(Skämtsamt.) » Veni, vidi, vici. » på Signe). Som damerna vet, är mitt valspråk: SIGNE (stilla). Ska vi inte sätta oss? INGER. Tack, vi ska gå. ASTRID. Ja, för all del, låt inte oss störa — bonbonsidyllen. DOKTOR BÄVE (skrattande). Jaså, mina bevingade ord gå tillbaka som vissa hugg. Nå ja, det kan ingen hjälpa, men efter vi nu ä ' på bonbonsterritoriet med två af dess mest förtjusande representanter, — för Signe får nog i det fallet, som i så många andra liknande, stå hors concours —, skulle vi ej då göra oss en treflig stund. Sitt ned, mina damer! (placerar konfekt! (sätter sig bredvid stolar och ropar utåt konditoriet:) Vin och Signe). ASTRID (uppklarnande). Det här blef ju en impromptufest, tack vare doktorn. INGER. Ja, därför är doktorn också skyldig att hålla festtalet. DOKTORN. hand Skall bli mig ett nöje. (Vin och konfekt full af den senare och låter bitarna Mitt auditorium! (höjer vinglaset i andra komma in, Hans Bäve tar en smattrande falla mot tallriken). handen.) Det muntra smattret mot asietten, de vackra, fina konfektfärgerna, den koncentrerade sötman, allt detta så lockande för kvinnogommar, har också sitt behag för det andra könet, i synnerhet om man får skölja ner det med ett glas ädelt vin. Fröken Astrid, ni talade om bonbonsidyller, ett förträffligt namn på balsalarnas flirt, hvilken har lika litet gemensamt med den sunda, närande kärleken som konfekt med nyttig hvardagsföda. Och ändå tillåter jag mig nu — med Signes hand i min — säga ett tack till alla de societetens små sockerdockor, hvilka omedvetet visade mig vägen till en enkel, modig liten kvinna, till Signe: min fästmö. Jag vet ju, att både fröken Inger och fröken Astrid äro Signes vänner och gärna dricka vår skål, inte sant? (Alla klinga). Men ska vi nu inte smaka på sötsakerna?