Den visa drottningen fylldes av bävan, då hon såg, att detta träd hade blivit fört till konungens palats, och hon skyndade att berätta honom dess historia. Hon sade honom, att ängeln, som efter de första människornas bortdrivande vaktade paradiset, en gång hade låtit Adams son Set komma in i den härliga lustgården och vandra så långt in, att han hade fått skåda livets träd. Då Set åter måste avlägsna sig, hade ängeln givit honom i avskedsgåva trenne frön av det underbara trädet. Dessa frön hade Set nedsatt i jorden på Adams grav på berget Libanon, och tre stammar hade vuxit upp ur mullen samt bildat ett enda träd. Detta träd var det, som kung Hirams vedhuggare hade fällt åt Salomo, och där satt det nu intimrat i Libanonskogens hus. ”Men”, sade drottningen, ”på detta träd skall en gång en människa dö, och då detta skett, skall Jerusalem falla och alla Israels släkter skola varda förskingrade.” På det att en så ond spådom ej måtte gå i uppfyllelse, rådde hon kungen att förstöra trädet, och Salomo lät taga det ut ur väggen i sitt palats och befallde, att det skulle gömmas på bottnen av dammen Betesda. Djupt nere i denna damm vilade trädstammen under hundratals år. Medan den låg gömd där, blevo Salomos palats och tempel kullstörtade och både Israel och Juda bortförda i fångenskap. Innan den åter kom i dagen, var templet byggt på nytt och ombyggt igen, och Jerusalem hade för länge sedan mottagit de landsflyktige från Babylon. Men under kung Herodes regering tilldrog det sig, att några arbetare, som hade fått i uppdrag att rensa dammen Betesda, funno stocken djupt nedsjunken i dyn och kastade upp den på dammens brädd. Där kvarlåg den, tills en gång Pilati bödelsdrängar fingo syn på den och därav förfärdigade ett kors, på vilket dödsdömde förbrytare skulle avrättas.