Han försökte äfven med Gerda här, men vi kände honom! Nu kan du vara viss om, att han ej kommer hit. – Men, mor, detta går aldrig bra. Hvarför kommer du ej, Helge, ättling ifrån forntidsviking? Säkert blir du lyckligare med någon annan. – Ja, visst skall jag tala ut. – Genom ödets underbara skickelser har den bekantskapen öfvergått till en lika sann som djup och innerlig kärlek. I glödande färger skildrade han åter sin outsläckliga kärlek till sin Hildur och sade sig vid första möjliga tillfälle ämna fara till Marstrand. Detta var hela svaret. Gerda ilade efter och lyckades få tag i den förtviffade och så hindra det sjålfmord, hon i sin sinnesförvirring tänkta utföra. Jag såg hans bild; den var ren. Bakom holmarna och skären strålar uti vårsolsglansen klart den nyförgylda toppen på en farkost. Jag har hört, att löjtnanten traktar efter Helges lif. – Han läste nu upp breflappen, och då svimmade åter Hildur. – Men hvarför har mor icke sagt detta förr? Hvarje dag tiggde de längtande flickorna efter någon, som kunde ledsaga dem till fots öfver isen till Göteborg. Han rodnade, men glömde dock icke att artigt hälsa. Min far är ock emot vår förbindelse, och man bör ju lyda sin far. Jag förlåter dig och mor. Lärkan sjunger, som tillförne, glad sin sång i blåa rymden. Nu lefde han upp på nytt. Försiktighet måste dock iakttagas, ty här och hvar simmade ännu stora isflak omkring. – Synd! Nu går det, sedan frågan sattes i nyckelhålet. De hade lock ej hunnit mer än ett helt litet stycke, då isen med ett väldigt brak brast framför dem och bildade en oöfverstiglig ränna. – Jag!! Nu skulle jag åter kunna se lifvet gladt an, om jag bara kunde glömma Hildur. Helges “ Örn “ på vågen gungar, stäfvar mot S:t Eriksklippan, där hans väna Hildur blickar längtande utöfver fjärden. Änkans hem besöktes ju ock ofta af den vackra Hildur och det var här hon lärda känna Helge. – Bör det vara sådant?