Det är i denna mening vi kan skilja mellan ett psykologiskt och ett fysikaliskt seende, en distinktion som vi ännu många gånger kommer att ha anledning att understryka i denna bok. Granit använder sig visserligen inte direkt av dessa termer. Men han konstaterar att det ursprungliga och primära seendet — eller seendet, såsom han oftast helt kort kallar det — är till sitt väsen enhetligt och syntetiskt, att det uppvisar en bestämd psykologisk lagbundenhet; med andra ord att det följer de principer som undersökes bland annat av färgpsykologien, vilken i och för sig står måleriet närmare än färgfysiken eller färgfysiologien. Hävdar vi nu att impressionisten begagnar sig av ett fysikaliskt och inte av ett psykologiskt synsätt, så bör vi dock framhålla att det här inte kan vara fråga om en absolut skillnad. Redan det enklaste synintryck innesluter delaktighet från andra själsfunktioners sida. Det kan därför endast vara tal om att de psykologiska momenten är mer eller mindre svagt företrädda hos impressionisten. Och ännu i ett annat hänseende är det bara en relativ sanning att impressionisten återger färgerna fysikaliskt och inte psykologiskt. Impressionisten var helt visst inställd på de verkliga våglängderna, men han arbetade samtidigt i hög grad med de så kallade induktionsfenomenen, vilka beror på invecklade fysiologiska och psykologiska förhållanden. Den färgade omgivning, vari en bestämd färgad yta ingår, påverkar alltid i viss mån dess utseende. En grå ring av samma färg och storlek ter sig ljusare när omgivningen är mörkare grå än när den är ljusare grå; en grå ring i ett grönt fält får en svag men tydlig purpurfärg. Men inte desto mindre är distinktionen mellan ett fysikaliskt och ett psykologiskt seende ägnad att för oss klargöra impressionisternas arbetssätt. Låt oss anta att impressionisten återger en rödmålad paviljong i en lövskog. Enligt Granit går han i stort sett till väga efter följande fysikaliskt uttryckbara resonemang: