Kanske för att han saknar sin häst. Under bordet ligger Tjabo och väntar otåligt på att vi ska tappa godbitar på golvet. Jag hoppas att ni har hunnit vila upp er ordentligt, säger hon. Jag har haft jättekul i dag. Ridning, säger jag snabbt. Det verkar rätt äckligt och jag fattar inte vad det ska vara bra för. vrålar mamma nerifrån efter några sekunder. Och därför sa hon nej till att vara ihop med honom. Till och med här ute i skogen lyckas Kajsa förstöra för oss. Hur ska jag annars kunna hjälpa dig? Nu har Staffan hunnit fram till oss. Eller ännu hellre, upplösas i intet och försvinna för gott. Han sa att problemet var att hon kände sig ensam och att det gjorde henne osäker. På det här vidriga stället bor jag, säger Jonathan. Samtidigt vandrar min blick ut genom fönstret. Du är ju proffs! Det vore väl synd, säger mamma muntert och pussar honom på näsan. Tänk på att du precis har varit sjuk. Tiden skenar och står stilla på samma gång. Vad snackar du om? De skilde sig alltså, din mamma och pappa? Om hon själv hade cyklat en halvmil i motvind skulle nog hon också vara varm och svettig. Teeessan! I stället halar hon upp sin mobil ur fickan och knappar ilsket in ett nummer. Jag är tacksam över att han inte försöker lirka in sin tunga i min mun, så som de alltid gör på film. Irriterat knycklar jag ihop pappret till en boll och hystar det mot papperskorgen borta vid sängen. Förvirrat ser jag mig omkring. Staffan måste verkligen ha hållit ögonen på oss. Ibland är du bara för pinsam. Jag är rädd så att jag mår illa, men kämpar för att inte vara den som viker undan med blicken först. Det hoppas jag verkligen att jag gör, säger han och skrattar. Men trots att benen värker och håret är klibbigt av svett under hjälmen är jag nöjd. Jag drar den snabbt till mig. undrar jag och försöker låta besviken. När han lyckats utplåna varje spår av Jonathans omsorgsfulla rykt ruskar han på sig och börjar belåtet beta. Jag står stum och vet inte vad jag ska säga. säger Jonathan. Det gör mig arg. Borta är kaxigheten och det självsäkra leendet, kvar finns bara en kille med ledsna ögon. Mamma släpper av mig på vändplanen framför sjukhusets huvudentré. Jag har överlevt.