Jag hörde just talas om honom vid middagen i dag – man sade att han en längre tid hvarje natt förslösat stora summor på spel. Berta. Hur är det möjligt? Han har ju inte längre några pengar att spela bort. Wilhelm. Han skuldsätter sig troligtvis. Och se’n blir det svärmor, som får betala. Berta. Det kan mamma inte göra. Wilhelm. Det kan inte undvikas. Det har man ju för resten länge kunnat förutse, att han inte skulle sluta förr än han spelat bort alt hvad han eger. Berta. Han har för länge sedan spelat bort alt hvad han eger. Nu är det mammas pengar, det är fråga om. Wilhelm. Nå – sak samma. Svärmors har det ju varit altihop. Berta. Men de pengar, mamma nu har kvar, äro gifna till henne med uttryckligt förbehåll att de skulle tillhöra henne ensam. Wilhelm. Hvad hjälpa sådana förbehåll, om han nu är i klämman. Det är ju klart, att så länge det fins några pengar att ta af Dessutom – hvad vill du göra? Svärmor kan visst säga nej – men hur länge? Hon får i alla händelser ingen fred och ro, förr än hon gifvit ifrån sig det sista hon har. Berta. Det är sant! Jag har förutsett alt detta. Och därför har jag för länge sedan tänkt ut en plan att gripa till i nödfall. Kamrer Lundberg i banken har rådt mig till det. Fru Bark. Att du tar honom till förtrogen i sådant. Berta. Ja, det är en bra människa. Honom kan man lita på. Wilhelm (skrattande). Jag tror verkligen Berta är litet svag för honom. Du har en underlig smak, det må jag säga. En värre träbock har jag aldrig i min dar känt. Berta. Träbock. Ja, det är sant, han har inte så godt om ord, som ni andra. Men han kan handla i stället. Så som han arbetar och försakar för sin mor och sina syskon – det är storartadt. Wilhelm. Storartadt! gubevars, gärna för mig. Men inte kan du väl i alla fall gifta dig med en fattig karl, som redan förut har en stor familj att försörja. Berta.