armar och ben måste han arbeta, om han skulle kunna komma upp. Han såg upp mot klippan, skakande sin knutna hand mot den vanskapliga gestalten, hvars hån omgaf honom som med en frän lukt, och när han nu återsåg hans ansigte, som var betäckt af ett kort stubbigt skägg, öfverfölls han af en frosskakning. Ty dvärgen bar den lille grosshandlarens drag, men de hade fått ett nytt och öppnare uttryck, ögonen glödde af oförstäldt hat, och det förut slätkammade håret reste sig som i raseri öfver hans otympliga hufvud. Ett vildt begär efter hämd uppfylde drömmaren, som om det tryck, hvilket under hela hans lif hvilat öfver honom, skulle kunna äfkastas i ett ögonblicks kraftansträngning. Gripande tag i en enbuske, som växte vid bärgets fot, började han klättra uppför branten. Från klippa till klippa gick färden, från afsats till afsats steg han i städse högre slingringar, och han såg icke djupet, som gapade under honom, endast de hvassa ögonen, hvilka från höjden lurade genom en massa af hår och skägg. Men ju närmare han kom, märkte han, att ansigtet liksom skiftade uttryck. Det såg vänligare ut, och en känsla af försonlighet bemäktigade sig den klättrande. »När jag kommer upp», tänkte han, »vill han vara min vän. Hvarför skulle jag då vara hans fiende?» Men just som han svängde sig upp på kullens öfversta krön, kom den lille mannen emot honom och räckte honom sin hand, liksom för att lyckönska honom till att ha kommit upp. – Det är vackert af en så ung man, sade dvärgen. Och minnet af, hur den andre sett på honom, medan han klättrade, föll öfver honom, så att han såg rödt för sina ögon. Han tog den lille smilande mannen i kragen, lyfte honom högt upp i luften och slungade honom med stark hand utför branten, så att han studsade från klippa till klippa, och nedfarten betecknades af en lång, blodröd strimma, hvilken var bred som en flod.