Här var Parjala, den höga sandåsen med ett tjockt lager av barr över, myrornas paradis. Ha, ha! sade han för sig själv. Tänk att jag vet vad dom heter på latin, så lärd jag är, men så trött i benen! Så kort jag levat men så trött på livet. Jag måste stanna här, ty den late skall se på myrorna. Det var verkligen myrornas paradis. Något sådant ställe hade han ej sett mer på hela finnmarken, stack vid stack, ända till ett par meter höga somliga. Hela åsen myllrade av dem, de kommo i långa mörkbruna tåg, som möttes åt, de stannade och talade till varandra, de hjälptes åt med de tyngsta barren. Somliga släpade bort lik ur vägen, och somliga gingo ut på grässtrån nere i pölen vid åsens fot för att trilla i och drunkna. När han höll sin hand över någon stack for ett duggregn av giftig syra upp kring handen, och de stodo alla på ända och gapade efter att få bita inkränktarens vita näve. — God dag på er, sade han, ni avkomlingar av det bruna ettriga folket som jag slogs med vid sju år och barfotad. De gamla liken av de gamla ha ni väl släpat eller byggt hus av, och ni har aldrig tid att ha någon själ. Och han gick vidare, kom till en rågång, gick över ett fall där en bäck porlade, drack vatten som om han haft feber, liggande med huvudet före nere i diket. Här var gärdesgården till utskogarna. En bra bit kvar.