Skön och leende visade sig skogslunden ofvan omkring; men en hemsk anblick var, att se den ena stora klippmassan så nära den andra, att en dat några få alnar finnas emellan, och likväl erfordras ett verkligt hjeltemod att hoppa öfver svalget. Till ombyte, och blott såsom undantag, kunde kanske något håll åkningen för sig gå litet annorlunda. vid Gud, nej! » «Ach – just så. han sitter i grottan der midt emot och i stort sällskap. » Hela sättet var annars så likt dotterns, att Oscar tyckte sig se sjelfva sin Amalia, fast i första upplagan. bedja henne tala vid hans stjufmor? således kan jag väl icke af skickeisen lämpligen få mig tillskyndad flere än en hustru, om någon. Allt sedan baron Migneul genom sitt andra gifte sett sig egare af en betydlig förmögenhet, hade det utgjort hans synnerliga ögonmärke att godtgöra de personer, som vid hans dödsfall ledo ekonomiska förluster. Men baron Migneul sjntes denna morgon Amalia helt förändrad, och till sin fördel. du vet icke hvad det betyder, att efter så många år se den, som man outsägligt älskar. » eller misstar jag mig? Han betänkte sig på ett annat. Han ville saken bestämdt icke; jag tvang honom, det vill säga, jag tvang honom så mycket, som en kan tvinga en annan. Det var en mathematisk förmiddag: med andra ord, Oscar borde infinna sig. Med en ännu vackrare åtbörd, än vid sjelfva farstudörren, bjöd han henne ånyo stiga förut. Stäm! Men då måste hon tillkännagifvas som en friherrinna Migneul. När man kom till det hörn, der den vackra Trädgårdsgatan till venster öppnar sitt perspektiv, stannade man litet och såg sig om. Hon sjöng till sina strängar: hon sjöng den vackra, gamla franska airen le Revenant, som numera ingen brukar; men förmodligen hade hon i sina dagar lärt sin musik hos någon mindre artist. Hvarföre stolt? Hon häftade sina ögon strängt, klart och genomträngande på Oscar, höjde ett finger och sade: «för Guds skull, jag ber – jag bönfaller – jag befaller: tyst! Han var nu icke Mylord längre, han vår Jockey.