Den mörke gentlemannen bugade sig och pekade frågande på den tomma stolen bredvid henne. Fick han taga plats? Åhå, lille svartingen, tänkte Brenner, nu ska du få se på postmästar Brenners Lotta! Hon reste sig kvickt, stack blygt ett finger i mun, satte fot bak fot och neg. Denna invecklade ceremoni, som är okänd både för egypter och badianer, verkade förbryllande och otillfredsställande. Hade skämtets offer varnats? Den svarte satte sig på stolskanten, han sa: Jag är mr Beausoleil, den store Beausoleil. Jag är hedersledamot av La Société internationale des artists comiques. Är ni det? Hon svarade rappt: Jag är lilla Brenner. Jag är hedersledamot av La Société anonyme des jeunes filles drolatiques. Var är er lilla vita partner? Han tog upp näsduken och torkade ögonen. Han sa: Jag är så ledsen. Min vita duva är borta. Någon har tagit henne ifrån mig. Och er partner? Hon svarade: Han är också borta. Någon har tagit honom ifrån mig. Åter torkade den svarte skälmen sina ögon, han sa: Det är bittert att vara ensam, det är mycket bittert när man ska dansa. Han fällde näsduken och visade sina trista, ödmjuka ögon. Hon log svagt och i det leendet fanns intet gyckel. Hon tänkte: Besynnerligt, svartingen, här sitter du och jag och gyckla. Varför du är sorgsen vet inte jag och får aldrig veta. Inte heller skulle det tjäna någonting till. Jag vet att du är sorgsen som jag och här sitta vi båda och gyckla. Rätt så, kära svarting, så är det och så bör det vara. Hon lyfte sin trubbiga hand med de knubbiga fingrarna spretande som en dockas. Hon strök honom smeksamt över den bronsfärgade kinden. Den halvt ofrivilliga smekningen skulle senare få en viss betydelse. För ögonblicket blev den en signal, som släppte lös skrattet och jublet. Badianerna voro ovissa om dess betydelse. Hade hon smekt honom eller givit en örfil? Småbadianerna tjöto sitt lystringsrop: Haau, haau, loooopperrrra koooom ...