Förekomst av hemorrojder, prolaps, bäckenbotteninsufficiens etc kan bedömas med » kryststolsundersökning » (Figur 2). Fettreducerad kost är av avgörande betydelse hos patienter som genomgått distal tunntarmsresektion genom att minska gallsaltsoch / eller fettsyrainducerad diarré. Rektalpalpation ger en grov uppskattning om sfinktermuskulaturens funktion. Som regel är vilotryck och knipförmåga reducerade hos alla patienter med analinkontinens oavsett etiologi. Ett flertal kommersiellt tillgängliga apparater för sådant bruk finns sedan några år på marknaden. Analinkontinens ingår ofta som ett delsymtom i andra sjukdomar och framhävs därför sällan som ett enskilt större problem. Det kan dock i praktiken vara svårt att få patienter att acceptera sådana åtgärder, speciellt äldre patienter. Inkontinens kan vara ett av många delsymtom i detta » bäckenbottensyndrom » där kronisk övertänjning av nn pudendi, av någon av ovan nämnda orsaker, resulterat i irreversibel skada på bäckenbotten. Den enklare bygger på att patienten får visuell eller annan återkoppling på externsfinkterkraft, dvs kniptryck i analkanalen. Grad och frekvens av inkontinensepisoder skall dokumenteras, liksom huruvida dålig kontroll av slutmuskeln eller bristande sensibilitet eller en kombination av bådadera föreligger. Fecesinkontinens har då påvisats hos 10-30 procent av patienterna och hos dem med senil demens i 25-50 procent av fallen. Vid den andra tekniken, där både analtryck och rektalvolym registreras, anmodas patienten i ständiga övningar signalera så snart han / hon uppfattar rektal fyllnad genom att momentant knipa med slutmuskeln. Sfinkteranatomin kan också studeras med endoanalt ultraljud, vilket också ger en uppfattning om muskelkvalitet. Det tycks dock hos de flesta kvinnor vara ett övergående fenomen, men hos multipara och efter långdragna förlossningar, särskilt sådana där sugklocka eller andra åtgärder har vidtagits, kan nervskadan vara irreversibel, långsamt progrediera och senare i livet leda till inkontinens. Engelska studier har påvisat en prevalens på ca 0,5 procent i populationen, bland kvinnor över 65 år ca 1,5 procent.