– Elin! – svarade Gunnar henne nu, men helt allvarligt, och tog hennes hand som hade han varit hennes fader – Elin lilla! tänk bara här i detta fall, som i alla andra, på hvad som är rätt eller orätt, skilj noga på godt och ondt, ty det är hvar menniskas första pligt, och du skall snart finna, både nu och alltid, hvad du bör göra eller låta bli. Har du lofvat den arme, eländige men godsinnade Abraham, som icke eger en enda varelse i verlden som ömmar för sig att vara honom när, då han träder fram för vår Frälsares anlete och ber honom om sin nåd, så bör du visst hålla ord, ty Gud ser till de ordhålliga och ömsinta, det är säkert, och nog bör du förr hålla ditt löfte till den du sjelf satt förnuft, tro, hopp och kärlek uti, än fråga efter några oförnufliga ord, som Lena vräkt ur sig i vredesmod, och som hon minsann intet en gång sjelf tror på. – Då går jag till kyrkan i morgon – sade Elin, som blindt ville följa hvarje Gunnars ord, hvarje hans minsta tanka. – Och jag med – sade denne, kysste henne sakta på pannan och gick ifrån henne. Hon satt några ögonblick qvar och såg efter honom som gick, honom som utgjorde hela hennes jordiska verld. Hon sträckte armarne efter honom, men till all lycka för dem båda, såg sig icke Gunnar om just i det ögonblicket, utan först i det nästa, och fortsatte sedan hastigt sin väg. Elin dröjde ännu några minuter, tankfull men vemodigt lycklig, och smög sedan upp till sin kammare, der hon genast lade sig, utan att bry sig om mat eller något. När Gunnar kom in i stugan, låg mor Ingrid redan och sof, eller tyst och stilla åtminstone, Abraham satt sömnig vid sitt väl urätna och skrapade grötfat, men Lena stod ännu sur i spisen. – Det va’ väl du kom en gång – sade hon – det va’ hiskeligt hvad du nu var’t länge i skogen. – Gå nu med det vilda i källaren – svarade Gunnar, och drog opp ur skjutväskan den ena ungfogeln efter den andra.