Hon var blygsam af naturen, hennes stora lycka gjorde henne ännu blygsammare, men bjöd henne på samma gång att för Daniels skull forska efter anledningen till, att man ej var vänligt stämd mot henne. Att fråga Daniel kunde aldrig falla henne in — just han, som var så god. fick ingenting veta. Men han visste mycket mera än Alfa anade. Att tala med henne, som var så finkänslig, kunde emellertid ej falla honom in, ty Otti hon ingenting märkt, så skulle hon ingenting få veta, och han gjorde ej minsta hänsyftning på de stötestenar, hvilka han hoppades kunna omärkligt skjuta åt sidan. En dag öfverraskade han Alfa, när hön framför salongsspegeln gjorde en missnöjd grimas åt sitt eget pikanta lilla ansikte, men när hon ej märkte hans närvaro, drog han sig undan utan att hafva blifvit sedd. Samma eftermiddag sutto de tillsammans på en af de gröna trädgårdssofforna, Alfa vid sin brodérbåge och Daniel med ett digert tekniskt arbete framför sig. Boken tycktes emellertid ej väcka hans intresse, ty öfver densamma såg han ständigt bort mot Alfa. " Hvad tänker du på? " frågade hon slutligen. " På dig. " " Hvad tänker du om mig? " frågade hon med ifver och nyfikenhet. — 319 — I stället för svar gick han ned för trappan, som förde till trädgården, och afskar på en buske en ros — troligen den sista för året — som låtit locka sig fram af den varma höstsolen. Han kom strax tillbaka igen och stack rosen in i några ostyriga slingor af Alfas burriga hår. Där tog den sig bra ut, och Daniel log ett gillande leende. Alfa satt stilla och eftertänksam. Hon visste ju ej af, att Daniel sett henne framför spegeln, och förstod därför ej, att hans lilla uppmärksamhet var förestafvad af hans varma önskan, att hon i allt, som gällde förhållandet mellan dem båda, skulle känna sig som drottning. Nu tolkade hon hans handling som ett utslag af hans sträfvan att ur allt söka få ut det största möjliga mått af skönhet, äfven när det såsom nu endast var frågan om det rent yttre, det som Daniel brukade kalla ögonfröjd.