Å andra sidan formar sig betraktaren till den bild sändaren har av honom eller henne. Jag-, häroch nusituationen ersätts med en jagförmig-själv-situation. Men det essentiella och kontextuella är inte varandra uteslutande. försvinner. Att på detta sätt jämställa bilder med signaler innebär att bilden semiotiskt sett starkt reduceras. Det innebär i sin tur att det sekundära tecknets innehåll blir gåtfullt och till en hemlighet i enlighet med det surrealistiska latensbegreppet. Blomkvist, M., ” Var i bilden finns Strömholm själv? ” i Expressen, 2 juni 1983. Marianne Thormälen, Jan-Gunnar Sjölin, LarsHåkan Svensson, Lund: Liber, 1980. Bataille, G., ” L´Esprit moderne et le jeu des transpositions ” i Documents 2, nr. Se också min diskussion av centripetalitet och centrifugalitet i Marner, A., ” Ryktet om måleriets död är inte överdrivet ” i Tidskriften 90-tal, nr. Döljandet är ett centralt tema i surrealistisk konst. Sontags resonemang om fotografiets fulhet och partikularitet är vidare jämförbart med Batailles synpunkter på det heterogena som en plats för allt det som homogeniteten stött bort. 2 Han diskuterar också Juan Mirò, som hänger sig åt ” den rena automatismen som målare ” .3 Breton föredrar de automatiska teckningarna och ser dem som upptagningar och dokument, i motsats till drömbilderna à la Giorgio de Chirico, som han ser som ” representation ” och som alltså är lögnaktiga och inte har den eftersträvansvärda direktheten.4 Tendensen förstärktes av den informella konsten som tillsammans med abstrakt expressionism bidrog till att surrealistisk bildkonst blev alltmer icke-föreställande, t.ex. Arshile Gorkys verk. Strömholm, C. Det referentiella rummet är alltså mer än det avbildade rummet; ett rum som man framsuggererar eller kan föreställa sig i fantasin. Eftersom fotografiet är taget frontalt så är lådan rektangulär och visar objektet i en prototypisk ortogonal vy. Ett helt nytt objekt aldrig skådat i livsvärlden kan uppkomma i en sådan retorik.