Men hvad är det? Vår egen kusk, som är uppe och svänger sig. Hans hållning är oklanderlig, der ligger en viss medvetenhet i hans min. Det är icke det blinda hängifvandet åt nöjet, det är redan en viss reserv, en gryende sjelfkritik. Kulturen smittar. Och se – der ha vi den fullt utbildad! En svensk student, som dansar med sin lilla syster. Han ler under dansen med en ironisk min, som skall säga, att han dansar för hennes skull, icke för sin egen, att han hyser ett sublimt förakt för det hela. Han glömmer icke ett ögonblick, att han har åskådare. För honom är det icke heller något nöje. Men nu blir det för brokigt, och man tröttnar äfven på det. Vi stufvade således in oss i vår beqväma vagn och rullade derifrån, bort från Ramlösas gamla träd, mot sundet, som blinkade framför oss, och mot den vänliga lilla staden på dess strand. Det är tyst här ute på heden, och icke ett ljud når ert öra – jo, der borta på vägen bullret af en skraltig vagn, men den aflägsnar sig allt mer, och nu är det åter stilla. Icke alla förstå att uppfatta skönheten hos ett landskap sådant som detta, icke alla veta att njuta af denna naturens storslagna hvila. Och dock är den så öfverväldigande stämningsfull. Den, som en gång med öppna ögon och vaket sinne sett ett sådant hedlandskap, som man kan finna dem i norra Skånes skogsbygder, han förstår att man kan älska en dylik karg natur. Men så måste man också ha sett det, icke som en resande, den der endast längtar efter målet och i förbifarten kastar en blick på omgifningarna, icke heller i sällskap, förande med sig konvenansens stela former och meningslösa pladder, utan ensam som heden och fri som den. Helst en sensommardag, när ljungen skiftar från djupaste brunt till sammetslik grönska. Enen växer i frodiga knippor mellan mossgråa stenar och lingonriset breder sig ut med rodnande bär. Man kastar sig i det korta gräset på någon backsluttning, öfverskuggad af ett par vilsekomna björkar, och blickar ut öfver nejden!