FRU CATHÉRINE. Ja, han var då alltid en konstig menniska! ADOLPHE. åtfölja lyckan, och jag har sett att i motgången har man alltid trogna vänner, men i framgången bara falska. Ni frågade mig om jag gick i kyrkan och jag svarade undvikande. Vet Ni att i morgse gick jag in i Saint-Germain; utan att egentligen veta hvarför. Jag tyckte att jag sökte någon derinne Nej, fru, men jag har sett så mycket olyckor som jag i tysthet kunde tacka; men jag fann ingen. Då lade jag ett guldmynt i de fattiges bössa; det var allt jag kunde få ut ur mitt kyrkobesök: och det var ganska banalt! FRU CATHÉRINE. tänka på de fattige när han haft en glad dag. ADOLPHE. Det var ju ändå något, och det var vackert att något som jag gjorde, emedan jag icke kunde annat. Men så hände mig något annat i kyrkan: jag såg nämligen Maurice' väninna Jeanne och hans tes de fatta hela vidden af sin olycka. Det var hvarken vackert eller icke, det var bara barn. Öfverkörda, krossade af hans triumfvagn, syn FRU CATHÉRINE. veten, det vet jag inte. Men att en god menniska, Ja, barn, hur Ni har det stäldt med Era sam BROTT OCH BROTT en samvetsgrann, finkänslig man som herr Maurice kan i en handvändning öfverge qvinna och barn, förklara mig det! ADOLPHE. sjelf icke förstå. Jag råkade dem i morgse och allt föreföll dem så naturligt, så rigtigt, att de icke kunde tänka sig något annat. Det var som om De njöto tillfredsställelsen af en god handling eller uppfyllandet af en dyr plikt. Fru Cathèrine, det fins det icke oss att döma. För öfrigt: Ni såg ju hela saker som vi icke kunna förklara och derför tillhör förloppet. Maurice kände faran i luften; jag anade men intet halp. Det är ju som om en intrig spunnits af en osynlig och drifvit dem med svek i armen jag tvekar ej uttala ordet: icke skyldig. FRU CATHÉRINE. Det kan jag icke förklara; och det synes han