I torsdags kväll kom morbror också in och satt med vid lampan, men han läste inte Nya Dagligt Allehanda, utan en bok, som var liten till formatet, men bra tjock. Jag satt just och undrade vad det kunde vara för en bok, som var så rolig, att morbror glömde bort tidningen, då han avbröt läsningen och tittade åt mitt håll. »Den här boken får du inte läsa,» sa han. »Kom ihåg det!» Ja, det lovade jag att jag skulle komma ihåg, och så blev det inte mer talat om den saken. Men i går morse, just som jag hade satt mig ner vid pianot i matsalen för att spela igenom min läxa, kom morbror och moster in dit. Och morbror var så i farten med att prata, att han rakt inte tänkte på mig, som satt där och knogade med Czernys etyder, utan han berättade för moster om hur en fransman, som hade velat mörda Ludvig den trettonde, hade blivit rådbråkad och torterad i hovets och hela folkets närvaro. Jag satt kvar och spelade, men jag kunde ju inte hjälpa, att jag hörde en del av det, som morbror berättade. Det mesta hörde jag förstås inte, och därför fick jag bra stor lust att få riktigt reda på hur allt hade tillgått. Men det värsta var, att jag kom underfund med att morbror hade läst alltsammans i den där boken, som jag inte skulle få röra. Och det skulle jag inte ha gjort, nej, det skulle jag verkligen inte ha gjort, om jag hade varit riktigt mig lik, för jag har nog många fel, men det, som jag har lovat, vill jag helst hålla.