- Ha ni så mycket sol i stan som strömmar in här till oss? När man bygger själv, lagar man naturligtvis först och främst att sovoch dagligrum få sol. När solen gått ner tar stjärnorna vid. De spridda elektriska gatlyktorna härute har ingen makt över dem. Med oförminskad strålande trollmakt locka de oss ut kväll efter kväll att stirra in i oändligheten, som kommer oss så nära. Och se nu därute! Titta ett sånt myller av småbarn i solskenet. Se, hur de tulta mitt på vår bygata, leka, gräva och smeta ner sig, obekymrade av klä- der och sköterskor. Vår bygata är deras värld och världen är stor och skön, den bästa och vänligaste av världar. Ett återsken av härligheten faller över föräldrarna. När vi flyttade dit ut var det ännu sommar och man var inte så noga med dörrarna. Då gick knappt en dag utan att några av dessa minsta kom intraskande. Eller en stor främmande hund stod plötsligt mitt i vardagsrummet och stirrade undrande på mig: " är du en av de våra? ” Men den som upptog mig i bygatans frimureri var en liten behändig dam på fyra år, som fattade min obekanta hand med sin lilla och smetiga och med stilla och klockklar röst sade: " Skall tanten gå in nu? Då går jag med tanten. Och Pelle vill också gå med. " Och så gingo de två små med mig ur rum i rum och den lilla klockrösten läste över allt välsignelsen ” så fint tanten har! " Efter det har varken fursteslott eller lyxvåningar någon chans mot min lilla förstadsvilla - för den ligger rätt i idyllen, alla veka hjärtans hem. En stamning, en atmosfär, kanske en chimär är det vi sökt och lyckliga tro oss ha funnit. Vi vill inte tillbaka till staden, den stora, kalla, bullriga och inte till det centrala stenhuset med sina alla främmande familjer, som man passerar som skuggestalter i trappan, hör tala men ingenting känner för. Också här ute har nu hösten farit fram, skövlat trädgårdarna och drivit in de små människoplantorna. Men var solglimt lockar ut dem igen. Och så en dag - snön har kommit! Hör ett sånt kvitter! Se sådana röda ivriga ansikten! Var minut är dyrbar, för det är en lust att leva. Till slut blir man övertygad. Fru Råstiger.