– Jag kan dock hota att omtala hans beteende mot Ingegerd; det skall göra honom oskadlig. Hon hade varit så lycklig der, sade hon, och hon kunde ej öfvergifva det ännu. Hon sökte att räcka sin hand åt Berndtson, men han märkte det ej; hans blickar, liksom hans själ, hängde vid Ingegerd. Jag väntade mig ett trefligt hem, och i stället vill du ständigt vara borta. – Berndtsons röst var ej fullkomligt så stadig, som den brukade vara. Han fästade sin blick på henne, hon sänkte sin under hans, han lutade sig fram och fattade hennes hand. – Tänkande väsen! Jag låter honom ej förstå mer än jag utan fara kan. En blick af Alfhild tystade henne. Hvarför har du då ej förmått henne att återgifva honom sin frihet? En känsla af bäfvan intog Ingegerd, då hon nu skulle första gången möta en slägtinge som hon aldrig känt och hvars namn hon ej förr hört nämnas. Hon frågade vidare om jag fann det roligt att vara i Paris; då jag sade att jag helldre ville komma tillbaka till vår villa, hvilket jag tänkte göra när vi blefvo rika, log hon och sade att jag skulle få sy åt henne nu först, och sedan skulle hon skaffa mig mer. Tro mig du, jag är ej den första prest som följt den vågen, jag nu antydt. Min onkels söner, Thord och Axel Nordenborg, voro sju och åtta år äldre än vi. – fortfor Sigrid. Jag skall taga honom med mig; var det ej meningen? Jag kan ej tänka mig någon större olycka än att förlora Arvid, – allt annat kan jag bära. En märkvärdig sympathi råder mellan oss! – Tänk aldrig med bitterhet på honom, – hviskade hon. – Men alla andra tala ju derom. Som fideikommissarie behöfde han det icke heller, och något begär efter rang hade han icke. Jag beundrar baron Sabelkrona, som kunnat så länge tiga; det var mer än jag tilltrodde er, det måste jag bekänna. – Han är kär i fröken Lejonklou. – Skynda dig Clara! Jag är ingen Berndtson, för hvilken andras hemligheter eller förtroenden äro fala. Han sökte fatta hennes hand, men hans nedföll kraftlös; hon märkte hans afsigt och lade sin hand i hans.