De är som jag, sa hon, man tror att jag är brun, men i rätt miljö blir jag röd. Kan du sova härnere, eller skall jag ringa så att någon får hjälpa dig tillbaka? Det är klart att man blir ledsen. Annars. Vi har gjort femtiotusen mackor, sa hon, tror du det räcker. Linnéa, lilla lilla Linnéa. Ett kort ögonblick hade hon velat se sig i en spegel. Nu var det mörkare ute. Drick bara, sa han, klart och tydligt, sedan grimaserade han och hans runda blanka ansikte var fuktigt av ren ansträngning. Som livet självt, la hon till och log vänligt. Men grät gjorde hon inte längre. Han talade om kärleken. Tog vattenglaset från brickan och gick ut för att fylla det. Han tog henne i händerna, båda händerna och betraktade henne där hon stod framför honom, och han såg på henne med just den blicken som gjorde att hon utan knot hade lärt sig gå på händer, lärt sig skjuta pilbåge, lärt sig hitta i biblioteket utan att förtröttas, lärt sig fiska, lärt sig hur man lagar cykelslangen, och med stor läraktighet lärt sig hur man gör när man talar sanning fast man säkert vet att man kommer att få stryk. Vad skall hända med boksamlingen i Vinterstavik? Du har blivit så hemlig, sa hon. Hur skulle man ha kunnat förbereda sig för detta? Vad hade man i så fall trott? Prästtramset får du ha för dig själv, sa hon. Lättheten. Känner du dig övergiven får du väl komma ned till oss andra, du höll på att skrämma slag på Olof, han trodde säkert att det hade hänt något. Och hon gav honom rätt. Och inget mera hände. Han ljög inte. Så går en dag än från vår tid, började hon, men förstod att hon citerade en psalm och teg. Linnéa sa att hon inte behövde ta det så personligt.