En afton under helgen, som Malla var borta med sina flickor, satt Malla vid bordet bredvid Geijer. Charlotte, som alltid under denna hennes sjukdomstid hade den lifligaste färg, var mycket vacker, och Malla sade åt Geijer, att Charlotte aldrig varit så vacker som nu. Geijer upprepade nu för Malla, hvad hon visste förut, Afzelii dom att Charlotte icke skulle lefva öfver tretti år och det föreföll Malla som om han ansåge Malla vårdslösa Charlottes hälsa och ej med nog omsorg och försiktighet sköta om henne. Mallas egen öfvertygelse var, att Charlotte lika väl behöfde förströelse och sysselsättning för lynnet som kroppslig skötsel och var därför gärna, då hon kunde, i godt sällskap med henne. Malla tog nu Geijers ord som en förebråelse och den träffade henne hårdt och bittert. Ensam bar hon hela ansvaret, hela tyngden, domare hade hon omkring sig, men intet stöd, ingen hjälp! Den 5 januari satte doktor Lindström en hank under Charlottes vänstra skulderblad, det gick fort och lätt. Natten till den 11 blef Charlotte mycket plågad, längtade efter doktorn, Maja-Lisa måste väckas, med ovilja gick hon, Lindström kom snart, blef flera timmar, satt på Charlottes säng och frotterade henne med ylle. Han ingaf så mycket förtroende, var så hjärtligt deltagande. Obeskrifligt behagade han Malla och var hennes enda tröst under denna svåra tid. Han kom nästan hvarje kväll och tycktes allt mer och mer trifvas med dem. Merendels tog han sin plats i soffhörnet vid Charlottes fötter. Att Lindström med hvar dag fäste sig mera vid sin älskliga patient, att hans ögon med välbehag jämt följde henne, det märkte Malla nog, men det var henne en glädje, att han också med deltagande och uppmärksamhet hörde hennes moster tala, han förstod henne så väl och hade välvilja för henne, det var nog för Malla. Hennes dagbok säger: »Det är icke möjligt att lära känna denna ädla unga man utan att innerligt högakta honom – det är mig ljufligt.»