Tänka sig! Jac Tracbac skulle minnas dem. Gud vet om han ens längre erinrade sig den släkting han hade i huset? En dag mötte Benbé Axelsson med fjädervippan. Gubben stannade, grinade tandlöst med åldersslappa läppar, som hängde som skrynkliga skinnsjok. Han sa: Såså, såså, unga herrn. Nu är man ställd i bås kan jag förstå. Ingenting att göra men mycket att få. Mat och husrum och kläder. Fickpengar också – säg bara ett ord till sekreterarn så fås så mycket som behagas. Men inbilla sig inte att man betyder något. Inte ett dyft. För honom betyder ingen människa någonting. Saknar hjärta, si, det är knuten. Den pojken har aldrig haft hjärta, det vet väl jag som såg honom växa upp. Snäll kan han vara, gubevars, frikostig så det dryper av det. Men hjärta – nej då. Tro inte att man betyder något. Damma och sup, damma och sup. Det är det hela. Och gubben singlade bort på krökande knän, sakta svängande sin vippa. Han var så dimmig i huvut att hela människan blev en dimfigur glidande omkring i det mångcelliga husets halvmörker. Benbé var fullständigt ensam: måltiderna serverades i en liten sal, som stötte till hans sovrum. En dag bad de Grazy i en sirlig biljett om äran att få deltaga i hans kvällsvard. Erinrande sig österrikarens formella sätt sträckte Benbé upp sig i sin smoking för att värdigt mottaga gästen. de Grazy kom emellertid i nattrock och tämligen orakad. Han hade tydligen sovit hela dagen och föreföll omornad. Sedan han tömt en cocktail eller två gäspade han stort bak handen och tycktes tvärvakna. Han stirrade på Benbé med uppspärrade, allvarliga ögon.