Undertecknad måste bekänna sig ha misslyckats i att genomtränga dunkelheten i de förmodligen djupsinniga ord, som uttalas af den modernt irrande och rotlösa själ, hvars yttre omhölje är den bleka damen, som i väntsalen en vinternatt möter sin ungdoms älskade, hvilken hon längesedan öfvergifvit. Klarast, minst förstucket och därför trovärdigast klingar författarinnans röst i den enkla slutberättelsen Piskslaget, samtalet mellan bondkvinnan och frälsningssoldaten, som vill offra allt, också sin egen, fordringslösa kärlek, för Guds ära och för att den kvinna han älskar skall vinnas för Gudslifvet. I berättelsen Riket har Gustava Svanström lyckats göra en verkligt realistisk studie öfver ett söndersplittradt hemlif. Här mer än i de andra skisserna ser hon objektivt utan att ta parti för den ena eller andra parten. Den ljusa natten, titelberättelsen, har ett tämligen banalt uppslag, men innehåller ett par goda karaktärsskisser. Berättelserna föreligga samtliga i dialogform. Språket, ofta mjukt och uttrycksfullt, hemfaller någon gång till förkonstling och effektsökeri. GERTRUD ALMQVIST. T) ef 6esegrade ödet Tlf §usfava Grefvinnan. Grefven, hennes son, bildhuggare. Tua, ung flicka. E n svensk herrgårdssal. Nyårsnatt, en stund före årsskiftet. U t e råder häftig snöstorm, som med långa och rullande dån snor rundt huset. T u a (smärt, mörkblond, har gläntat på draperiet till ett inre r u m): Ja, han sofver — han somnade öfver tidningarna. Tänk, att han ändå längtade hem — hem till oss. D e t är inte jag, som skall locka honom att stanna kvar — här, där han är satt till herre. O c h hvarför skulle han inte kunna arbeta, skapa här — men inte ensam. T u a: Jag tror, att han redan längtar bort. Grefvinnan (betraktar henne forskande): Tyckte du, att han föreföll orolig? (Småler och närmar sig fönstret.) Eller kanske, att det blott är den svenska luften, som förhäxat honom med sin eviga melankoli. (Lyssnar.)