»Ni skall aldrig lägga er ut för galenpannor. De må stå sitt kast, de äro ej bättre värda. Om människan vill kallas människa, så är det icke för mycket, att hon åtminstone är en förnuftig varelse. Jag har ingen barmhärtighet med oförnuftet.» »Man påstår ju», sade Walter, i det han på häradshöfdingens inbjudan satte sig ned, »att alla dygder hafva sin afvigsida, och med samma skäl kunde man kanske anta, att alla fel hafva sin rätsida. De finnas, som anse, att hvarje brott kan genom många länkar ledas tillbaka till en dygd, och som däruti vilja se en förklaring på det ondas uppkomst.» »Det måtte då vara rasande många länkar i den kedjan, innan man kommer till den första», sade häradshöfdingen skrattande, »men påståendet innehåller åtminstone något att tänka på, och det är det minsann inte godt om här på landet, där man bara har förtretligheter och förargelser så lång dagen är.» »Det brukar vara bra att se förargelserna rakt i ansiktet», sade Walter. »Efter häradshöfdingen redan tycks ha en hop på lager, så är det så godt att svälja dem alla med ens. Jag kommer också med en. Kandidat Bohm ...» »Tala inte om honom, han ...» »Jag måste tala om honom, herr häradshöfding. Han har gifvit ut en skuldsedel på tre tusen kronor ställd på innehafvaren, hvilken tillfälligtvis råkar att vara jag.» »Ni — nå jag måtte säga. Då har ni sträckt ert ädelmod väl långt.» »Jag har icke handlat af ädelmod, men mina motiv höra icke hit. Jag ämnar tvärtom genast lämna förbindelsen till en inkasserare i Uppsala. Mitt ädelmod, som ni behagar kalla det, består endast i, att jag först vill gifva er möjlighet att förekomma en sådan åtgärd.» »Då har ni missräknat er. Jag ämnar icke träda emellan.» »Men han är er son.» »Ja, och en son som vansläktats, en son, som gör mig bekymmer på tusen sätt ...»