efterkälken om du toge i på allvar», utbrast Gustaf Adolf skrattande en dag. Rise smålog litet. »Det är bra synd, att du skall ha behöft afbryta dina studier», fortfor hans vän. »Jag har ej helt och hållet afbrutit dem, som du ser; jag läser ju så godt jag kan för mig själf.» »Du ämnar då återtaga dem?» »Ja, när jag blir stark nog.» Det lät så förhoppningsfullt. »Men att du inte bara läser på ditt?» »Jag orkar inte forcera.» »Det behöfver du väl inte heller; läs så mycket du orkar. Släng din informatorsplats här och följ mig till Upsala i höst. Vi ska' bo tillsammans och ha trefligt. Jag skall nog vakta dig mot öfveransträngning, var lugn för det!» Sven Rise skakade på hufvudet, men Gustaf Adolf, som var förtjust i sitt förslag, fortfor att tala för det, målande deras gemensamma studentlif i de ljusaste färger. Sven Rise lyssnade som till en skön musik. Hur gärna hade han ej velat! »Du är klippt och skuren till läkare med ditt lugna förtroendeingifvande sätt. Och så väl det behöfs troende läkare vid sjukoch dödsbäddar! Hvarför tvekar du? Är det pengar, som tryta dig?» »Jag måste dröja med studierna, tills jag har kraft att ta i riktigt. En vinter till här skall nog göra mig frisk. Nästa höst kanske jag kommer med dig.» Sven Rise tyckte att denna möjlighet gjorde lifvet så vidt och ljust. »Inte skall du vänta så länge», sade Gustaf Adolf med ungdomlig ifver. »Du skall inte nöja dig med att bara gå här och andas, utan fråga en doktor för din hackhosta, och be att få något stärkande. Du skall lägga all din energi i att bli frisk nu under den tid, som är kvar af sommaren, och så komma med mig i höst. Har du inte pengar nog, så har jag. Pappa ger mig så mycket jag ber om. Du hör oss till nu, ser du; du är mer än en bror för mig.» Dessa hjärtliga ord gjorde Sven Rise godt, fast det ej föll honom in att taga emot det ädelmodiga anbudet. Majoren gaf lätt, så länge det fanns