När jag följande dag träffade Sally, var molnet på hennes täcka panna skingradt, och hennes anlete strålade af klaraste solljus. Med ett leende, som kom hennes små hvita tänder att glimma fram mellan ett par purpurröda läppar lade hon i min en liten hand, fast och stark, men ändå varm och mjuk. – Doktor – så lydde hennes hälsning – tänk, – att John varit vid kvarnen. Han kom tidigt i morse och gjorde sig ärende med att fråga, om far hade hemma några glasrutor – han hade, påstod han, slagit sönder ett par fönster i orangeriet. Naturligtvis visste han, att far icke har glasrutor på lager, men det var för att träffa mig, som han kom. »Miss Sally» – han begagnade ordet miss, sir, han är alltid så hyfsad – »Miss Sally», sade han, vet ni, hvarom man pratar öfverallt? – Hvad då? Jag vet ingenting, svarade jag. – Jo, man påstår, att den där rödhåriga herrn från herrgården slår täta lofvar kring kvarnen. – Ah, gör han det? Hvad vill han där? Metar han sill i dammen eller ärnar han studera vattenhjulets mekanism? – Åh, ni vet nog, hvad han vill. Han slår för er, det är i hvar mans mun. – Folk pratar så mycket skräp – sade jag. – Det är icke skräp, det är sant, jag vet det. – Hur vet ni det? – Jag såg honom i går kväll bära mjölkbyttan åt er, Sally, och han såg så förtjust ut. – Jag kunde knappt bärga mig för skratt, ty jag var så glad först och främst vid tanken, att John verkligen börjat bli svartsjuk, och sedan vid minnet af er uppsyn, när ni bar byttan – ni var allt bra förtjust då, sir? – Men jag måste förstås hålla mig stram.