Tisbe föreslår, att de skola mötas i närmaste skog en stund före dagningen, ty här hafva väggarne öron. Hon ger Pyramus en gullkedja som pant att hon skall komma och säger sig i sin tärnas kläder skola smyga sig igenom vakterna. De åtskiljas, sedan de öfverenskommit att mötas om en halftimma. — Sc. 3. Jarib uttalar inför Holfredh sin glädje öfver utgången af deras puts; men då han berättar, att Bonaventura och ej Pyramus blifvit dödad, yttrar Holfredh medlidande, hvarföre hon bestraffas af Jarib, som förebrår henne att hon sörjer, när det går illa. Holfredh ursäktar sig med att B. var en tapper karl, som drog många till helvete. Jarib berättar henne nu, hvar soldaterna gömt sig, och befaller henne säga detta för vaktmästaren, på det de må dödas och komma till helvete; han berättar vidare, att han lyssnat till Tisbes och Pyrami samtal, att de skola mötas i rosenlunden, att Tisbe skall komma först, att han skall förblända hennes ögon, så att hon skall tro honom vara ett lejon, springa och tappa sin slöja, och att Pyramus skall finna slöjan, tro henne död och döda sig sjelf. Sedan öfvergå de till sina enskilta affärer. Jarib ger Holfredh den utlofvade skatten, förvarad i ett horn, och bjuder henne upp till dans. På hennes uppmaning qväder Jarib till dansen följande visa: ”Käringen skulle till helfuetidh fara, Tij hon både redh och rände. När hon kom till helfuetidh fram, Der mötte hon en sijn frende, En liten diefvull, han satt och greet: Iagh wille den käringen komme eij hijt Tij hon ähr werre än fanin.”