– Jag vet inte, men jag antar det. Och bror Axel satte sig vid pianot. Han var som bekant verklig virtuos och Beethovenspecialist. På Augusts begäran började han med 19:e symfonien. Vi sögo andaktsfullt på våra cigarrer och läto tonvågorna smeka våra öron. För Strindberg var Beethoven sakrosankt. Och då Anders Zorn plötsligt riktade en fråga till honom om någon sak som hänt för mycket länge sedan, en lustig bagatell som Strindberg borde minnas, ryckte denne bara till och svarade icke. Han tycktes fascinerad av musiken. Varpå Anders vände sig till mig och föreslog lunch på Operakällaren dagen därpå. Jag markerade ävenledes tystnad. Zorn smuttade på sitt glas och rökte sin Sultan tydligen undrande om han var bjuden på konsert, vilket icke ingått i hans program. – Hör du, sade Strindberg sakta till mig, ty vi sutto bredvid varandra, det här tycks inte passa Zorn riktigt. Ska vi kanske ge honom något mera lantligt? Ska vi ge honom lite Brahms? – Jag tror att några dalmelodier skulle vara i hans stil just nu. Men dem borde han få gnola fram själv på sitt verkligen utmärkta sätt. Han är säkert inte inställd för musik i dag. Och det var han inte. Han ville hellre prata kamratskap. Och när Axel slutat symfonien var också den allvarliga musiken slut för återstoden av kvällen. Strindberg och Zorn talade om den sålda tavlan. – Jag uppfattade din gåva så, att den skulle användas vid behov och det var väl också din mening, då du skickade den just vid den tidpunkten? sade Strindberg. – Det var alldeles vad jag menade, sade Zorn. Men du sålde den naturligtvis för billigt! Vilket Strindberg mycket riktigt hade gjort. Kvällen slutade med några dalmelodier. Och Strindberg var glad som en pojke. Han följde oss ut i förstun skrattande och pratande. Och Zorn skulle etsa hans porträtt någon av de närmaste dagarna. Det var sista gången jag såg Strindberg verkligt glad.