»Vågar ni tala med henne, donna Micaela?» sade hon. »Må Gud hjälpa er att kunna tala med henne! Ack, säg henne, att den där neapolitanske pojken, det var han, som vållade hela olyckan, redan är utvisad från staden. Säg henne, att de alla vilja göra bot. Tala till henne, signora!» Värdinnan förde donna Micaela till engelskans förmak och gick in i salongen med hennes kort. Hon kom genast tillbaka och bad henne vänta endast ett par minuter. Signorina Tottenham talade affärer med signor Favara. Men detta var just det ögonblick, då advokat Favara begärde miss Tottenhams hand, och medan donna Micaela väntade, hörde hon honom säga helt högt: »Ni får ej resa, signorina! Hvad skall det bli af mig, om ni reser? Jag älskar er, jag kan ej låta er resa. Jag skulle ej hafva vågat tala, om ni ej hotat med att resa. Men nu ...» Han sänkte åter rösten, men donna Micaela ville alls icke höra mer, utan aflägsnade sig. Hon förstod, att hon var öfverflödig. Om ej signor Favara lyckades hålla kvar den stora välgörarinnan, så kunde ingen. Då hon åter gick ut genom porten, stod värden där, och han grälade med den gamle franciskanern fra Felice. Och han var så uppretad, att han ej blott grälade med fra Felice, utan äfven dref ut honom ur sitt hus. »Fra Felice,» ropade han, »ni kommer för att tvista med den stora välgörarinnan. Ni vill än ytterligare reta upp henne. Gå er väg, säger jag er! Ni ulf, ni människoätare, gå er väg!» Fra Felice var lika vred som värden och ville tränga sig förbi honom. Men då blef han af denne tagen vid armen och utan vidare utförd på trappan.