Nog för att, sade han lågt, nog för att jag önskade, att pojken vore min! Gubben, som korkade buteljer. Nu var det höst, och stjärnorna glödde underligt; det var kväll, och hundarna jämrade och skällde nere i staden. Äfven de nakna popplarna på gården jämrade, och telefonsträngarna jämrade, och ute på hafvet tutade lastångarna. Det var så länge sen det varit augusti månsken. Månen var försvunnen, och i stället glödde bara stjärnorna genom kvällens kalla dimmor. I dag hade det blåst hela dagen. Dammet hade hvirflat, och löfven hade dansat öfver husen, och flaggstängerna hade gungat fram och tillbaka, fram och tillbaka, och flagglinorna hade slagit mot stängerna. Smisk-smisk! Smisk-smisk, lät det. Men Tomas hade sprungit i kapp med sitt vindhjul, hela aftonen. Marken var torr och hård, och hans steg ljummade som på nyfrusen is, och hopp sade hjulet, nu hoppade det öfver ett fruset hjulspår, och så surrade det i väg, bort, bort! Bort med vinden, som tjöt och skrek. Och nu var det kväll. Solen, som brunnit så blåröd och kall, hade sjunkit bakom bergen, husen hade sakta upplösts i mörker, och fönstren släppte ut ett svagt ljus. Då ökade dånet af bränningarna, och hela jorden gungade, och stjärnorna gungade, och det blef högtidligt och besynnerligt. Tomas stod i grinden, och några ensamma människor gingo förbi. De lutade sig framåt mot vinden, och Tomas undrade: Hvart skola de gå! Hem! sade han för sig själf. Hem! sade han lågt. De gå hem! Där gick en gammal gumma, det var bestämdt mamsell Henriksdotter, ty hon hade en säck på ryggen. Hvar bodde mamsell Henriksdotter? Och där gingo två små flickor med hvar sin tunga hämtare i handen. Hvar bodde de? Nu gå de hem! sade Tomas lågt. Och då tänkte han på far och mor. Far satt vid sitt skrifbord, och den gröna lampskärmen lyste matt och gjorde rummet skumt. Spegelns förgyllningar glänste som gnistor i skymningen, och röken från cigarrkoppen på skrifbordet steg rätt upp.