Jag tyckte det var ömkligt.199 Mathilda sade härom dagen att det ”hörs så besynnerligt” när jag säger du till Lars Peter, och deri kan hon nog hafva rätt, ty det är någonting konstladt och onaturligt, derför stöter det örat. Det har varit mig sjelf motbjudande, men jag tycker det är så halft att ständigt upprepa ett namn utan att ega ett pronomen att ibland skjuta in i stället. ”Ni” till Lars Peter skulle låta ännu besynnerligare. Knut och Uno kommo i tvist när vi sist voro i Allmarkaröd, det rörde sig hufvudsakligen om att Uno sade att Knut är fordrande samt aldrig vill gifva efter för någon, Knut parerade huggen under skratt men kom med personligheter för att reta Uno som var en liten, men bara en liten smula påstruken. ”Du är så rysligt storartad öfver din lilla lärdom,” sade Uno, ”men du skall bara komma ihåg att det är vi som bekosta din lärdom.” Knut började att tala om krakel med polisen och Anne Charlotte sade att det var simpelt, som det också var. ”Du har pappas egenkärlek,” sade Uno, ”bara i förökad grad.” Uno kunde icke låta bli flickorna Nilsson, han skulle ovilkorligen dra dem i hårpiskan, hålla dem om lifvet eller sätta dem på knät. När menniskor äro druckna sticker deras rätta natur fram. Det var en riktig studie att se på uppträdet om sparbanksboken i Malmö, hvarur flickorna trodde att någon utan deras vetskap uttagit öfver tvåhundra kronor. Först hörde jag dem tala med Lars Peter inne i rummet näst intill, men de talade med låg röst, så att jag kunde inte riktigt höra hvad det var fråga om. Men rätt som det var kom Lars Peter bort och sade till mig: ”Någon har tagit ut tvåhundra kronor ur min sparbanksbok.” Han är en vacker pojke, och jag kan se honom när jag vill hur han stod der så hög på dörrtröskeln och öfverraskningen hade så gripit hans lättrörliga sinne att han log som man ibland känner sig frestad att göra när man först hör omtalas någonting sorgligt som man icke strax kan fatta, men åt hvilket man vet att man icke borde le.