Om hon ej artad blef och från sin råhet skild. Men till sin egen drift bör mennskjan endast böjas: Sitt ljus har mennskjan sjelf blott hindren undanröjas, Och blott hon i sin växt ej blir från ljuset bögd Hon med sin fullväxt får sin rätta klokhets högd. Sån vore Manna-vett och bokvett öfverflödigt, Hon funne af sig sjelf, hvad henne vore nödigt: Sitt nöje hon förstod: Hon såg i minsta grand, Ett gladt och kärt bevis af goda Skaparns hand. Ach! åt sin egen drift, hvi får hon aldrig lämnas? Naturen trampas ned, Naturen måste hämnas. Man mot Natur och drift, till plåga varder stängd, Sän följer straff på straff, och Plåge-kedjans längd. Med harm och hufvud-bry vi lifvets våhr förtära; Så ha de äldre gjordt, vi följa samma lära; Af bokvett, Manna-vett, försent man sedan lär Att glädjen skjötas bör: hon redan borta är. När nöje nyttjas kan vi oss ej nöjet unna; Då först vi skattat rätt, när vi ej nyttjat kunna. Jag ser ett uselt folck i sjelfsökt plåge-vahl Som tror sig köpa dygd med tårar, suck och qual Här ropas öfverljudt: all frögd till afgrund leder Och dygden sina barn en Törneväg bereder. Hvad svagt begrep om dygd! hvad otack mot en GUD, Som yttrar i vår drift sitt milda Faders bud! De folckslag som i tvång ej fria nöjen öfva Ju mera straff de få, ju mera de behöfva. I hus där arbets-tvång all tjenlig lust förstör Man lust för odygd får, ock odygd sedan gör. Ja, lasters hela svärm hvaraf vårt slägte ödes Blott af ett sökt besvär, och tagne plågor födes; Och aldrig någon last feck röja sina svek, Förn smak för omak kom och nöjet undanvek. Om öfverdådet ej besvär och faror vågat Då hade aldrig mord och örlig verlden plågat. Oss rädslan medfödd är och konsten gjer ett mod, Ett mod, som styrcka gjer, att spilla mennskjo blod. Om konsten okänd var att råka mennskjors svaga