» På sorg också, barn, som kan få ett ögonblickligt slut. » » Aftonro. » » Det var troligen dem jag såg i hans plånbok. Fruktade dock innerst att ånyo komma i tvist, och blefvo omedvetet förbehållsamma och osanna. De båda gossarne stirrade på hvarandra, blyga, nyfikna och på samma gång dunkelt medvetna om, att olikheten dem emellan var alltför stor att kunna jämnas ut. Tala inte så – förlåtelse? » Att hon älskat honom från första ögonblicket, hade han anat – det hade väl också väckt genkärlek. » Mor! Hörde du inte, att den gamla fröken – en främling – inte skulle låta ett klandrande ord komma öfver sina läppar och du – hans egen hustru. » Han utmärkte ingen, men hade ett sätt att tala, dansa, sysselsätta sig med hvar och en särskildt, som ingaf tro på att just hon var föremålet för hans dyrkan. På kälke åkte han aldrig och undvek Ingrid; men var ofta nere på isen, där han väckte allmän beundran för sin skicklighet att gå på skridskor – än baklänges och på ett ben, än i cirklar med långa hopp. Strax innan hon stängde boden, kom han och hemtade henne, som han oftast brukade, och när de kommo in i stugan, var det nermörkt. Jo! Han mindes, hur han gladt sig som ett barn öfver den egna torfvan. Väggarna pryddes af taflor i oljetryck, borden af virkade dukar och byrån af vaser med torkadt gräs och eterneller. Andreas samlade upp de små buketterna. Den döde kom henne närmare och fick något af martyrgloria öfver sig. Allt var henne främmande, kallt och dödt. » Rika källor att ösa ur », upprepade han, medveten om hur svårt det på sista tiden varit att klarera de rent af nödvändiga, dagliga utgifterna. När något behöfver redas upp, står jag till tjänst. Honom ensam bland alla gästerna. Hon började bli trött på att speja utåt landsvägen. Sauve qui peut! Direktören hade en ängslande känsla af att kandidaten misstänkte honom och att han måste försvara sig. Tidningen sjönk ned i hans knä, som hade den varit honom för tung. » Det gör jag också. »