Det sårade honom hemligt, att hon icke tycktes på minsta sätt rädd för honom, det gaf honom en obehaglig förnimmelse af underlägsenhet, och ärligt taladt förstod han icke fullt situationen. Så sköt den tanken upp, att Yankeeprästen varit i stånd att uppfatta henne bättre än han. Det gjorde hans svartsjuka vansinnig och blåste upp gnistor från en gammal eld, som ofta svedt honom. Hans hustru hade förr glidit honom ur händerna. Något, han aldrig kunde gripa hos henne, och som var det mest bedårande af allt, hade kommit honom att försmäkta, äfven då han ägde henne. Han såg i smyg bort till soffan. Hon låg ännu på golfvet med klädningen utåt mattan, armbågarna mot dynan och hufvudet i händerna. Så smidig och förtjusande som en flicka. Kring den smala, mjuka midjan smög ett svart sidenband — hvad hon varit ung och vacker, när hon talat ... Ansiktet skärt, genomdallradt af det där ... hvad det nu skulle kallas ... En barnunge kunde man tro, att hon var ... det var det som gjorde karlar galna ... Herre Gud hon var ju egentligen bara ett stort barn, fast hon lät så öfverklok ibland! Han rätade hastigt på sig. Detta gaf honom en viss öfverlägsenhet, som kändes angenäm. Och ju mer lif den tanken fick, ju större blef ångesten att mista henne. Hon var ett barn, som ej förstod sitt eget väl, och det var han, som skulle skydda henne från att gå vilse. Tankarna började arbeta hårdt. Han skulle slå den fördömda metodisten ur brädet, kosta hvad det kosta ville. Det lättade med ens i bröstet, och han fick ord att besvara hennes långa tal ... Själfva hans oro gjorde honom slug och försiktig. Han yttrade afmätt: — Det vill säga, du håller inte af honom, det är bara fantasier, det är mig du i grunden håller af, menar du? Jag vill du skall säga det tydligt. Matilda lyfte långsamt hufvudet. En så egen ton rummet hade — och så slapp hon kände sig efter den stora spänningen. Som om ingenting i själfva verket händt. — Erik, jag håller af dig — hon steg upp — men jag tror att ...