En dag hade han varit på marknaden och tagit sig allt för mycket till bästa. Han kom åkande hem som en stormvind genom skogen. På vägen mötte han Lars och höll in hästen. — Nej, se på bror min! ropade han. Kom upp till mig i vagnen, så skall du få se hur strykande det skall gå! Men Lars ville inte åka med Nils. Han såg genast, att han inte var nykter, och rörde sig inte ur fläcken. — Jaså! Du gör dig stursk! ropade Nils och sprang ur vagnen. Men, ser du, jag vill att du skall åka med mig och då blir det så, och därmed slängde han Lars upp bredvid sig på kuskbocken. Därpå släppte han åter tömmarna lösa och piskade på hästen, som om det gällde livet att komma fort fram. Och nu började den vildaste fart. Vagnen störtade från den ena sidan av vägen till den andra, hoppade över stenarna, stötte emot grenarna, slängde och slog, ibland så nära kanten av backen, att det var ett under att den inte flög ned i djupet, men till slut — kratsch! rusade den rakt emot ett träd, och huller om buller flögo häst och vagn jämte de två bröderna ned i ett dike. Vagnen var krossad, hästen hade fått en och annan skråma. Nils stod frisk och oskadd på sina ben, men Lars låg orörlig i diket som om han vore död. I samma ögonblick hade Nils blivit spiknykter. Han bar Lars hem och fick honom i säng, men då läkarehjälp blivit hämtad, sade doktorn, att det var mycket ovisst om Lars skulle kunna leva. Det var någonting som brustit inom honom, och om han levde, så skulle han nog aldrig bli en frisk människa mera. Under den långa tiden, innan man visste hur det skulle gå med Lars, satt Nils alltid vid hans säng, och där gjorde han i tysthet ett löfte, att om vår Herre ville vara så nådig och barmhärtig att låta bror hans bli vid liv, så skulle han aldrig mera tänka på sin egen lycka, men endast göra allt för att försona sin skuld. — Och det löftet hade han ärligt hållit. Stark och frisk som han var, så levde han blott för att göra livet drägligt för sin unge bror, vars hela framtid han hade förstört. — Jag förstår varför de åka så långsamt! tänkte Carl, som låg och lyssnade till bjällerklangen.