Damerna drucko kaffe i salongen, herrarne i rökrummet. Balkongdörrarne stodo öppna. Humlegården bredde sig tyst och grön i majaftonens skymning. Hall stod lutad öfver balkongräcket och rökte. Han hade funnit Greta oemotståndlig och fru Wenschen pikant. Det oaktadt hade han haft tämligen tråkigt. Det var hans sjukdom, detta att han aldrig kunde låta sig ryckas med. Den var vacker, och den var begåfvad, och den älskvärd, och ingen af dem angick honom. Han var en rotlös man. Det hade alltid varit så, men han hade icke känt det som en plåga förrän efter den dag, då han fann sig stå som sörjande son böjd öfver liket af en främmande kvinna, som testamenterat honom sin förmögenhet. På den tid, då han om morgonen icke visste hvar han skulle sofva på natten, hade lifvet likväl någon eggelse och någon spänning ... Och han gick åter in. Hans blickar sökte Greta, men han fann henne upptagen af fru Brehm och fröken Arvidson. En del af herrarne hade slagit sig ned kring spelborden. Fru Weber gick förbi. Den lätta darrning på handen, med hvilken hennes man spelade ut sin sista trumf, undgick henne icke, och hon beslöt att agitera bland fruarne för tidigt uppbrott. Mortimer och Karl Hammer resonnerade i ett hörn af rökrummet med pastor Caldén om ritschlianismen. Det var ingen som försvarade den, men pastor Caldén anföll den ur flera olika synpunkter. Konsul Arvidson kom förbi; han stannade några ögonblick och lyssnade till samtalet utan att göra något inlägg. Han hade icke tänkt mycket, ty han hade fört ett lif utan pauser, i ett rus af arbete och sällskapsplikter. Fru Wenschen, som gärna rökte cigaretter, hade dragit sig in i en fönstersmyg med Grothusen. Tomas gick igenom rummet. »Hvar är Hall?» frågade han. Hall hade gått. Efter en liten stund lekte Tomas hök och dufva med Märta och Greta genom alla rummen, köket också.