Ostörd, som hon trodde sig, hvilande armbågarna emot knäet, knäppte hon, som det var hennes vana, ihop sina händer, böjde dem åt sidan, så att hennes kind hvilade emot dem, och försjönk för en stund i djupa tankar. Jag vet ej, men kan dock förutsätta en sådan möjlighet. Men icke i det själstillstånd, hvari jag nu befinner mig. – De äro upptagna alla tre. – Det finns många menniskor, hvarpå man aldrig bedrager sig. Kanske det blir bättre sedan! Nils såg länge och tankfullt efter henne. Ändtligen, då han åtta dagar på detta sätt släpat sig fram, kände Nils, att han måste skaffa sig litet luft, och han smög sig derför en bakväg ned till trädgårdssidan för att osedd af alla kunna företaga en lång promenad ned åt den del af ön, der hafsbränningar brusade och utgjorde lämpligt ackompanjemang till sorgsna, förtviflade hjertetankar. Ingeniör Nils Örnhielm drog sin stol närmare intill moderns och nystade upp garn af hennes nystan på ett enerverande lifligt sätt. Men – så har vår kärlek räckt oss genom hela lifvet med Man fick på läkarens uttryckliga tillsägelse ej störa henne. Denne, visserligen smickrad af denna benämning, drog upp ögonbrynen på ett litet öfverlägset sätt och uppmanade Nils att besöka honom å redaktionen, så ville han gifva de upplysningar han kunde. Du kan ju äfven komma och dricka ett glas med oss någon gång. – Var det något mer du ville, Solvej? Blir du då länge borta? Skulle Salvej, detta barn, förstå att på en gång visa kärlek och ständigt framvisa nya sidor af sitt väsen, för att ej uppväcka ledsnad och missmod hos honom? Vet du af, hvarför dessa hårstrån blifvit hvita innan jag ännu blef fyratio år? – Skynda er, ro litet hastigare, doktor Rönne – sade hon, tydligt nog att höras af honom, Nils. Säg att du förstår striderna i mitt inre att du ej eger frid annat än hos mig i min kärlek BRÅKENHIELM. – Jag säger ju ej derföre, att min tro är den enda rätta. Det låg allvarstunga tankar på hennes snöhvita panna i dag. – Arne och Vanda alltid!