Den tarfvade — fortsätter tidningen — en utredning; denna utredning kom till stånd och meddelades kammaren i form af tablåer. Ofver dessa tablåer uttalade sig grefve Posse icke såsom herr Dickson för att bistå en kamrat, utan endast försvarande sina egna anmärkningar. Hvar äro nu, så slutar jublet, de jemförelsepunkter, som skulle ådaga-lägga grefve Posses inkonseqvens? Sakta i backar ne och låtom oss icke blanda bort korten! Låtom oss utan alla krumbugter hålla oss till saken, sådan den är. Hvarom gäller frågan alltså? Jo — statsministern grefve Posse förklarar det sjelf — » grundlagen medger ej rätt för en kammarledamot att återupptaga en diskussion, som talmannen redan förklarat vara afslutad ». Yi fasthålla noga detta påstående. Nåväl, var icke diskussionen af talmannen förklarad afslutad, när grefve Posse den 21 Februari 1874 åter tog upp den? Jo visserligen, men då är ju också saken klar. G ref ven förklarade ju tydligt 1881, att, efter sedan detta skett, diskussionen icke finge upptagas, men han gjorde det icke förty sjelf 1874 och alltså måste han dä hafva hyst en annan tanke än den han sedan såsom statsminister proklamerade. Allt tal om de skäl och grunder, som kunde föranleda honom att ånyo taga till ordet i saken, blir således nonsens. Är förbudetmot återupptagande af en afslutad diskussion positivt, så lärer den omständighet, att grefve Posse och möjligen några hans meningsväniier ansåg denna proposition dunkel och tarfvande förklaring, icke utgöra det ' ringaste skäl att bryta mot detta positiva förbud. Trots alla slingerbultar af den ministeriella tidningen, så är det och blir det ett faktum, att statsministern hyste en annan mening än oppositionsmannen om yttranderätten. Då den konvenerade, så blef den godkänd, men när den besvärar, förnekas den. Vi hafva här nämnt om den snillrika titel, som den ministeriella tidningens icke mindre genialiska utlåtelser bära, och man får i den lilla uppsatsens slut lära känna de motiv, som föranledt denna expressiva titel.