Åtminstone två isoformer av 5a-reduktas förekommer, och mutationer i den ena (typ 2) ger manlig pseudohermafroditism [15]. Genetiken bakom 21-hydroxylasbrist är mycket väl utredd, och i Sverige genomförs mutationsanalys för de allra fiesta patienterna med detta tillstånd. Symtomen är mycket varierande mellan olika patienter. På senare år har ett växande antal enskilda faktorer som är ansvariga för störd könsutveckling identifierats. 3b-HSD (3b-hydroxisteroiddehydrogenas) deltar i bildningen av alla grupper av steroidhormoner, inklusive binjurebarkssteroiderna, och medfödd 3b-HSD-brist leder därför till manlig pseudohermafroditism och binjurebarkssvikt [11]. Genen för den faktor som är primärt ansvarig för differentieringen av den indifferenta gonaden mot en testikel (testis determining factor, TDF) är lokaliserad på Y-kromosomens korta arm. Syndromet förekommer i ett brett spektrum av svårighetsgrader, från fullständig okänslighet med helt kvinnlig fenotyp (Figur 5) till olika grader av ofullständig utveckling av de manliga könsorganen, såsom intersextillstånd eller pojkar med grav hypospadi och delad scrotum. Orsakerna till störd könsutveckling är många. Schematisk illustration av steroidsyntesen i gonader och binjurebark. Könskromosomavvikelser är sedan länge kända orsaker till störd könsutveckling. Vid partiell gonaddysgenesi är graden av maskulinisering mycket varierande, beroende på hur mycket testikelvävnad som förekommer. FSH och FSH-receptorn. Eftersom gonaddysgenesin inte ger symtom förrän vid tidpunkten för puberteten är det svårt att upptäcka Drashs syndrom i tid hos flickor. Om två nyckelgener (SRY och SOX9) saknas eller inte fungerar kan inte den odifferentierade gonaden utvecklas till en testikel. De vanligaste sjukdomarna med könskromosomavvikelser är Turners syndrom (45, X, incidens ca 1 / 2 500 flickor), vilket leder till dysgenetiska gonader hos flickor, samt Klinefelters syndrom (47, XXY, incidens ca 1 / 600) som medför hypogonadism hos män.