sänghalm, och lapar den milda luften eller stirrar slött — " drömmande " heter det, om det är fråga om en ung flicka — öfver till det danska landet eller utåt det oändliga hafvet. Hafvet — det tyvärr så föga salta hafvet — ja, vi ha egentligen två haf, först det riktiga och så ett sandhaf, som tar vid där gräsmattan slutar, och då det är riktigt varmt, ligga vi utbredda som tvättkläder på denna fina, torra sand helt nära vattnet, som rullar sina långa, frasande vågor — i sådana ögonblick kunde man tro sig vara vid Rivieran, om bara inte himlen vore så blek. Men om kvällarna är vår " societetssalong " 398 — bäst. Då sitter man i rader och ser solen dala i flammande prakt, hvila som ett eldägg på horisontlinjen och sakta glida ner i det blå djupet; det är så tyst, att man tycker sig höra det fräsa i vattnet, då eldklotet doppar sig ner. Sedan vänder man sin uppmärksamhet till månen, som stått på lur hela dagen. Och nu ser man månbron slås öfver till Hellebffik, men hinner inte bli sentimental, ty nu börjar ungdomen dansa i ljungen och sänghalmen bakom oss, och det är en förtrollande tafla — alla dessa förtjusande, smidiga danska flickor, glada och naturliga, graciösa som rå- djur — ja, vore jag målare, skulle pärlan på Konstnärsförbundets nästa utställning bli en " Sommarnatt vid Öresund ", en bit äng och sjö, en hvit kyrka i bakgrunden, knappt synlig i skymningen, och så ungdomsskaran lekande under en mattblå himmel med hvita stjärnprickar. Vi resa härifrån endera dagen, med saknad, det kan jag inte neka för. Jag har fått den skånska kusten kär, men för hvar sommar vill jag inte ha den — det är för mycket af det lena, blida, ljufva, mjuka, kantfria, sältlösa — för din gamla rustibus till Betty B. åtminstone. Vi ämna oss nu till Holland på en trip. Det landet känna vi inte till och äro därför fulla af förväntan och undran.