hennes strupe ihop sig i srnartn, med stolthet borde hon slita sin kropp i stycken för att kasta dein framför fötterna på honom, som slungade emot henne den förebråelsen: jag föder dig. En smärtsam kiiiisla af förnedring vaknacle ' inom lleniie och genomtriingde liennes hjiirta; händerna slöto sig kran~paktigt, och i hiifvudet brusade det förvirradt: han föder dig. Hela hennes viseii reser sig upp mot clen förnedrande förebraelsen och ur djupet af hennes af stormon piskade lcinslor höjer sig plötsligt den fasta föresatsen: föd dig sjiilf, arbeta! Ett n5got i henncs inw upprepar hanleende: arbeta, arbeta! Arbcta '. arbetar hon då icke från tidiga morgonen till sent ' pb natten utan rast och ro och utan utsikt till snar lättnad? Arbeta. hoil arbetar för lionoin och barnen, och hvem skall löna henne fös dett.g arbete?! Hennes make kastar till henne det för. hennes lif ouiidgangligt nödviindiga som en nadegåfva. Som om eii stel, oöfvcrstiglig klippa, uppstod. framför henne, stod hon utan svar på dessa frligor, niistan som förstenad. Hennes man, uppbragt öfver hennes tystnad, tog Atef till .orda: - Jag kunde med dessa penningar lefm l~uiigligt, om jag wre ensani? - RHr jag för att du icke iir ensani? - Ja! - brurnmacle mannen uppbragt, försvarande sitt plistbende. - Du slrall tiga! - ropade han vred.gad, och för att beltriifta sina ord springer han fram och tilldelar sin hustru ett slag i ansiktet. Hustrun var nästan som träffad af blixten och stod som förstenad. Med blixtens hastighet gick tanken pli hennes sju barn genom hennes hufvud, för hvilkas skul.1 hon hvarje ghng sett döden i ögonen och hvilkas lif hon köpt med sitt eget blod och med sina till sista droppen förbrukade krafter. Smädad. i barnens Asyii, förnedrad genom deras egen faders hand.