och med att få strömkarlen till lärmästare. – Jag kommer från bruket – svarade gumman och nickade. – frågade mor Fredrika. Men Knut ville inte, och inte kunde han heller. Han kallades vanligen Rimmar-Nils, ty han satte hop visor och sjöng dem för hvar och en, som ville höra på. På den helga grund Stannar du, och hjertat talar: Han är född, som mig hugsvalar; » Sköna morgonstund! » Spelmannen, en gammal gubbe, gned strängarne på sin fiol med sådan ifver, att svettdropparne sipprade fram på hans fårade panna. Vid stranden af Mälaren låg Jöns Eskilssons gård Vassängen. Efter en stunds obeslutsamhet tog Simon emot den och tackade, hvarefter han gjorde sig redo att gå. Men när barndomen var försvunnen, var också glädjen borta för Knut och torparns Anna, ty att den snåla mor på Vassängen aldrig skulle tillåta Knuts förening med en fattig flicka, det insågo båda mer än väl, och Annas föräldrar varnade ständigt sitt barn för att tänka på Knut. De af folket, som blefvo varse Simon, sågo förundrade på honom, ty han brukade aldrig komma till deras nöjen, och allra minst med sin fiol. Jag ville att du skulle ha tillräckligt för båda, så att du inte skulle komma i frestelse. – Du förstår mig inte, Knut – sade hon – men det är min egen skuld. – Du är nu så gammal, att du kan sköta dig sjelf, tycker jag. Ingen i socknen gick fri från Nils ’ spetsiga tunga, och ibland fick han också sota för sina elakheter, men oftast öfversåg man med hans stickord, derför att han höll målron vid makt. – Hvarför gråter du, mor? Drömmen om strömkarlen, som gaf honom förmåga att spela, men tog hans lycka, var nu blifven verklighet, och med handen tryckt till sitt svidande hjerta stapplar Simon ut från skådebanan, der blommorna, som han trampar på, förefalla honom som skarpa törnen. – Jag tror inte det, mor. Klang och flere af karlarne trängde sig emellan de stridande och skiljde dem åt. Dansen var redan i gång. – Säg inte så, mor!