5. Jag bör lära mig att kritisera sjelf mitt arbete. Jag ålägges att aldrig låta något slinka in, förlitande mig på att han skall stryka. Låt det vara slut med den humbugen att jag icke kan skrifva utan honom. Han kan få läsa för sitt nöjes skull, om han begär det. Jag är icke skyldig att af grannlagenhet erbjuda honom någonting sådant. 6. Särskildt måste jag skrifva ”Att dö” utan att han har sin näsa med deri. 7. Jag frikallas från att både vara och spela uppriktig emot honom. 8. Jag tillåtes att på tu man hand vara hur hänsynslös som helst emot honom, äfven med risk att såra och förorsaka smärta. Det blir ändå ingenting emot hvad han låtit mig undergå. 9. Mig åligger det att icke rygga tillbaka för en möjligen uppstående fiendskap, ty endast den fege tror sig kunna stå på evig fredsfot med alla menniskor. 10. Jag har skyldighet mot mig sjelf att bortarbeta hvarje tanke på att han fins i verlden, vare det mig strängeligen förbjudet att genom en efterlåtenhet för kamratsaknaden försjunka i liknöjdhet och slapphet. 11. Genom att sparka mig fram i verlden med ihärdighet och smidig djerfhet har jag utvägen att skaffa mig upprättelse; jag har skyldighet att begagna den. 12. Jag bör genom återblickar i minnet göra mig förvissad om att det icke käns godt att få ett ormbett i handen när man famlar efter en mensklig varelse. Detta gäller både honom och andra. Vinnande och hjertlig kan jag få vara i mitt sätt mot alla dem jag ser upp till eller som jag nu eller framdeles kan ha gagn af – men förbehållsam. Kom ihåg, efter sådana bett kommer det ja, du har försökt! Skämta, skratta och var glad. Hal och kall, det är det enda som duger. När du skrifver kan du få bli varm, men icke i egen person. Om någon vill komma mig närmare, så är han icke för god att göra sig besvär, – ju mer dess bättre!