Blickarna krypa såsom plötligt yrvakna flugor upp och ned, över skor och benklä­ der, över handskar, rock och rosett, över öron och ansikte, panna och Mörka stå landen, mörkt välver himlen sitt töck * niga dok, tyngd är i människoanden, tungt varje liv likt ett ok. Djupt i det djupa de irra, fråga och stirra, stirra mot tillvarons eviga strid: Kommer ej tiden, helgtiden, ljustiden, kommer ej Han, som skall komma med frid? Bjud natten vika, skicka en blixt aj din allmakts ord! Trälar, men mänskor tillika kräva ej hem blott, men mål på din jord. Gudarnes döttrar och söner, hör deras böner, känn deras längtan mot helgelsens tid. Manna och honung! — kommer vår konung Lik manna och honung med helig frid? Vem skall förlossa, helbrägdagöra var människor själ? - Irrblossen flämta och blossa, slockna dock ned likaväl. Tungt är att leva och bida, plågas och lida, lida av mörktid evinnerlig. Herre förbarma Dig över oss arma, Herre, Messias, misskunda Dig! Mörka stå landen, mörkt välver himlen sitt gåtfulla dok. Längtan är människoanden, trängtan vart liv i sitt ok. Djupt, där i djupet det bedes, anas, beredes vägen jör helgelsens nya tid. — Snart kommer tiden, helgtiden, ljustiden, snart kommer Han, som skall komma med frid! ut sin tidning. De outsägligt förvånade ögonen vidgas till en gapande häpnad, vila sig i bottenlös förundran fast vid hans ögonlock, vid fingertopparna, varmed han håller ut bladet, vid knäna som synas under dess nederkant, vid hatt­ bandet, vid skoremmarna. Varje blick tyckes räkna knapparna och knappar­ nas hål, sömmarna och sömmarnas stygn, ägarens liv och alla dess sekun­ der. Den obarmhärtigt begapade under­ bare herrn börjar finna sin outsägliga märkvärdighet kuslig. Han ser ut som om han önskade att tidningen vo­ re 5 gånger längre och bredare, så att han kunde göra ett paket av sig själv inuti den.