Utanför skymtas en trädgård med klippta boskéer, som sträcka sig ända fram till krönet af den branta sluttningen, och långt nere i dalen glittrar Elbens vatten gyllenrödt af reflexer från solen, som sjunker bakom dess andra strand. – Jo, jag tackar! Och man lyder gärna en så älskvärd despot. – Jag är förtviflad öfver att icke kunna stå er till tjänst, min käre grefve, men jag är själf – på min heder – fullständigt blottad på denna världens ägodelar. Thy, säger professor Pangloss, ingenting är mera likt en sak, än saken själf. » Själfva hans namn är oss föröfrigt en glädjande påminnelse om, att han är en af de våra! – Gamle grefven ser upp med en förskrämd blick. Jag måste två mina händer och öfverlämna honom åt hans öde. – Tack för det rådet! frågar Rantzau efter en stund. – Nej. Stackars barn! – Det är din egen filosofi, jag predikar. Vid sista nåderegnet, i januari, var det nästan endast han och hans anhöriga, som hugnades med utmärkelser: hans far, hans bror och syster och svåger, ja till och med fästmöns styffar. – Konungens lifläkare vänder sig frågande till legationsrådet Sturz. Och ändå kommer jag just, som om jag vore kallad! – Ja, icke sant? – Jag har flyktat dit för att återvinna min hälsa, min själs spänstighet, min ungdom – mina illusioner Och hur kan ni veta någonting därom? Nu erfar han ett behof att värma sig vid minnet af en känsla, som han en gång missaktat, men som, i ögonblickets stämning af råkall tomhet, förefaller honom underbart solig och rik. – Hon gör en rörelse af otålighet, så att hans hand, som hvilar på hennes bröst, sjunker undan. – Kanske också gikt? Hon hade redan lärt sig räkna – hon var nitton år. Men Brandt håller envist fast vid sin idé: Hvad skulle han tro? – Men ett hof består ju icke blott af hofmän. – Måhända! – En lycklig människa är lik solen – strålar ut ljus och värme af en egen inneboende nödvändighet.