– Vi ha nyss besvurit vårt brödralöfte att alltid tala sanning utom i en ting, nämligen när det gäller egna goda gärningar. Dem skola vi förtiga eller bortljuga, och vi skola eftersträfva att dö förgätna. Hvad speglar skönare evighetens stilla storhet än glömskan? På hela jorden finns icke ett rum så vackert som en glömd graf. Gräset susar där annorlunda. Fåglarna kvittra där annorlunda. Hör mig, min vän! Sanningssägarnas fritalighet har så förtörnat sultanen, att han lofvat utrota dem med svärd, så framt han ej i bot får mitt hufvud. Det är lätt igenkänneligt på det stjärnformiga födelsemärket vid ögat. Jag vill vara man att själf bära det hufvudet till honom. Men det är en god gärning, som icke längre förblir god om den eftertraktar berömmelse, och jag äger hvarken åstundan eller rätt att yppa den. Anade de våra min afsikt, skulle de binda mig och gömma mig och försvara mig till det yttersta. Därför skall du lönligt följa mig, och när jag lidit mitt straff, skall du i stillhet jorda mig på ett okändt ställe och sedan utsprida, att jag blifvit gripen mot min vilja som en feg och flyende stackare. När det dagades, kastade tjänaren facklan, och de nedstego till det blommande fältet vid slottet Timurtasch, där sultanen höll lustläger. Num Eddaula förvirrades när han såg de präktiga rustningarna och tälten. Begärligt lyssnade han till en slaf som förtalde, att den svenske konungen bodde på slottet med sitt torftiga krigarhof, halft som fånge och halft som hedersgäst. – Låt oss gå dit upp, – sade han till sin tjänare, – ty själf är jag en svag man, och åsynen af en hjälte, skall förläna mig styrka. Mina ögon, trötta af ålder, skola sedan sluta sig med glädje.