»Visserligen icke», replikerade Pettersson. »Men den där eleganta damen som kom upp i 98:an och gick förbi Lythnerins bevakade dörr var densamma som ’vackra grefvinnan’, det medger du ju också?» »Jag är fullt öfvertygad därom.» »Nåväl! Då ser du, att man inte jämt tar henne på signalement. Det är icke alltid man behöfver så stora resurser för att förvända synen på folk som man säger. Nej, pass på! Här få vi ana mer än vi kunna se och framför allt läsa mellan raderna.» Jag kände mig nu verkligen stukad och svarade för att slippa fortsätta detta ämne: »Nu är det vi, som ska ändra signalement. Och sen raskt upp till konsuln, en till hans bostad och en till kontoret för att genast drifva upp spåret.» »Just så! Och må Justitia leda våra steg.» – En stund senare – fortsätter Holm sin berättelse – stiger en äldre, distinguerad herre med s. k. engelska, gråsprängda polisonger in på konsul Brattemans kontor, där – såsom han redan på annat håll förvissat sig om – konsuln ej var att träffa. Mannen var undertecknad, som nu icke ens min mor skulle ha känt igen. Förställande rösten vände jag mig till kassör Wernqvist, som till utseendet något nervös kom ut ur det inre rummet, samt frågade med ett något salvelsefullt tonfall: »Träffas herr konsuln?» »Nej!» svarar Wernqvist både kärft och nervöst i det han klättrar upp på sin skrufstol och förskansar sig bakom glasrutan med kassaskylten. Utan att låtsa minsta förargelse öfver detta snäfva svar på en höflig fråga, fortsatte jag: »Är det bekant, när han träffas?» »Nej!» »Kommer han upp på kontoret något i dag?» »Inte hvad jag vet.» »Det var mycket tråkigt det», svarade jag med samma orubbliga vänlighet. »Men säg mig en sak, jag förmodar att det är firmans kassör?» Wernqvist kastade en lurande blick öfver sina glasögon och svarade ändtligen: »Ja, det är det. Hvad önskas?»