För Margret stod oupphörligt den frågan: jag undrar hvad han tänker om mig, som är ute och reser så här ensam, så klen som jag nu är. Hurudan man tror han väl att jag har, som släpper ut mig på en så lång resa? Doktorn grubblade blott på hvad Ester tillhviskat honom i afskedsstunden: Se väl om henne! Hon är ytterligt klen och nervös. Och lycklig är hon inte heller! Gör allt hvad du kan för henne! – Det behöfver du inte be mig – hade han svarat. För henne skulle jag kunna offra mitt lif. – O! – Det var då denna Margret, som ? – Ja, det var denna Margret, som jag talt med dig om. – Och hon, som trodde, att du inte kom i håg henne! – Trodde hon, att jag inte kom ihåg henne? Åh, det är inte möjligt! – Nu satt hon midt emot honom så tyst, så blek och sluten. Alldeles som då han första gången såg den sjuka, folkskygga unga flickan, när hon kom till Helsingborg. Det var samma Margret, men dock en annan, himmelsvidt olika hans drömmars Margret. De friska vindarna från sundet, som kommo smekande till henne, där hon låg, täck och älsklig, i hvilstolen på verandan, samt hans ömma, noggranna omvårdnad om henne hade dock slutligen segrat. Han hade sett hälsans rosor spira upp på hennes bleka kinder, och de ljufva, mörka ögonen hade han också sett få igen sin strålglans. Månne det någonsin mer skulle kunna ske? En oändligt öm och varsam hand skulle kanske än en gång kunna resa upp den brutna, veka plantan. Men det tilläts ej mer honom att försöka. Det var en annan, som hade rättigheter, icke han. Men hvem var den andre, som så kunde missbruka, vanvårda ? Doktorns ögon lågade. – Och en sådan kvinna! – O, om jag hade honom här öga mot öga. Ve honom! Då skulle jag i sanning läsa lagen för honom och lära honom inse hennes rätta värde! Margret bröt tystnaden. Det var liksom hon skulle anat hans tankar. – Min man ligger i Karlsbad och badar – sade hon dröjande – och vet ej af att jag företagit den här långa färden.