Avhandlingen hade ett meritvärde i karriären som klinisk läkare, t ex för överläkartjänst i landsorten. Läkarens möjligheter att forska ter sig successivt allt mer kringskurna. Patientnära forskning har inte samma status inom biomedicinsk forskning som tidigare. De flesta medicinska avhandlingar utförs idag av sådana som har annan utbildning än till läkare. Sedan kanske även dessa försvinner. Läkare som rekryteras till vårt universitetssjukhus idag säger ofta att de endast vill ägna sig åt sjukvårdsarbete. Dessutom hade institutionen gott om fasta laboratorieassistenttjänster för oss kliniker att utnyttja. Denna nedgång är dock ingenting som är unikt för Sverige utan en internationell trend [2]. Jag är pessimistisk när det gäller möjligheterna att kraftigt öka resurserna för den patientnära forskningen. Dessa bör dock börja sin forskarutbildning samtidigt som de börjar läkarutbildningen, dvs i 20-årsåldern när det oftast inte är aktuellt med familjebildning. Vetenskapsrådet utlyser varje år ett fåtal halvtidstjänster för patientnära forskare och strömånader för dem som går från preklinik till klinik. Tveksamt meritvärde I och med forskarutbildningsreformen och den numera hårt pressade kliniska vardagen har korthuset rasat samman, och den snabba försämringen har blivit så uppenbar. I vissa fall kan forskning bli ett rent hinder i karriären, åtminstone om tidsaspekten avses. Dagens situation ter sig helt annorlunda. Forskningen får inte räknas in (eller i bästa fall bara till liten del) i tiden för specialistutbildning. Allt färre som börjar läkarutbildningen vill ägna sig åt forskning. De som idag börjar läkarutbildningen är i mycket mindre utsträckning än tidigare intresserade av medicinsk forskning.