»Så ske din vilje, o Herre!» tyckte Emanuel och krönte så rentjufven Zakris med den klenod han själf utvalt hade. Samma gyckelspel upprepades hela raden utför och det gick bra. För den yttersta höll Emanuel fram den sista kåpan och sade: »För dig, Herre, är allenast denna krona med röda ädelstenar kvar, ty de öfriga med blå ädelstenar hafva de andra utsett. Säg, vill du mottaga henne?» Hågen för den senare färgen hade varit afgjord bland de krönte och den siste svarade misslynt: »Då du ingen annan har, så får jag väl taga henne.» »Dig skall i stället beskäras den kostligaste af de gyllene kedarne och armbanden,» tröstade Emanuel och hade nu krönt den siste. Här förnummo ändtligen de blinde ett sakta uppväxande sorl. Där hördes knot och fägnad i stridigaste blandning. Hvilka kunde knota, om icke de otrogne? Hvilka fägnades, om ej de trogne? Denna gissning tycktes vara riktig, ty Emanuel ropade till massan: »Ve eder, otrogne, för detta knorrande! Men I, som trogne ären, fröjdens ännu mer åt denna härlighet!» De krönte hörde förnyad fröjdelåt, hvari knotet nästan dränktes. Här fanns ju ingen orsak att sitta med hjärtat i halsgropen. Emanuel tillsade lugnt sina tjänare att hafva fram de sju härliga mantlarne äfvensom gyllene spiror och äpplen. Förrättningen gick orubbad sin jämna gång. Och hvad stunden led sutto de sju i allmans åsyn under sina löjliga näfverkåpor med en rofva i ena handen, ett gammalt bestman i den andra och inburade i gamla, hoplappade hästtäcken, sammanhäktade öfver halsen. Så kommo de sju gyllene armbanden och kedarne, som låstes om handlederna på både mästare och lärjungar »med de sju gyllene nycklarna». Visst var där ett ändlöst skrammel, men under växande glädjesorl och aftagande knot, så att allt hördes gå sin goda och gilla gång likväl.