Och innan jag ens hunnit lemna inpass åt den förundran öfver mig sjelf, hvilken sitter på lur någonstans i mig och storögd pockar på att få komma in och se hvad jag bedrifver för dumheter, — finner jag mig spatsera efter den främmande kvinnan in i huset. Vi passera en rymlig förstuga, stor som ett vanligt rum. Hon går vidare före mig uppför en trappa och öppnar en dörr; och jag skrider in genom en hel file af rum samt stannar till sist i en dublett med gamla möbler af snidadt trä och en stor ugn af grön kakel, som sträcker sig tvärs igenom väggen, samt mycket djupa fönsternischer, bakom hvilka de fjerran snöbergen taga sig ut som en fondmålning. «Detta vore ju passande,» menar jag. «Som ni vill,» svarar hon, och ler. «Ja, då tar jag väl dem!» Vi stå begge en stund och säga ingenting. «Och när tänkte ni flytta in?» frågar hon med det der kastet på hufvudet. «Med samma, helst,» genmäler jag, högst förundrad öfver mig sjelf. «Så så, strax,» svarar hon, också förvånad, och ser visst på mig. «Ja, ni kan välja fullkomligt efter behag,» tillägger hon med en stor gest utåt hela rumfilen och ler, medan hela ansigtet spelar. Och utpå eftermiddagen klifves det alltså i procession igen uppför backen, — före en karl och en piga från värdshuset med mina saker samt efteråt jag sjelf, med rockkragen uppslagen, händerna nedstuckna i rockfickorna, käppen under armen, i de uppvikta byxorna och mina japanesiskt spetsiga skor. Min värdinna står igen i dörren och tar emot mig, men denna gång omgifven af sina pojkar och flickor. Sakerna bäras opp i mina rum, alla gå ut, jag blir ensam och ger mig långsamt till att packa ut och inrätta mig.