Ungdomliga Lovisa Ulrika, hur litet kunde du då ana, att dina bröllopsjuveler småningom skulle förvandlas till en harmfylld kvinnas tårar! Vad de orden betyda, komma händelserna snart att bäst visa. Det hade kostat svenskarna dyrt att köpa en sådan brudgumsgåva, och de menade, att den alltid skulle räknas till rikets kronjuveler. Men det hade Tessin inte kommit sig för att bekänna inför den store konungen och hans syster, utan hon trodde, att de voro hennes egna. Vacker och rak stod hon bredvid sin broder, och en stund betraktade han henne med sina lågande, djupblå brandenburgska ögon. Plötsligt drog han upp sin gyllne snusdosa och tog sig eftertänksamt en duktig pris. Som han smällde igen locket, sade han lågmält: »Jag är inte utan oro för min syster. Det brandenburgska blodet är häftigt och stolt. Min syster skall akta sig att såra de frihetskära svenskarna.» Vid hans hov hade hon lärt sig att beundra snille och kvickhet mer än allt annat. När bröllopet var över, och hon gungade på Östersjön, var hon därför glad att ha till ledsagare en så lysande och snillrik man som Tessin. I Sverige voro på den tiden rådsherrarna nära på konungens medkonungar, och det grämde Tessin, att han inte hade fått tillfälle att bära den hermelinsbrämade rådsdräkt av röd sammet, som han hade med sig i kistan. Men det var nu ingen tid att visa surmulenhet bredvid en så själfull och bländande furstinna, och båda blevo goda vänner, utan att därom var något ont att säga.