Den, som följt de svenska striderna i riksdag och press under krigsåren, tvingas också till ett par andra, för det egna landet mindre smickrande jämförelser. Hvilken genomgående försiktighet i uttalanden i storling och oppositionstidningar! Här har tydligen den allt afgörande frågan varit, hvad kan och bör sägas med hänsyn till utlandets vakna lyssnare; intresset att komma med uppgifter, som kunde vara obehagliga för motståndarna eller lockande ur sensationssynpunkt, har alltid fått träda tillbaka för den nationella instinkten. Man erinrar sig icke utan blygsel de många uttalanden af den svenska vänsterns riksdagstalare och i dess press, hvilka ej kunnat undgå att göra den svenska regeringen misstänkt i utländska ögon. Och öfver hufvud taget, hvilken hygglig ton i den norska polemiken! Man behöfver ej gå så långt ned som till den nuvarande svenske kultusministerns speciella uppfinning, öknamnet Hungerskjöld, för att märka afståndet från vänsterns, val af uttrycksmedel i vårt land under de sista kampåren. Det saknades icke ett storpolitiskt inslag i den norska ministerkrisen. Man tänkte sig möjligheten att Norge skulle kunna ställas i valet mellan antingen bröd och en faktisk öfvergång till västmaktsfären eller fasthållande af nordisk neutralitetspolitik och afstäng-ning från brödsädesimport, och man valde, trots de nyssnämnda upplysningarna om spannmålsbristen, det senare alternativet, icke enhälligt — den gamla isoleringstendensen och misstänksamheten gjorde sig hörd i pressen äfven nu — men med öfverväldigande anslut-DAGENS FRÅGOR ning. Samtidigt betonades det dock uttryckligen, att den nordiska solidariteten skulle vara begränsad till det rent politiska området, kanske rättast blott till gemensam orubblig neutralitet, och ej sträckte sig ens till handelspolitiken. Detta senare har framhållits i norska pressen med en ganska påfallande ifver. Det kan således konstateras, hur .felaktig den vänsterförkunnelse varit, som påstått, att det endast var den svenska högerregeringens fel, att vår handelspolitik under kriget icke blifvit skandinavisk. Också har ju t. ex. friherre Palmstierna, som i somras just i fråga om förhandlingar med Amerika skref, att vi borde » programmatiskt slå in på handelspolitisk samverkan och att den skandinaviska Norden borde » uppträda som en fast enhet vid förhandlingarna », nu fått vara med om att så tydligt som möjligt desavouera sig själf.