Doktor Borg stod ett ögonblick som paralyserad med blicken oafbrutet fästad vid Elsa, hvilken med nervös ifver skyndade att samla ihop pärlorna, biträdd därvid af de andra flickorna, löste därefter varligt den del af halsbandet, som ännu hängde fast vid hans urkedja, och gick fram under taklampan för att taga det i närmare skärskådande. Hvad han såg i denna stackars sönderbrutna länk, visste ingen, men hans läppar drogos till ett melankoliskt leende, och en fuktig glans beslöjade hans mörka ögon. » Vill ni lämna mig äfven den andra delen af pärlbandet, fröken E l s a? Min klockkedja var orsak till missödet, och jag håller nu på min rätt att låta sätta det i godt stånd igen. Kanske är det till pä köpet något dyrbart minne för er? » » Ack nej, icke för mig! Det vill säga — det är inte mitt. Min syster rår om det, och jag hade lofvat att vara mycket aktsam om det. » 1893 » Säg henne, att jag är mycket ledsen öfver hvad som händt, men att hon snart skall ha det felfritt i sina händer igen. Om en dag eller två. » När Elsa efter supén skulle taga reda på sina handskar, fann hon till ytterligare bedröfvelse, att de kommit i alltför nära beröring med fatet till blomkrukan och voro genomdränkta af vatten. Med tungt hjärta anträdde hon därför hemvägen. Utan halsbandet och med genomdränkta handskar. Hvad skulle Margit säga om allt detta! Men doktor Borg stannade en stund längre än de andra och hade därunder ett förtroligt samtal med justitierådinnan, från hvilket han kom tillbaka med mycket upprördt utseende. * Margit hade svårt att dölja sin ledsnad, när hon fick veta, hur illa det gått med halsbandet, men då hon såg, hur bedröfvad Elsa var däröfver, gjorde hon henne ej några vidare frå- gor eller förebråelser.