Han kom från landet i västern, för att hemma lära hur dum han var. Och dit bort exporterades nu löjtnanten och friherren, direktörerna och bankirerna, för att komma underfund med hur idiotiska de varit. Han sände Brunnswicksbiljarden en föraktfull blick. Den gröna ytan liknade en nyklippt gräsmatta, där kritmärkena från kötopparna vid ett par felstötar sågo ut som daggrå skiftningar i duken. Den var också en typisk exponent för hans dumhet. Han, som aldrig kunde lära sig sikta på grund af sin närsynthet och dubbla astigmatism! Det ringde. Det var rikstelefonen, som stod på skrifbordet. Han gick in och tog tvekande luren. Mycket riktigt. Det var kontoret: — Kommer du ned? — Nej. — Jag ville gärna fara bort öfver pingsten. Det var Malmsten, kompanjonen, som talade. — Var så god. Är det för öfrigt någonting? — Nej — det vill säga ... Rösten blef osäker. — Nå, säg ut. — Ja, du vet ju vår ställning. Allt beror på om du kan sälja ditt hus. — Mitt hus. Jag har inget hus. Det äges ju af intecknarna Malmsten afbröt: — Det där vet vi ju. Men om du kan sälja så, som vi talat om, och din hustru öfvertar Bendel skrek så det slog lock i tratten: — Nej, har jag sagt, nej, nej, nej, aldrig! Begriper du det! Icke ett öre mer af hennes pengar. Den del som kunde kallas min är slut — den andra är mig främmande. Jag ger fan i dina förnuftsgrunder — jag tror på ingenting mer — jag — ä — hör du — hva Orden stockade sig och häftigheten gjorde att han tappade tråden i hvad han ville säga. Han slängde luren. Men redan minuten efter tänkte han: — Jag borde ha talat litet mer med Sigge. Nå, jag ringer väl, om inte han själf ringer igen ...