Då berättade Elsalill än en gång om de vilda röfvarnas framfart. Hon talade om hur de gamla drängarna hade samlat sig omkring herr Arne för att försvara honom, och hur herr Arne själf hade ryckt, sitt svärd från väggen och trängt in på röfvarna, men dessa hade besegrat dem alla. Och den gamla prästhustrun hade tagit upp sin mans svärd och gått mot röfvarna, men henne hade de bara skrattat åt och fällt henne till marken med ett vedträd. Och alla de andra kvinnorna hade krupit undan på ugnsmuren, men då männen voro döda, kommo mördarna och drogo ned dem och dödade dem. Den sista, som de dödade,» sade Elsalill, »var min kära fostersyster. Hon bad så bönligt för sitt lif och två af dem ville låta henne lefva, men den tredje sade, att alla måste dö, och han stack sin knif i hennes hjärta.» Så länge som Elsalill talade om mord och blod, stodo de tre männen stilla framför henne. De bytte ej en blick med hvarandra, men deras öron blefvo långa af att lyssna, och deras ögon gnistrade, och ibland drogo sig deras läppar isär, så att tandraderna lyste fram. Elsalill stod med ögonen fulla af gråt, ej en gång såg hon upp, medan hon talade. Hon såg ej, att mannen framför henne hade ögon och tänder som en ulf. Först då hon hade slutat att tala, torkade hon sina ögon och såg upp till honom. Men då han mötte Elsalills blick, förändrade sig hans ansikte genast. »Då du har sett mördarna så väl, jungfru,» sade han. »skulle du väl genast känt igen dem, om du hade mött dem?» »Inte har jag sett dem annat än vid skenet af eldbränderna, som de ryckte ur spisen för att lysa sig med under mördandet,» sade Elsalill, »men nog skulle jag väl med Guds makt känna igen dem. Och jag ber Gud alla dagar, att jag måtte möta dem.» »Hvad menar du med detta, jungfru?» sporde den främmande. »Är det ej sant, att de mordiska vandrarna äro döda?»