Till Herr Grefve G. F. G g 4. Den, som förmäten stiger opp, Hans graf är bäddad i den bölja, Som slutat Icars djerfva lopp. Likt denna ström, som bråstört rusar Från klippans brant med fragg och brak; Än stilla, fredlig, klar och spak, I blomstrens sköte sakta susar. Så, G g, din skaldekraft Än alla tankans dammar bryter; Än ljuf i våra hjertan flyter, Och fyller dem med nöjets saft. För dig sig lagren trottsigt höjer, När han Homeri toner hör; För dig sig myrten kärligt böjer, När du Horatii lyra rör. Se Melpomene, försänkt i tårar, Sin stumma sorg dig tolka ber; Thalie åt dig de färgor ger, Hvarmed du målar tidens dårar. När du Satirens båga spänt, Strax nögd du ser på flygten fara De öma vänners skrämda skara, Hvars namn du först i dag har känt. Din hand dock ej den pilen lider, Som Aretin med etter höljt; Det blöder ej, men måttligt svider; Man ler; och redan bättring följt. När du en dödligs plågor skildrar, Man afsky för sitt väsen bär; Det högmod dock vår smärta mildrar, Att snillets son vår like är. Men när du lifvets nöjen målar, Man alt sitt qval ej mera mins; Och från din vers den täckhet strålar, Som sällan i naturen fins. När du på Sapphos grafvård gråter, Behagen gråta vid din röst, Och Timon sjelf din sång förlåter Den känsla, som han gaf dess bröst. Du upp åt rymdens högder sväfvar, Där stjernan är din banas mål; Jag för den djerfva utflygt bäfvar, Som ej min klena vinge tål. Jag bland de låga blomstren dröjer, Och samlar, lik det svaga bi, Af kärlek, skämt och fjolleri En skatt, som Thaïs smak förnöjer. Du, G g, du värdigt sjung Om Gustafs dygd, till Gustafs ära; Ej större Kung, ej bättre Kung Kan ödet jordens barn beskära. Om än en gång på tidens fält En Gyllne ålder skulle träda,