– Sätta opp en skrivelse, du får skriva under på, där du förbinder däj att inte vidare ta’ mot sjukbesök, så ger jag den åt doktorn, så blir vi kvitt dom. Karigo hoppade upp och blev röd som koppar. – Du ska skriva i renaste helvete! Åcken vill dä där? Olle grinade fult. – Jag vill det. Annars blir du fast för kvacksalveri. Karigos ögon glimmade vasst, han slukade Olle med blicken för att läsa hans innersta tankar, men där var ej mycket att se i detta lugna, spotska ansikte med de nästan horngröna ögonen. Den gamla gumman kom i dörren och anmälde ett besök. En främmande röst talade därute, Vainos-Kari, tyckte Olle på målföret. Han ljusnade; nu blev här någonting att se och höra. Karigo makade glasögonen med de skarvade, illa lödda bågarna högre upp på näsan, harklade, skrapade med stövelklacken i golvet och såg grym ut. Han grep något föremål på bordet, (en utdragen tand, tycktes det) och låtsades syna det noga. Vid järnkaminen satt Olle fortfarande kvar med benen i kors och pipan i munnen. Han såg på Karigo, vars anletsdrag blivit stela, ansiktet blodlöst, med små krampaktiga ryckningar kring munnen. Olle såg spänt på detta ansikte – han ville se varenda skugga och linje i detta skäggstubbiga, stela, – garvade En medelålders, mörkhårig kvinna steg in i rummet, långsamt och med skygga steg, utan att Karigo ens nu såg upp. Olles ansikte spändes hårt, och han spratt till, när trollkarlen utan vidare började tala, hela tiden stirrande i en ärggrön mässingsskål med någon vätska i. – Du geck om när Lars Ols – över bäcken – dä ska du inte göra – för där ä’ dä ont ute å går om kvällarna. Olle tog hastigt pipan ur munnen, höjde axlarna och försökte titta i Karigos skål, och ett överraskat »åhå!» undslapp honom, men han fick en stingande blick av gubben och sjönk åter ihop till dödsblekt lugn.