Myggorna surrade ilsket. Tjock, gulhvit steg röken ur det glödande piphufvudet, steg och försvann i mörkret. Patron Siedel och hans gäster. Fru Enberg talar förstånd med hans nåd. Patron Arvid Siedel presiderade vid frukostbordet i Björkenäs’ låga, mörka sal. Patron Siedel var afgjordt för lång för sina låga rum. När han stod upp, var det icke stort mer än en trekvarts meter mellan hans hjässa och taket, och för att kunna se ut genom fönstren måste han böja sig. Arvid Siedel hade alltid varit ett åbäke, jänglig och omöjlig och med mongoliskt sneda ögon. Hans armar voro likaledes öfver medelmåttan långa och slutade i smala händer och benrangelsmagra fingrar. Sina händer rörde han emellertid med ett visst måttfullt behag. Och som han meddelade sina tankar och önskningar hufvudsakligast genom gester, var detta att sätta värde på. Patron Siedel tyckte, det var obehagligt att tala. Då han någon gång brukade sin tunga, utgingo ofrivilliga små spottstrålar ur hans mun. Och så mycken smälek hade han i sin ungdom lidit för detta naturfel – framför allt från den beundrade Julia de Sars’ sida – att han numera helst undvek rikta sina ord till andra än hundar, hästar och torpare. Jacob och Blenda voro denna morgon gäster vid Björkenäs’ frukostbord. Med artiga små handrörelser bjöd värden dem af sitt bords läckerheter, och ungdomarna visade sig till fullo uppfatta det stumma språket. Blenda, en grad måttligare, beskyllde till och med Jacob för att vara en riktig »gluffgluff». »Ja, inte blir det väl mycket kvar åt de där båda sömntutorna. Hva är det för folk, som inte ids äta frukost klockan åtta? Stadsherrar, kan jag tro? Ha de kommit för andjakten? Inte? Ja, vi ha då inte mycket i den vägen att bjuda på.» »Jag har inte bjudit dem.» »Är det goda vänner eller är det släktingar?» frågade Blenda. »Rogers.» »Å tusan, är det hans nåds släktingar? Hvarför kom de inte till Rogershus då? Där ska ju bli främmande.