Thorilds lott kan i få ord så beskrifvas: kort hjeltefärd, tidig död och lång seger. Sjelf togs han bort, innan ett yngre lärjunga-slägtes förbund, ehuru då redan i tysthet stiftadt, hann till mästaren öfverbringa segrens budskap. En tidpunkt var dock förut, då han ansåg den för inemot vunnen. De i Sverige makthafvande, när de förvisade honom till ett främmande land, ryckte den, tilläfventyrs, ur hans händer. Väl ville han der fortsätta striden, i förstorad vidd af omfång och slagfält; men hans timglas utrann ungefär i det ögonblick, då han hade fullbordat de första tillrustningarna. Så blef hans förnämsta verksamhet ett långt och nästan oafbrutet – örlig. Han började det i Sverige, under Tredje Gustafs tidehvarf, med en ästhetisk kamp: mot en Vitterhet och särdeles en Kritik, hvilkas ledande grundsatser syntes honom utgå från ”flärdsnille” och föra till ”småmästerskap”. Han lyktade det i Tyskland, under Kants, Fichtes och Schellings tidehvarf, med en philosophisk kamp: mot den djupare Kriticism och deraf föranledda Idealism, hvilka för hans ögon voro ingenting annat, än förnyelser af en verklighets-tom och uppblåst scholastik, en ”transcendental fanatism”, uppstigande till sin yttersta svindelhöjd. Mellan båda låg ett politiskt intermezzo: en strid om rätta begreppen af Samhällens ändamål och författningar; hvars historia har, utom andra märkligheter, också den, att England, under Pitts tidehvarf, blef skådeplatsen för ett af dess uppträden. Föröfrigt visar en allmän öfverblick, att äfven i både den första och den sista af dessa strider ingingo – fastän på olika sätt – politiska beståndsdelar. Hvarför? Ty Vitterhet och Vetenskap stodo för honom alltid i omedelbaraste sammanhang med Samhällsväl.