Först börjar hon med att bekräfta Guimards upplevelseförmåga genom att fråga vad han ser och hör. Pjäsens rekvisita inrymmer därmed mycket expositorisk information om den försceniska handlingen. Likaså är det rimligt att med Paul se framställningen som dramatisk men stoffet närmast episkt, kanske främst då Fru X:s repliker arbetar med romangenrens typiska tempus, preteritum. Varmt tack till min generöse vän Per-Anders Olofsson och Red Carpet Productions för att jag valdes till regissör för uppsättningen av Strindbergs Fadren. Men i ljuset av det faktum att han är förgiftad blir det mer förståeligt att han uppträder förvirrat. Ni är min heliga treenighet som får mig att orka leva, skratta och kämpa. Vinet verkar i dramat vara en mer sofistikerad dryck än brännvinet som alkoholisten Lindgren förknippas med. Pfister menar att överföring av information i början av en pjäs i huvudsak sammanfaller med den klassiska uppfattningen av exposition, men: If, however, we define exposition as the transmission of information to do with the events and situations from the past that determine the dramatic present, then it becomes immediately clear that, on the one hand, exposition is not restricted to the introductory phases of the text and, on the other, the transmission of information in the initial phase of the text is not necessarily confined to serving some sort of expository function. Var kommer de från? Därmed förnekas inte på något sätt det faktum att dramatexten, med undantag för läsdramer, oftast är tänkt som underlag till en scenisk framställning. Törnqvist menar tvärtom att det kastas ” ett mindre fördelaktigt ljus över Herrns karaktär: han har ju gjort sig skyldig till löftesbrott ” .327 I samtalet mellan Baronessan och Herrn framkommer även en del andra intressanta inslag. ” Jaså du var intet rovdjur, min kära Axel ”, säger Lindgren. Det finns alltid en ” en implicerad scentext, dvs. Åter märks en hierarkisk konflikt: Cecilia vill gärna dra ner Axel till ” gnagarna ” igen och samtidigt utnyttja denne, som ska belönas med ordnar av prinsen. 113 Gunnar Ollén, Strindbergs dramatik, Stockholm, 1982, s. 169; Gunnar Brandell, Strindberg – Ett författarliv II.