En smula egenkär hade han alltid varit, den där gossen. Vacker och stursk var han i sin ungdom. Det hade retat mig mer än en gång. Men att nu se egenkärleken skina ur det pussiga, försupna ansiktet, det blef mig för svårt. Jag grät som en toka. Och han, som icke förstod, hvarför jag grät, började tala tröstande ord. Han sade, att han alltid älskat mig, alltid – Jag bad honom gå sin väg. Och när han räckte mig handen, sade jag: ’Tvätta er först, Vincenzo. Ni är så smutsig.’ Hå hå, ja ja. En vecka stannade jag. Och på den veckan hann jag ställa till mycket ondt. Någon elak afsikt hade jag icke. Jag hade icke någon afsikt alls. Men från första stund jag såg honom, blef jag brännande elak i mitt hjärta. Förr i tiden hade jag hatat honom, därför att han ringaktade mig. Som en fluga hade jag fastnat i hans nät. Fri blef jag, men trådarna klibbade fast vid mina vingar. Jo du, min unge, man flaxar och man flyger, men slitna trådar klibba vid vingarna. – Det är illa beställt för oss människor, att vi icke kunna glömma vissa saker. Det är därför man blir så elak. Om man bara kunde glömma. Och jag skulle ändå – å, jag skulle gärna förlåta mig själf! Du min gud, hvad betydde väl hans lif, en utlefvad, försupen stackare! Om jag bara sluppe ifrån den där bleka lilla kvinnan. Hon tassade ikring mig, tiggde med ögonen som en strykrädd hund. Hon tyckte naturligtvis om honom, älskade sin kära krögarefar. Jo jo, min unge, man får lida för sin dåliga smak. Det är säkert. För resten slog han henne. Jag vämjdes vid honom. Det kväljer mig, när jag tänker på det unkna nästet, smutsigt af alla vägfarandes orenlighet, fullt med ohyra. Hotel Sol! Herr värden på hotel Sol, som hade döda råttor i golffyllningen. Hör nu på, hur jag gjorde. Jag skall inte förtala mig själf. Inte ett enda ord sade jag, som jag ej kan stå för. Jag var vänlig, ingenting mer. Och för resten skrattade jag hela dagarna. Jag har väl under hela mitt lif icke skrattat så mycket som den veckan.