» Och när jag gått, tackar du Gud, att du blifvit gift med en så treflig karl, tackar du Gud, att din lycka inte är en dröm, utan rama, sunda verkligheten, och tänker för dig själf, såsom du sagt väl tusen gånger: ' Jag begriper inte, hur han kunde bli kär i mig, jag som hvarken är ung eller vacker '. » » Och så tänker jag desslikes på, hur du vanligtvis svarar, då jag är dum nog att undra så där, » inföll hon litet förtrytsamt. » Nå, hur svarar jag? » » Du svarar: ' V i ska ' inte resonnera om kärleken, ty den väljer aldrig. ' Uppriktigt sagdt, det där svaret har smått förargat mig det är alldeles som ville du ursäkta dig. » Han teg en lång stund, men när han åter hof upp sin röst, var det ej på skämt. Han reste sitt stora lurfhufvud, skakade manen ur pannan och vred sig, så att han kunde taga sin lilla hustru riktigt i betraktande, där hon satt, belyst af eldskenet. » Ah, hvad du är märkvärdigt lik henne! » » Lik henne? » Det gick som ett kallt sting genom hennes bröst; men han återtog lugnt sin bekväma ställning och upprepade: &gt; Ja, det är märkvärdigt, jag kan inte begripa, att två människor kunna vara så lika! » Hon satt tyst, men en lång, tung suck störde plötsligt hans betraktelser; det lät minsann ej som fågelkvitter, det. » Hvarför suckar du, Lucia? » » Jag kunde tro det, » sade hon med något bittert i tonen. » Hvad kunde du tro? » » Att det bara var reflex, » svarade hon och lät handen långsamt, trött fara öfver hans hår; » det är inte egentligen mig du älskar, det är minnet af en annan. » » Och nu är du svartsjuk, lilla toka, svartsjuk, så att du snart gråter. » » Ja, det är inte långt b o r t a. » » De kvinnorna! Skulle inte en karl varit kär, förr ' n han blef gammal och grå. A c k, har du inte själf flammat femtioelfva gånger, innan du blef fast for mig. » » Det vet du, att jag inte har; jag hör inte till den sorten.