Så började han tala om hur han kan våndas under någon menniskas öfverlägsenhet, om han tror sig märka en sådan, hvilket dock icke varit ofta. En gång hade han träffat en svensk, han kunde icke erinra sig hans namn, men han blef strax derefter finansminister, alldeles ovanligt ungt, och han höll sig under två ministerer. (Hans Forsell.) Han plågade mig om namnet, men jag kunde inte få tag i det åt honom. Nå, lika godt. De hade talat mycket med hvarandra. ”Och han kom med inkast som jag icke kunde gendrifva; sådant har nästan aldrig händt mig förr. Och jag krympte mig under det, jag krympte mig lik en tiger, som vill göra ett språng och icke kan.”131 – Men jag var väl alldeles trött af hans prat, sade han. – Trött! Gud – jag som njuter så af att höra honom tala! – För resten tycker han om lugna, tystlåtna qvinnor. Han skulle bli alldeles upprifven af sådana som ständigt slå om från storm till solsken och hålla en i ständig spänning. ”Min allra bästa väninna och jag ha nästan aldrig något att säga hvarandra.” – Det var sent, han hade icke tid att stanna längre, ty uppsatsen var icke färdig. Vi måste tänka på att skiljas. – Han undrade hur vi skulle träffas igen. – ”Det skall ligga mycket arbete mellan den tiden och denna.” – ”Arbete? Hå ja, för er kanske. Men för mig gäller det bara att få ryssarne att applådera för mig. Det är det jag vill. Jag vill utvidga mitt rike.” – ”Hvarför vill ni icke ta oss?” – ”Er? Er tar jag i en sked när jag får lust, det är ju bara en munfull, – nej men Ryssland, det vore någonting att eröfra, eller hur?” – Han lade armarne omkring mig och lutade hufvudet mot mitt bröst ett ögonblick likt ett trött barn. Så satte han sig upp igen, alltjemt med armarne omkring mig, så drog han mig intill sig så att mitt ansigte kom att hvila på hans axel, och så hviskade han med smekande vemod: ”Ni har haft ett lif utan sol och värme, icke sant?” – ”Jo.” – ”Stackare!” – Jag reste mitt hufvud, kastade det tillbaka och såg på honom. ”Ser jag ut som en stackare nu?” – ”Nej ni ser glad och lefnadsfrisk ut. Det har kommit ett smil i edra ögon, som jag aldrig sett der förr.” – ”Ja, har det inte det! Jag tyckte i qväll när jag satt och kammade mig framför spegeln att mina ögon sågo helt annorlunda ut än annars.” – ”Ja, det är märkvärdigt. Kom och se,” han tog mig om axlarne, förde mig fram till spegeln och stälde sig alldeles intill mig, hållande mig fast der, så att jag tvingades att betrakta våra ansigten, som syntes der bredvid hvarandra, ”se, har ni väl någonsin sett så ut förr?” – ”Nej, nej.” – Jag skrattade, blef visst en smula generad, men bara lite, och gled bort till chäslongen, der vi ännu vexlade några ord. – ”Ni kommer väl hit på Foraaret?” sade han tvärt. Det var något af fordran i hans ton. – ”Ja.” – ”Tänk så på mig lugnt, tryggt och utan feber.” – ”Ja.” Jag strök mig uppåt honom som en katt och så reste vi oss. – ”Så, nu skola vi dricka vårt sista glas” – så god och snäll han stod der, med ena armen löst kring min midja och med andra handen lyftande sitt gröna glas – ”och nu dricka vi på att det aldrig mer måtte komma någonting sådant in emellan oss. Säg, det får det ju inte?”