– Jag har varnat dig! Allt som han vidrör inviger han åt elände och död. Men han är äfventyrarnas skyddspatron. Han har gjort äfventyret till ståndaktighet och storhet. Också du, herre, är en äfventyrare, och jag själf är den värste äfventyraren af er alla. Därför vill jag vara foglig. Han sänkte handen och närmade sig med vanvördig förtrolighet. – Du, Ivan Stefanovitj! Har det aldrig förundrat dig, att jag lade mina stigar just till din port? – Du blef bortkörd från din biskopsstol för din otro och dina streck. – Närmast gällde det ett litet snatteri utan vidare betydelse. Det satt på ikonostasen ett par smaragder ... – som du ersatte med glasbitar och i all tysthet sålde bort för att kunna lefva litet bredare och mer värdigt en kyrkans tjänare. – Låt oss inte mer tala därom! Så hörde jag om Mazepa, den forne pagen vid Johan Kasimirs hof, hvilken i sin puderperuk så länge uppvaktade det vilseledande könet, att en svartsjuk äkta man slutligen band honom naken på hästryggen och jagade honom ut i ödemarkerna. Och där byggde han sig sitt äfventyrarevälde. Sankt Andreas skydde dig, Mazepa! Jag behöfde en liten herre, som skämdes att slå af ett godt hufvud och som i ro lät mig läsa mina greker och min Machiavelli och till hvilken jag kunde säga: Topp, min gubbe! Alltihop är en skugglek, äfven att du är herren och jag tjänaren. – Därför gick jag till dig. Men äfventyrarblodet tål inte att sitta. Och det ledsnar på ditt vattenblandade vin, ty du är en stor girigbuk, Mazepa, och efter du nu grubblar på en stor penningeaffär i muskötkulor, så följer jag dig. Och efter den svenske kungen ej längre hör på sina generaler och ej på de bönfallande brefven från sin farmor och sitt folk och efter den farligaste och omöjligaste vägen går hitåt, vill han mottaga ditt anbud om förbund. Med dig och dina kosacker vill han tåga mot din herre. Här äro papperen.