»Se, jag hade tänkt, kära fru Ekenstedt», började fru Sundler med mycket mjuk röst, »att vi två skulle bli riktigt goda vänner. Det har jag glatt mig åt. Jag är rädd för att fru Ekenstedt tror, att jag tycker mig stå högre i världens ögon än fru Ekenstedt. Men det är ett misstag. Mina föräldrar var mycket fattiga. Mamma fick gå och släpa från morgon till kväll, och vad mig själv beträffar, så skulle jag ha varit tvungen att gå ut som simpel piga, om inte baron Löwensköld på Hedeby hade kostat på mig litet lärdom, så att jag kunde bli guvernant. Mamma hade varit anställd hos hans föräldrar i femton år, och en gång hade hon gjort honom själv en stor tjänst, som han ville återgälda. Och Karl-Artur är ju systerson till honom, som hjälpte mig. Min mamma sade alltid, att jag skulle försöka tjäna och bistå Löwensköldarna, varhelst jag råkade dem, och Karl-Artur och hans hustru är ett för mig.» »Sju och tjuge, åtta och tjuge, nie och tjuge, tretti!» mumlade Anna Svärd för sig själv. Men då hon hade kommit så långt, gjorde hon ett uppehåll i mätningen för att rikta en anmärkning till fru Sundler. »Om det vor’ sant, att du håller oss för ett, skulle du fäll ha bjudi mej på middag, när som du bjöd honom.» Fru Sundler vände ögonen mot taket, liksom hade det funnits någon där uppe, som kunde vittna om hur god och from hon var. »Fru Ekenstedt är för svår», sade hon i skämtsamt jämmerlig ton. »Fru Ekenstedt vill tyda allting till det värsta. Men jag försäkrar fru Ekenstedt, att detta inte var någon ovänlighet, fastän det kanske kunde se så ut. Det är ju lördag i dag, ser fru Ekenstedt, och vi har vanlig lördagsmat: stuvade morötter och sill och ölsupa. Och med KarlArtur var det inte så noga. Han går ut och in hos oss, som han behagar. Men första gången jag såg fru Ekenstedt i mitt hem, kunde jag väl inte bjuda på sådan simpel kost.» Hon såg oroligt bönfallande ut, och Anna Svärd tänkte, att hon var hal som en orm. Hon slingrade sig undan, hur fast man än försökte att fatta om henne.