Nej, det är bara lappar! sade Tomas. Men han kunde inte röra sig. Just där Marianne höll hans arm kände han, att pulsen slog, och dit rusade allt lif han hade i kroppen. Denna fläck brände som eld, men för öfrigt frös han. Och när han såg på Marianne, fick han en lust att rycka till sig armen och springa sin väg, ty han var rädd för henne. Men han var ännu mer rädd för hvad hennes föräldrar skulle säga och hvad hans far och mor skulle säga. Du fega stackare! skulle de säga. Du lilla usling, skulle de säga. Du lurar ut henne på äfventyr, och sedan öfverger du henne! Och Tomas stannade, men fötterna voro tunga under honom, och ur hjärtat droppade blodet ned på mellangärdet, och hvarje droppe brände som eld. Om jag ändå aldrig hade vetat, hvem hon var! tänkte Tomas för sig själf och följde likt en kopplad hund efter Marianne, som gnolade och mumsade och frågade och neg och klappades af alla mötande fruar, medan Tomas fick bocka och blygas. Nu kom fru Nordhammare om ett hörn. Hon tog barnen med sig in på konditoriet, och där fingo de hvar sin kopp choklad. Där sutto damer vid alla bord, och de slogo samman händerna och smekte Marianne och stoppade på henne karameller, och hon rodnade och neg, och alla sade högt: Hvilket förtjusande barn! Men Tomas! Han satt med luggen i pannan och brände tungan på den heta chokladen, och han tänkte: Nej, nej, jag skall aldrig gifta mig mera! Aldrig, aldrig! Ty så svåra plågor hade han aldrig känt. Hur skulle nu detta äfventyr sluta? Marianne ville inte mera gå hem. Och andra gossar hade kommit till, att så Tomas och Marianne befunno sig i en stor flock rödlufvor. Det var ena jäklar! tänkte Tomas för sig själf; och i detsamma fick han en snöboll i ansiktet. Det blef en batalj! Inom ett par minuter låg Tomas i en drifva, och han fick knytnäfsslag och sparkar, och han gnuggades i ansiktet med snö; och efter ett segertjut ilade rödlufvorna bort. Och där stod Tomas! Midt i stora okända världen! Och ett litet stycke ifrån honom stod Marianne och sög på karameller.