Särskildt förefaller det, som om den äldre skulpturen fått sin värdesättning väl mycket ut ifrån ofullkomligheten i frigjord människoframställning — allt för litet från lösningen af dess arkitektoniska och dekorativa formproblem, en malplacerad humanism som höll t. ex. en så universell natur som Julius Lange utanför medeltidskonstens centrala värden. I det stora hela lägges hufvudvikten — som sig bör — på de romanska folkens konst såsom uppslagsgifvande och kvalitativt lyckligare — kanske allt för mycket på bekostnad af den germanska konsten, som ändå tillsist betyder det egna och närmaste för vårt konsthistoriska medvetande. Allteftersom skildringen flyter in på renässansens konst, får den emellertid en fylligare och mera entusiastisk ton. Ännu inför ungrenässansens mindre klassiska figurer, Botticelli t. ex., står författaren ganska reserverad, men de väldisponerade kapitlen om högrenässansens kulturförhållanden, personligheter och konstprestationer bäras upp af ett förstående intresse, en stark glädje öfver tidens frigjorda mänsklighet och sunda skönhetskult, en varm och pröfvad sympati, som suggererar läsaren till fördjupade studier. Utredningen af renässansens innebörd och uppkomst hör afgjordt till arbetets mest vägande partier. Författaren tillbakavisar föråldrade meningar om att renässansen skulle innebära en eruptiv pånyttfödelse, förorsakad af ett plötsligt krafttillskott utaf antika kulturvärden och antik formvilja. Han refererar den samtida vetenskapens bästa uppfattning, hvilken karaktäriserar renässansen som en höjdpunkt i den bölja af individuell energiutveckling, hvars odeciderade uppkomstfaser ligga långt tillbaka i medeltiden. Antikens pånyttfödelse får sin oerhörda betydelse fastslagen som formbildande dominant i tidens konst-och själsutveckling. I framställningen af de olika konstarterna har hufvudintresset lagts på måleriet. För byggnadskonsten redogöres ganska ingående och med stark estetisk betoning, skulpturen affärdas knapphändigt och utan djupare formell förklaring men med ett märkbart psykologiskt intresse. Det har ofta framhållits att Georg Nordensvan ursprungligen var målare, och under läsningens gång kommer detta mer än en gång i ens medvetande.