Inne i stugan voro ljusen tända, men då Reor kom ut, möttes han ej av natt utan av ljus vårkväll. Han skyndade upp mot skogen, flyende för sin vrede, som var så stark, att den ville se blod och vandra fram över högar av lik. Det hände honom, att han snavade mot en trädrot, och hans vrede vände sig mot trädet, så att han omfattade den manstjocka stammen och riste den. Han drog fram som en förödande galning, trampade i myrstackar och slet av ungträd deras nykomna blad. Då såg han en kvinna, som stapplade fram mellan träden, och han bävade, troende, att förståndet nu sveke honom, ty synen av en lidande, som sålunda släpade sig fram från träd till träd, var just vad han haft i ögonen, alltsedan han hört moderns bekännelse. Han förstod, att hon, oaktat sin skadade fot och sin plågade kropp, måste vandra djupt, djupt in i skogen för att få kämpa med smärtan i ro. Han ropade hennes namn, och han såg hur hon försökte påskynda färden, men hon förmådde ej och stannade, stödjande sig mot en trädstam. Han gick alldeles inpå henne och såg henne in i ögonen. ”Hava de slagit dig?” sade han. Hon rörde läpparna till ett ja. Då sjönk han med en dov klagan ned till hennes fötter. Han drog till sig hennes kjortelfåll och kysste den. Och han grät. Hon satte sig då vid trädets rot och drog upp hans huvud mot sina knän. ”Gråt ej”, sade hon. ”Gråt ej! Du vet, att detta är sista gången. Jag stjäl ej mer.” Och hon brast i ett kort skratt. Men honom syntes, att där vid hennes fötter kunde han gråta dygnet om, gråta bort vreden mot moder och broder och all den spänning, vari han gått hela den tunga vintern, och all kärlek till fädernas gård och all smärta, som hon, hans älskade, gömde i sin själ. – Då hans tårar avtogo, började han smeka och kyssa hennes händer. Och hon lät det ske. ”Det är bittrast för mig, att det skedde genom min mor”, sade han. ”Ja”, sade hon, ”detta har ock gjort det smärtsammare för mig.”