Och till Aiaias ö anlände; der bodde på henne 135 Den skönlockiga Kirke, en stolt och ljudlig gudinna, Som åt Aietes var, allkunnige kungen, en syster. De härstammade båda från menniskorlysande Solen, Båda de hade Perse till mor, Okeanos' dotter. Der med galejan vid stranden vi landade sedan i tysthet, 140 I skepprymmande hamn, och en gud oss visade vägen. Der utstigande då, två dagar och nätterna tvenne Lågo vi, tärande hjertat med trötthet och sorger tillika. Men då den tredje dan skönlockiga Eos beredde, Då jag fattade ock kastspjutet och eggiga svärdet, 145 Och skyndsamligon klättrade upp från skeppet, på utkik, Om jag skådade menniskors verk, och stämma förnumme. Sen jag kommit ditupp, jag mig ställde på stupiga toppen, Och sig viste nu röken ifrån bredvägiga jorden, Genom de täta buskar och träd, i palatset hos Kirke. 150 Och jag begrundade sedan uti min själ och mitt sinne, Att dit vandra och spörja, då svarta röken jag skådat. Men besinnande mig mellertid mer gagneligt syntes, Att först återvända till snabba galejan och stranden, För att gifva kamraterna mat, och spejare sända. 155 Men då nuren helt nära jag var tverodda galejan, Öfver den ensame mannen sig ömkade någon bland gudar, Som mig väldig en hjort, höghornad, på vägen tillmötes Sände; till floden han gick från betesplatsen i skogen, Ärnande dricka; ty honom betvang den brännande solen. 160 Honom, då nedför berget han kom, jag i midten af ryggen Stack, och mitt kopparne spjut ryggraden igenom sig trängde, Och han i stoftet qvidande damp, och lifvet sin kos flög. Sedan steg jag på hjorten, och kopparne spjutet ur såret Utdrog, hvilket jag lät derstäds qvarligga, mot marken 165 Lutadt, och mig hopsamlade sedan qvistar och vidjor; Och då ett famnslångt rep, välsmidigt, derefter jag tvesids Flätat, fötterna bandt jag för väldiga djuret tillsamman,