Provinsialläkaren i orten hade sökt och erhållit fyra månaders tjänsteledighet för hälsans vårdande, och till att bestrida tjänsten hade förordnats philosophiæ magistern, medicinæ doctorn och chirurgiæ magistern Alfred Johnson — den forne informatorn på Norrbyholm. »Det var verkligen en angenäm nyhet!» utropade den unge grefven, och af uttrycket i hans ansikte kunde man se, att utropet kom från hjärtat. Men strax därefter såg man också, att gamle grefvens lynne lefde kvar hos hans son, ty hans ögon fingo alldeles samma godmodigt retsamma uttryck som faderns, när han vände sig emot den gamla ungmön med ett gäckande: »Eller hur — tant Sofie?» Men tant Sofie hade blifvit tio år äldre, och i hennes bleka nunneansikte, som nu omgafs af ett silfverhvitt, slätstruket hår, syntes icke ringaste moln vid den välkända anspelningen. Hennes vackra, milda ögon fingo endast ett ännu mildare uttryck än förr, ett uttryck som bar vittne om, att det gamla trofasta hjärtat bevarade sin välvilja. »Jo,» sade hon. »Det var en mycket angenäm nyhet.»