— Nej, det kan jag tro, sade fru Enkvist eftertryckligt — i synnerhet inte i dag. En sådan oförskämd en! Men Leonore brydde sig inte om det. Hon skyndade sig att äta. Fru Enkvist började att tala ut i luften en mängd historier om, hur sjömän fara fram i främmande hamnar, skaffa sig fästmör, fria och göra kärleksförklaringar, för att sedan, när de kommo därifrån, göra narr af alltihop och aldrig låta höra af sig. — Det är bara spektakel, och de, som låta narra sig, ä’ bra dumma, slutade hon hvasst. Leonore blef till slut ond öfver det simpla pratet, gick och smällde hårdt igen dörren. Men öfver stranden bredde sig som en löpeld: ut på sjön — ensam — med en främmande karl — jo-o, där ser man! Äfven fiskrarne sågo betänksamma ut. Det var ingen fästman för fröken, sade de och fattade saken genast blott på ett sätt, så som det ock var. Ingen reste på sjön med en karl, utan att det var fästman. Två dagar därefter skildes de. Slumpen gaf dem ej tillfälle till afsked. Han skulle skrifva först. Litet därefter lämnade fröken Witt fiskläget. Hon hade kastat bort alla tankar — inom henne sjöng det en sång af jubel och ömhet, af nytt och modigt lif. Hon älskade med stormande passion, och hon ville sätta in sitt lif därpå. Herre Gud — hvad var egentligen ett kort lif! Hon hade talat om alltsammans för modern. Med käck ton och fullt beslutsamt sinne yppade hon det. — Det hjälper ingenting, mamma; detta passar mig, och mamma får vara snäll säga det åt pappa. Modern hörde lugnt och kallt på. När Leonore slutat, sade hon blott: — Jaså, det skulle gå så — ja, hvar och en har sin smak. Måtte du inte ångra dig! När tänker herrskapet gifta sig?