Så fyllde han påsen, bar ut den i kärran, tog ut hästen, som var vresig af hunger, satte för och kom in. Han gick alldeles inpå den bortkomna människan och ropade Mates i örat: »Stå inte längre här i grubblationer nu, kärefar! Allt är i ordning och förstpåsen i kärran.» »Hvad för slag?» lät Mates, som stungen och i skälfvande ton, likt en ålderdoms omage. »Hästen är ju för och mjölpåsen i kärran!» »Jaa, jaa!» lallade den andre som en yrvaken. Han skakade upp sig till tankenärvaro, såg sig omkring med rörliga ögon, fäste blicken än en gång på stenen, rörde läpparna ljudlöst ett tag och stammade i en skälfton, som han fåfängt bjöd till att stadga: »Som i öfvermorgon ... får jag hem ... det här då?» »Ja, bara kvarn så visst blir gående!» »Du sir nu att hon går!» Så sade med kvalfull ifver Mates och skred ut i natten, ödlig, böjd och grå. DET BLEF RÅD MED FADDRAR. Först sent mot midnatt kom kvarnköraren hem genom porten inom den fyrkantiga huslänga, som efter seden utgjorde hemmanets nödiga byggen inom gemensamt ytterlås. Det var mörkt i brygghuset, drängstugan och natthärbärget för de främmande hjonen. Endast i stugan hos mor i huset flämtade stickblosset ännu från murklykan. Mates satte in hästen, sköt kärran i lidret med ovan svårighet, tog påsen och låste med vredet. Hustrun hade visst hört honom, ty hon kom till mötes ut på bron. »Hvad i Herrans namn är det, att du blef så länge varandes?» lät hon dämpadt i mörkret. »Jo, kvarn är oss lös vorden nu!» kom svaret i gubblikt huttrande ton efter lång väntan från den frusne. I skrämseln för det främmande målföret ropade hon: »Är det inte du då?» Han gjorde våld på sig att återfå sin gamla stämma: »Hå, d’är ju jag!» lät han någorlunda igenkännlig ur mörkret.