En slik predikan kunde icke undgå att uppväcka bitterhet och det värsta av allt slags hat, nämligen religionshat. Fariséerna hatade Jesus i Guds och religionens namn – så mycket argare som folket häpnande greps av hans andliga makt och myndighet (Matt. 7: 29 och 9: 33). Skarorna strömmade till honom för att få hjälp (Matt. 8: 16) och för att lyssna till hans ord bittida och sent (Luk. 12: 1; 21: 38). Han var farlig. Hela världen löpte ju efter honom (Joh. 12: 19). Redan den rörelse Jesus åstadkom i folket måste synas vådlig för de styrande. Det blev oro i lägret. Skarorna skockade sig omkring Jesus och voro färdiga att hylla honom som sin konung (Joh. 6: 15). Vad man än månde tänka om Jesu person och om vad han hade att förkunna, så var det oerhörda uppseende han väckte i folket en tillräcklig anledning till oro för nationens välvisa styresmän. För all del, intet bråk. Hade folksjälen en gång bragts i svallning, kunde man vänta vad som helst. Folkets ledare kände, huru greppet om skarorna gled dem ur handen. De blevo ängsliga för hela nationens öde. En storm av hänförelse hade uppväckts. Vart skulle den föra det även eljest oberäkneliga och ostyriga släktet? Vilja vi höra statsklokheten i förbindelse med fromheten, så kunna vi läsa orden i Johannes 11: 47, 48: »Vad skola vi taga oss till? Denne man gör ju många tecken. Om vi låta honom så fortfara, skola alla tro på honom, och romarna komma då och taga ifrån oss både land och folk.» Detta yttrades i en rådsförsamling, som sammankallats av överstepräster och fariséer. Oron hade ökats av den ytterligare anslutning, som Lasarus’ uppväckelse åstadkom (Joh. 11: 45). Därmed var måttet rågat.