Men mot honom och hans liv var den lille farisén i den stunden ej fullt rättvis. Vill man rätt döma A. O. Arnfelts betydelse så bör man jämföra honom med en annan »bergslagskung», som några decennier tidigare grundat sig ett liknande hertigdöme – Bergmästare Rygell på Hoby, kallad cyklopen på grund av sin enögdhet och hiskliga fulhet. Med A. O. hade Hobygubben tre egenskaper gemensamt: snikenhet, maktlystnad och hänsynslöshet – men därutöver föga eller intet. Hobyaren ville äga, samla, lägga mantal till mantal, gruva till gruva, hytta till hytta. Hans ägobegär var primitivt som ett barns. Varhelst han såg någon svag nog att plundras, röck han ifrån honom gård eller gruva. Frågan vad gagn han kunde ha av rovet, brydde honom föga. Gården eller bruket fick skötas som det skötts. Utveckling, förbättring – ej mer än nöden krävde. Fanns kapital eller kredit till övers, så fanns det ock någon bankruttmässig stackare, vars gods kunde underslås. Mantal till mantal! Så blev hans besittningar ej ett ordnat hertigdöme men väl ett skövlat land. Med A. O. annorlunda! Sniken, maktlysten, hänsynslös även han, ägde han därutöver värdefulla egenskaper. Först och främst en utsyn över konjunkturerna, avsättningsmöjligheter, de bästa inköpsvägarna – en utsyn som de små och stora patronerna var i sin stad ej ägde. Än mer – han var en tingens sanne älskare: han älskade jorden, skogen, gården, bruket men icke på Hobygubbens ruvande drakmaner. Han älskade dem som schackspelaren älskar sina pjäser – de voro hans hjärnas arbetsfält, de gåvo honom anledning och möjlighet att finna snillrika kombinationer, de tvingade honom om och om igen att genomtänka nya problem, framleta och framlocka nya möjligheter ur dött och levande. Han slog och slog hårt. Här och var led en man, hans hustru, hans barn och många med dem – men tingen ledo icke, bygden led icke, den frodades. Hobygubben var ett troll, A. O. en människa – fast stundom en omänsklig människa.