Kronprinsen öppnar ögonen, kastar en blick på pendylen och säger i sträng ton: — Hvarför narras Kundel? Klockan är half tio. Kundel talar nog sant däri, att klockan är åtta slagen, men det är alltför länge sedan. Hvarför har jag ej blifvit väckt förut? — Ers Kungliga Höghet har varit synnerligen hårdsöfd denna morgon, stammar kammartjänaren. Kronprinsen spänner sina blå ögon i kammartjänaren, som hjälper honom med påklädseln och tvättningen. — Kan Kundel sanningsenligt påstå, att Kundel försökt väcka mig en och en half timme? frågar han strängt. Kammartjänaren mumlar några otydliga ord, hvarpå kronprinsen säger med ganska stor skärpa: — Kundel får passa tiden bättre. Drag nu bort gardinen från fönstret. Kammartjänaren för undan de tunga, blå sidengardinerna. Kronprinsen ställer sig framme vid fönstret och ser ut. Kronprinsen är ännu ej fullt färdig, visserligen har han på sig de svarta knäbyxorna med de röda rosetterna vid knäet, strumporna och skorna, men öfverkroppen är ännu blott iklädd den hvita skjortan och den eldröda, korta västen, och kammartjänaren håller den svarta rödkantade jackan och det röda skärpet i handen, under afvaktan att kronprinsen skall tillåta påklädselns afslutande. Denna halfklädsel anstår synnerligen kronprinsens smärta, välväxta gossfigur. Dagen är grå och mulen, och kronprinsen ser först upp mot himlen för att där spana efter någon blå fläck. Men den finns ej. Så ser han ner på bron och torget. Det är en myckenhet människor i rörelse, som allesammans skocka sig tätt vid husknutarna, på hvilka Gustaf Adolfs skarpa ögon upptäcka stora anslag, som ifrigt läsas och kommenteras. — Är något på färde, Kundel? frågar kronprinsen hastigt och vänder sig tvärt om mot kammartjänaren, som tager tillfället i akt och hjälper honom på med jackan och knyter skärpet. Kammartjänaren ser omedveten ut och svarar: — Nej, Ers Kungliga Höghet.