Och – kunnen I tro! – Anna, hon lade det så hårdt vid sig, så hon blef så illa sjuker. Så säjer jag till Nils: “Vi få bestämdt gå till sta’n och få bot till moren!“ säjer jag. Men då blef Nils himla förbannader. “Det skulle la inte vara nog,“ tyckte han, “att vi ha förlorat bien, utan nu så sko’ vi kasta ut pängar på mor. Vi kunde la göra vi, som andra, och purra i ’na litet, så blir käringen nog bra.“ “Ja,“ säjer jag, “då får du göra det, Nils, för du är klyftiger!“ Och det var då den till pojke, för han ut och plockade ihop och han tog litet utaf hvart, litet af ugnsopan och litet af grisslan70 och litet af kvasten och litet af fähusskoflen och litet af hunden och litet af katten och litet af grisen och litet af den lille röde hästen, för den var då, som han sa’, alltid så godhällig. Det blandte det leda barnet ihop och häfde i moren; för jag smög mig efter och såg, hur han gjorde. Och kunnen I säja mig annat, än menen I inte, att käringen blef bra och det på stunden! Men jag har allt, som han sa’, varit både illa och väl ute. För en gång, så voro de så galna, så de ville ha skatt för hundarna i Krogsered, likasom det inte skulle vara nog med att skatta för folket. Så var där skattemöte på gästgifvaregården, och så skulle jag fram; jag sa’, jag hade ingen hund, men gårdboarna, de sa’, jag hade. Så till sista byte så blef fogden arger och röt till: “Du har hund!“ röt han. “Nej,“ sa’ jag, det har jag visst inte, det är bara en liten hynda.“ Då drog fogden till med ett ledt grin och bad mig ryka och dra, så långt vägadt var. Och det lät jag inte säja mig två gånger, utan jag skyndte mig ut och skattade inte; så gårdboarna hade ingenting för de voro ohälliga mot mig. Och det säjer jag alltid till mina barn: