Solen var närapå mitt över stan, när jag kom ut, så daggen gått av. Det är fan så mycket gråsparvar i Stockholm så där dags. Men efterhand kände jag mig bättre och skulle vända om in till de andra – gick några steg åt verandan –– så kom det för mig, att jag skulle se på platsen, där de rök ihop. Jag tänkte, att något riktigt djävligt flugit i kroppen på doktor Stjärna, då han slog en gammal vän, som han gästat i sommar. Som jag nu gick där och funderade, fick jag se nånting ligga på marken, nånting blankt, som solen speglade sig i, och då jag böjde mig ner, fastnade den här leksaken mellan fingrarna.» Han höll upp en revolver framför de andra. »Så leksak var den ju inte heller, som jag trodde, fortfor Vinter skarpare, det märkte jag snart, ty det var fyra orörda patroner i den, och den femte har ett klickmärke på knallhatten – så nu förstod jag sammanhanget.» »Det var rent för –– » började Ståhlhand och tittade stint på revolvern. Men Vinter fortfor: »Se där, ser herrarna, va som står på den?» Det var tyst ett par tre sekunder, tills Glada mumlade mellan sammanbitna tänder: »Fint va? ’Till löjtnant Raoul Rehnström av tillgivna kamrater’. Jojo!» Nu tog Besman ett långt hopp för att komma närmre utgången, mumlande för sig själv: »Här luktar snusk, tamfan!» Han rynkade fnysande på näsan, men vart så varse automobilen, som ännu stod kvar, och drog sig därför baklänges några steg. Magnus stödde Marika, som steg upp och sjönk tillbaka mot dynorna. »Jag gör Raoul min ursäkt i morgondagens tidning, och så ––» »Nej, nej!» snyftade Marika. »Jag är beredd att ge allt», sade Magnus lågt, men eftertryckligt. Hon såg på honom, och det flög en stråle av sol över hennes uppåtvända, vita ansikte. »Ni är den ende», viskade hon och drog honom ovetande upp till sig. »Utan er skulle mörkret ligga tungt över mitt liv.» Så rusade de bort genom gator och gränder på timslånga omvägar, innan de stannade framför porten till Besmans redaktionslokal.