Kort sagdt – ett nästan paradisiskt oskyldigt och kärt syskonskap tycktes förena dessa unga människor. En höfvisk och förtrolig vänskap förljufvade deras samlefnad. Om man bortser från paret Battista –Violas öppet erkända och legitima kärleksförhållande, tedde sig det hela som en förtjusande, glad och vårluftsmättad vänskapsidyll. Och näppeligen kunde man ana arghet och list under denna lugna, behagliga yta. Men de funnos där. En afton hade ungdomarna deltagit i en dansfest på Arenan. Redan vid tolftiden önskade Linda återvända hem, hennes plikttrohet förbjöd henne att draga för stora växlar på morgondagens krafter. Men Mafalda och Viola stodo icke under samma hårda arbetslag. Och de hade förfärligt roligt. Linda bevektes, gaf dem tillåtelse att stanna ännu en timme. Själf tog hon Vincenzo under armen och lämnade Arenan. Linda var trött, upphettad, en smula yr i hufvudet. Vincenzo teg envist. Det var obehagligt. Linda började tala om hvitvaruaffären, om herr Morelli, om fru Morelli. Fru Morelli led af vattusot. Och nu hade den arma människan råkat ut för en charlatan, som behandlade hennes åkomma – med vatten. Kunde man tänka sig någonting galnare? Vincenzo hyste synbarligen föga intresse för den stackars fru Morelli. Men när de hade kommit upp på Trefaldighetsbron stannade han och började tala – vackert, poetiskt, lidelsefullt. Linda lyssnade med förvåning till dessa sköna tirader. ”Vincenzo,” sade hon, ”du skulle väl aldrig ta fel och tro, att jag är Mafalda? Kom nu, annars gäspar jag käken ur led.” Hon drog honom med sig genom de dåligt upplysta gatorna. Hon var sömnig och trött och bekymrade sig icke stort om sin följeslagare. Hon var ju också tämligen van vid att ha honom i släptåg. En högst naturlig tredelning hade så småningom gjort sig gällande inom de sex’ förbund: Battista–Viola, Mafalda–Luigi och Linda–Vincenzo. Vincenzo var den förståndigaste och den längste bland pojkarna. Han passade henne bäst. Men denna afton var han onekligen en smula besynnerlig.