»Jag kramade brefvet till en boll och ämnade just gå in efter henne och slunga detta oförskämda bref midt i hennes ansikte samt säga henne, att det endast var en viss känsla af aktning för mig själf som gjorde, att jag icke genast, denna samma dag, anmälde både henne och Klochoff för polisen ... Men i detsamma kom hon ut, ytterst legert klädd samt gick fram till fönstret, där jag ännu stod kvar med brefvet i min knutna hand ... Hon letade på fönsterplattan och syntes orolig, när hon icke fann hvad hon sökte. Så kastade hon en frågande blick på mig och sade: ’Har du tagit något bref, som låg här i fönstret? ’Ja,’ svarade jag, bemödande mig om att ej genast slunga mot henne ordet tjuf ... ’Jag har också läst detta bref. Här ser du.’ »Jag öppnade handen och visade henne pappersbollen. Som en pil flögo hennes fingrar om densamma, och nästa sekund på glöden af en nyss utbrunnen brasa, där några giriga lågor genast förtärde detta enda och mycket farliga bevis på hennes och Klochoffs brottslighet.» »En så’n djäfvul!» utropade Schultse, i det han slog handen i bordet. »Hvad i all världen gjorde du då?» »Hm! Hvad skulle jag göra? Jag tog min hatt och lämnade henne. I dörren vände jag mig och sade, i det jag borrade mina ögon i hennes fräckt utmanande blick:» ’Jag går direkt ned till detektiven och anger både dig och Klochoff för stöld.’ ’Gör det du,’ svarade hon med ett hånskratt ... ’Och du kan ju styrka angifvelsen med beviset, som ligger där bland askan, som jag nu för resten skall röra om ett tag innan jag skjuter spjället!’ »Jag har aldrig i mitt lif lyft handen mot någon kvinna. Men den gången gjorde jag det, gripen af den ursinnigaste vrede ...» »Hon bara stirrade på mig, utan att röra sig ur fläcken, och min hand föll ned som förlamad ...»