Det klämtar och ringer borta från vägen, det närmar sig i rask takt. Det är kamelerna. Stolta skrida de förbi med sina dubbla skug­ gor från måne och båglampa — vin dlätt gå de med sin last af kalk och svart sand. Äro de inte ökenlandens förkroppsligade mån­ sken? Synranden tycks vidga sig där de gå fram, bergen långt borta bli till en rad af låga kullar, hafvets tumlande vågor stillna. Så är det borta, nej, skuggorna un­ der tamariskerna lefva och röra sig, och vandraren sträcker varligt fram sina händer, som vill han hejda de vindlätta syner, som komma dragande emot honom vid den öde strandvidden. Åter finner jag mitt irrande lilla ljus i nat­ ten. Åter vandrar jag under famariskerna, tystnadens träd, fram mellan hvita murar och svarta block. Tysta i stormen som en nattfågels vinge sväfva de mjuka, barriga grenarna öfver vägen, det står som en gloria af hvita gnistor kring hvarje krona, och dessa droppar, det vet jag, äro hvarken himlens dagg eller hafvets skum, de äro hämtade upp från djupets källa, dit endast tamarisken förmår a tt tränga ned. Det är en gåfva till vind eller sol. Lanternan därute drar sig västerut, och åter kommer jag in mot den lilla sta­ den, åter kommer jag till de susande lagerträden vid fontänen. Det är så un­ derligt folktomt i k väll, o ch jag g er mig in p å de fattiges gata utmed stranden västerut, dit ljuset ledde. Här stå alla fönster öppna i lä af den höga strandmuren, o ch det vänliga ljuset från alla de små caladohemmen; där kvinnor och barn sitta lutade öfver sina bå­ gar, hejdar mina steg. Hit når bruset endast som ett doft mummel, men marken skakar sakta. Man kan höra det lätta fraset, då trådarna dragas ut från de hvita, uppspända dukarna.