Så satt han, tills ett knakande och sprakande inne från stugan tillkännagaf, att gamla mor Bengta slutat sitt dagsverk och släckt ljuset och krupit under dynan. Då reste han sig, tog lampan och gick tillbaka ut genom gången till sitt arbetsoch sofrum. Detta låg vid motsatta ändan af gången och sträckte sig tvärs öfver den smala längan, med ett par fönster ut till gårdsplatsen och ett annat par ut till trädgården. Det var det forna «gästrummet»; men af det gamla var ingenting mer att se än de urblekta, blåhvita, storblommiga tapeterna. Eljes hade han här inrättat åt sig en rede enligt moderna och förfinade behof, – med draperier framför dörrar och fönster, med snedstälda möbler och med bricà-brac på väggar och hyllor, – ett omsorgsfullt tillslutet näste, der en ensam menniska kunde hygga sig i ensamheten. De många skånska bondväfnader, som lågo utbredda öfver säng, soffa och liggstolar, gåfvo i dessa aftonstunder vid lampskenet med sina bjerta färger en egendomlig, glad prägel åt rummet, – man kom att tänka på ett orientaliskt tält. Den ena långväggen upptogs af bokhyllor; midt på den andra stod en bred, platt kakelugn af grönskäckig sten, i hvilken glöderna efter en brasa lågo och kolades. Inne i den svängda rundeln af ofvanredet till en gammaldags pulpet – just der, hvarest farfar haft bränvinsflaskan och bitsockret stående, – pickade en kolossal rofva af ett silfverur, som inköpts af någon bland förfäderna i de tider, då annars fickur ännu icke hunnit fram till dessa landsändar; och i ena hörnet, bakom en chäslong och inunder en Mater dolorosa af Guido Reni, sträckte en Nerium fram sina blekröda, finhylta, söttdoftande blommor.