satte masken på och trängde sig in i deras ensamhet med en munter fras på läpparna. Hon borde vara den lilla sagoprinsessan, som gled in med i äfventyret, det vore en god idé ... Men den lilla hvita sidenmasken gled ur hennes knä, och hon stirrade in i grottan, som om hon sett en spöksyn. Eric hade dragit den lilla finskan tätt intill sig, just med den smekande rörelse, Gunvor så väl kände; han kysste Saimas fuktiga röda mun länge, så, som han också kysst henne, sin hustru, när hans blod var varmt af längtan och hans själ sjuk efter deltagande ömhet. Å, detta ... detta, var det ett karnevalsupptåg? Ett af lifvets många förfärliga karnevalsupptåg, då man måste le ett förtvifladt harlekinsleende åt sitt eget grundliga allvar? Hon ville ej längre se dit in, men blicken fascinerades dock af scenen inne i grottan, af de två, som i denna stund voro föremål för hennes starkaste känslor, ty aldrig hade hon så hatat någon, som hon nu hatade Saima. Och för Eric erfor hon nu och alltid samma osläckliga ömhet, samma oroliga fruktan att, trots allt, ej kunna rädda honom undan njutningarnas och lidelsernas mareld. Det hade icke varit hennes mening, och ändå slet hon sig ur de snärjande granarna, ref sönder sig på en hvass ståltråd, fick slöjan lösryckt af en gren och stod så plötsligt med blossande ansikte och lågande ögon framför Saima Iilainen, som ännu höll sin ena hand i Erics. Grefvinnan Gyldenlo! Den lilla finskan hälsade obesväradt och graciöst. Gunvor! Eric reste sig. Utan mask? Som du själf. Ja, det blir outhärdligt varmt med masken på, inföll Saima med sin låga, mörka altstämma, en kanteleton också den. Jag kan inte konversera, sade Gunvor nästan brutalt. Jag har sett allt, som nyss tilldragit sig här inne, och jag betraktar hvart ord från er, fröken Iilainen, som en oförtjänt skymf. Gunvor! sade Eric varnande. Saima tog lugnt kantelespelet för att lämna plats på bänken åt grefvinnan, så stod hon afvaktande.