Men också ur andra synpunkter har detta brev från den enslige och förgrämde danske skalden sitt intresse både för svenska och danska, ja i en punkt för norska läsare. Recke berättar först hur hans » högt älskade och djupblickande, jag kunde säga faderlige vän » Molbech en gång för flere årtionden sedan bett honom skriva litterära korrespondenser till Ny Svensk Tidskrift, som en kort tid redigerades av Wirsén. När Recke inte vågat sig på detta, hade Molbech beklagat det: en mer utmärkt själsfrände än Wirsén hade de ingenstädes i Norden, och kunde Recke ej åtaga sig uppdraget, vore det ali fara för, att de förlorade en andlig förpost. (Jag erinrar om hur denne Molbech, diktare själv och censor vid Köpenhamns Kungliga teater, liksom Recke och Wirsén stod fientlig mot den litterära radikalismen. Recke fortsätter och förtäljer varför han nu skriver: han liar genom en vän mottagit ett posttidningsnummer med en recension av hans dikter utav märket C. Og ligesaa vist som jeg i länge tider har fundet det udelikat at tilskrive Dem, ligesaa vist synes det mig nu, at jeg vilde komme paa — eller udover — Grændsen af Utaknemmelighed, om jeg her undlod 192Danmark ocli det litterära, Nobelpriset före 1917 at bringe Dem min varmeste Tak for en Omtale af mig, der virkelig kommer som en Solstraale hvortil jeg kunde trænge. En virkelig dybere Forstaaelse Under en Digter kun hos en Digter med samme Grundstemning. Blandt Dansktalende kan jeg kun regne paa den hos nogle Enkelte, saerlig Thor Lange og Alfred Ipsen — som de kunne det hos mig. Han går in på detaljer i Wirséns kritik som han tackar särskilt för: att denne t. ex. framhållit honom som Danmarks mest anlitade officielle kantatskald m. m. Men apropos sin kantat vid Kristian IX: s död måste han förtälja en nedslående och förödmjukande historia.