– Hur jag nu kommit till Sverige, kan vara dig likgiltigt nog af, att sedan du öfvergaf mig, föll ödets hand tung och hämnande öfver mig min bana gick oupphörligt utför, tills mitt öde blef lika uselt som det förut varit lysande man säger att vansinnets brännande eld stundom vidrör min hjerna sedan jag återsåg henne och dig men, himlen har nu gifvit mig en redig stund för att rädda er båda och förekomma följderna af mitt brott, i fall det icke är försent för att säga dig, Edvard, att hon hon som du kallar maka, är ditt barn ditt eget barn hör du! – fortfor hon nästan tjutande, – Anna är ditt och mitt barn – Du ljuger, qvinna! – skrek Edvard och sprang upp, med ett uttryck af vildhet och vansinne i sitt ansigte, som likväl icke skrämde den bleka qvinnan framför honom. – Ja, – fortfor hon, – samma dag du var rest, kände jag att jag skulle bli mor jag skref till dig du svarade ej kanske fick du aldrig detta bref året derpå under en resa som jag gjorde i detta land, tillsammans med några medlemmar af samma theater, som jag, gaf jag i hemlighet lifvet åt tvenne barn, en gosse och en flicka, på en gästgifvargård, helt nära intill det ställe, der min dotter blifvit uppfostrad min kammarjungfru, som jag hade med mig, tog barnen, slet itu en schal och lindade in dem uti, och sedan hon på min befallning äfven delat mellan dem en kedja, som jag fått af dig – det enda arf de kunde få efter sin far – bar hon bort dem, och andra morgonen for jag derifrån, utan att någon af mina reskamrater anade nattens tilldragelser Om du ännu eger en gnista tvifvel om sanningen af mina ord skall den kedja, som du måste igenkänna, säkert förvaras af Anna sjelf eller hennes fostermor Edvard hade stum, med stirrande blickar, åhört hennes berättelse, hvars sanning han icke längre kunde betvifla – nu utstötte han blott en dof suck och föll sanslös till golfvet. När Didrik några minuter derefter inkom i rummet, var den olycksfulla qvinnan försvunnen . Mördaren. ”Jag dör men ack! igenom dig för dina fötter dock”