Det snöade alltjämt, och genom snön flackade det röda skenet från smedjan mot brandmuren midt öfver gården, och smedens slägga hamrade som vanligt utan rast. Blåsten hven i alla springor, och emellanåt skrällde det till i fönstret. Det var eget, att han aldrig kunde bli varm i afton ... Tomas letade fram en flaska madeira. Han hade den stående sedan den tiden Märta brukade komma till honom. Han tömde genast två glas efter hvarandra, och det värmde något. Ja, Märta ... Voro hennes tankar hos honom i kväll? Han satt och lekte med revolvern. En liten underlig pjes ... Var det alltså allvar, att han skulle dö just nu i kväll? Ja, han kunde icke se, att det återstod någon annan utväg. Han hade lefvat med förbundna ögon. Det var kanhända en dröm, allt hvad han hade upplefvat, en hemsk, förvirrad dröm, och skottet skulle väcka honom. Ja, det blef bäst så. Hvad gagnar att lefva länge, då vi dock så föga förbättras? Han förstod ingenting i sitt lif, nu då han tänkte tillbaka på det. Det var som då man drömmer: man går gata upp och gata ner, som om man hade något viktigt att uträtta, man går ut och in i främmande hus, man deltar i de löjligaste och meningslösaste uppträden, och man finner allting naturligt och i sin ordning och låter ingenting förvåna sig. Så vaknar man och söker erinra sig hvad man har drömt och söker efter någon betydelse i det, och då är det alltsammans en massa dumheter utan mening och sammanhang. Hvad han längtade efter att vakna, en gång för alla! Men om han blef lurad, om det kanske bara var tomrummet, som väntade honom, ett svart hål i jorden och ingenting annat? Eller om det skulle komma en efterräkning; om han kanske skulle ställas till ansvar, för att han hade drömt bort sitt lif med en så dum och dålig dröm ... Å, det sista var han icke rädd för. Han hade väl egentligen inte varit värre än de flesta andra, och han hade väl också gjort något godt. Ja, hade han?