— Ja, naturligtvis. Det värsta jag vet är bulsiga kläder, och om de hålla i oändlighet, så får jag ju aldrig nya. Gumman tycktes ha frågat nog. Hon satt tyst och såg på Inga med en begrundande blick, som fick ett medlidsamt uttryck. — Och hon drömmer om framtiden. Vad vill hon veta om den? Det kom nytt liv i Inga; nu var äntligen hennes tur att fråga kommen. Men var skulle hon börja, hon ville ju veta så oändligt mycket. Slutligen sammanfattade hon det allt i en fråga: — Blir jag lycklig? — Vad menar hon med lycka? Inga måste fundera igen. En fråga låg henne på tungan, men hon kände sig för blyg att uttala den direkt, därför gjorde hon den mer svävande. — Får jag vad jag önskar? — Det är möjligt att hon får vad hon önskar, men knappast blir hon lycklig med det. — Och varför inte? — Emedan hon ännu inte förstår att önska. — Förstår jag inte att önska? Det kan jag nog. Om det hjälpte att önska, så bleve jag då lycklig. — Hon förstår ännu inte att önska, vidblev den gamla, ty hon känner inte vad hon behöver. Hon önskar inte det rätta. — Vad skall jag önska då? — Inte att få det hon önskar, utan att önska det hon får, ty det är det bästa. Ingas unga blå ögon sågo undrande in i den gamlas, men hon svarade ingenting på det besynnerliga rådet. — Blir jag gift snart? Djärvt kom hon nu fram med den fråga hon nyss varit för blyg att framställa. — Vill hon det gärna, så blir hon det nog, ty hon har åtskilligt av det som en del män se efter. Inga rodnade av oförställd förtjusning och blev modig att fråga. — Blir det av stor kärlek? Den gamla skakade på huvudet. — Det tror jag knappast — om det blir snart. — Inte? upprepade Inga snopen och misslynt. — Den som bara tar det naturligt och inte tackar för att en annan arbetar för henne och ger henne allt vad hon behöver har ett otacksamt hjärta, och den som det har kan ännu icke älska med en stor kärlek. — Kommer min man att älska mig? frågade Inga, som ej ville höra förmaningar utan framtidsöden.