N G A HERRSKAPET Svala hade ändtligen afslutat sin långa bröllopsresa och skulle nu till att utse passande tomtplats åt sig. Men det var ingen lätt sak. Herr Svala tyckte nämligen, att ingenting var godt nog åt hans lilla fru, och i lätta, sirliga svängningar kretsade han omkring i den härliga majluften, medan hans klara, glänsande ögon ifrigt spejade åt alla håll. » Lugna dig, min vän, » sade unga frun och vippade upp och ned med den långa stjärten. » Jag är inte så kinkig, som du tycks tro. Jag medger, att jag nog helst ville bo i eget, nybyggdt hus, men om det inte låter sig göra, så få vi väl nöja oss med någon gammal lo ID UN 1900 — kal. — Men, ser du, där borta ligger en gård. Låt oss flyga dit! Kanske vi där kunde finna en liten vrå för oss. V i behöfva inte så mycket, vi ha j u hvarandra. » Herr Svala tittade öfverlycklig på sin lilla söta fru, och några ögonblick därefter var det unga paret framme vid ett trefligt, rödmåladt boningshus med hvita fönsterposter och en stor glasveranda. Allt såg så fint och putsadt ut, ända från den glänsande, ny tjärade takrännan till den prydligt krattade sandplanen framför förstukvisten. Herr Svala kretsade oroligt några slag omkring taket, tittade ett par gånger uppmärksamt in under åsen och brast därpå ut i ett jublande: » Kvitt, kvitt, kvirrelitt! », hvilket, öfversatt till ett mera förståeligt språk, betydde: » Här är förtjusande! » » Lilla hustru! » ropade han till sin fru, som slagit sig ned på trädgårdsstaketet, » kom hit och titta! Bättre kunna vi aldrig få. Bara två trappor upp och skyddadt läge mellan takåsen och stuprännan. Och en sådan utsikt! Du kan se långt ut i den vida världen, därifrån vi just nu komma. » Unga frun strålade. » Kvitt, kvitt, kvirrelitt! » sjöng också hon. » Hvad det är härligt att lefva! Och jag tror bestämdt, att vi kommit till snälla människor. Se in genom det öppna fönstret! Fastän det ännu är så tidigt, samlas de redan till morgonbönen.