Det föreföll som om alla onda ögon skrämde bort den, och som om jorden vore för uppfylld af kalla, hårda hjärtan, för att något varmt och vackert skulle våga sig fram. Folk huttrade och frös, trots dyrbara pälsverk. Sinnena fröso också, trots eldande hat mot den och den. Jutta deltog sällan i de heta debatterna, där kvinnoögon blixtrade med ny glans, och där röda läppar formades till slag mot näsfan i främlingsland. 1 samma ögonblick en mor lyft upp sin lille son i knät, kunde hon säga med ett skä- rande hvasst tonfall: " Jag önskar, att de finge så mycket stryk, att de aldrig hämtade sig! " Barnet såg på modern, och Jutta märkte, hur ofördragsamhetens gnista öfverfördes till den lille. Han skulle växa upp och med honom ett nytt, starkt nationshat, en mörk och trotsig ovilja mot förbrödringens enande makt. Det blef en ömmande sorg inom Jutta, detta, att kvinnorna hade så svårt att räcka händerna till fridshälsning, att de tvärtom i allt gjorde sig till krigsrörelsens anhängare. De klädde sig i uniformliknande kläder, satte modets afskyvärda nyheter på sig, fastän de voro afläggare af militärmössor och rockar eller — just därför! De köpte soldater, fästningar, leksakskanoner åt sina små pojkar. Naturligtvis funnos undantag, men dessa voro så bleka och stilla, de gingo helst ur vägen för stridsbullref, och de gömde sig i en skum vrå undan diskussionens skyhöga vågor. Det var så underligt, tyckte mor Jutta, ty talade hon med sina kvinnliga gäster, fanns det icke en, som ej entusiastiskt önskade fred och hoppades på den, men det skedde gärna med ett ordens svärdshugg. De ville fred allesamman, men de ville det icke solidariskt. En drog hit, en dit. Det var icke e n gemensam blå himmel de sågo upp till. " Bara det blir vår ", tänkte Jutta, " naturen är urkraft. Ingen motstår dess styrka. " Och omkring Lannerstad var så vackert.