Detta är upprörande eftersom det finns många patienter som blivit helt symtomfria och åter andra som blivit nästan helt friska med olika behandlingsstrategier (se min artikel i Läkartidningen 49 / 99, sidorna 5497-9, avsnittet » Förslag till terapeutiska åtgärder ».) Detta motsäger dock ej vikten av att förebygga sjukdomen, genom att på olika sätt påverka makthavande i samhället och i arbetsorganisationerna att minska belastningen på den enskilda individen, och kanske särskilt kvinnorna, inom framför allt låginkomstyrkena, eftersom denna situation innebär stor belastning med mycket ringa inflytande, ofta under tidspress. , » Diagnosen är skapad som ett behov hos läkare och patient att ge namn ... »). Detta behöver dock ej i sig bero på att vi har ett nytt århundrade. När jag läser artikeln får jag en känsla av bristande respekt för den komplexa problematiken vid denna sjukdom, för diagnosen, för patienterna samt för forskare och kliniker som engagerat sig djupt för att hjälpa dessa patienter. Det finns dock väl fastslagna kriterier för de båda syndromen som skiljer dem åt. Tore Leonhardt försöker i detta nummer av Läkartidningen (sidorna 2618-24) beskriva sjukdomen fibromyalgi i ett historiskt perspektiv. Naturligtvis vore det därför bättre att sätta gränsen för antalet ömma punkter lägre, t ex vid fyra sådana punkter, så att dessa tillsammans med generaliserad smärta kunde bilda diagnos i ett tidigare sjukdomsstadium. Det finns mycket som talar för att båda dessa syndrom är en » ändpunkt » Jag delar ej författarens subjektiva uppfattning att diagnosen fibromyalgi skulle vara uttryck för ett behov hos både läkare och patienter. Därför är tidig identifiering av prodromalsymtom såsom bl a uttalad trötthet, smärtor i proximal muskulatur, ledsmärtor och nedstämdhet viktiga att känna igen för tidig behandling och snabbare tillfrisknande. Det anses legitimt att de registrerar och verbaliserar t ex smärtupplevelser »! Följande konkreta kommentarer till vissa avsnitt i artikeln bör dock omnämnas. Detta gäller framför allt diskussionerna kring personlig och samhällelig / psykosocial påfrestning, dess betydelse för utvecklandet av och den ökande incidensen av syndromet. På grund av denna mångfald av faktorer förefaller den för mig som ytlig och blir i vissa stycken osaklig (exempelvis då det gäller kriterierna och att få patienterna att » leva med sina kroniska besvär »).