För övrigt hade Kristian ett varnande exempel i det öde, som ett par årtionden tidigare drabbat lians fader, sedan denne 1497 med sedermera riksföreståndaren Svante Nilssons kraftiga bistånd blivit Sveriges konung. Ty i spetsen för det uppror, som fyra år senare störtade konung Hans, stod ingen annan än lierr Svante. Ur politisk synpunkt kunde alltså avrättningen av de tre herremännen te sig fullt befogad. Mot Gustaf Trolle hava Kristian II och hans medhjälpare icke kunnat tillgripa så radikala medel, då ju blodsdomarna grundades på ärkebiskopens anklagelser. Men konungen har på annat sätt sökt oskadliggöra Trolle. Redan den omständigheten, att den senares skadeståndskrav i fortsättningen lämnades obeaktade — ännu den 25 juni 1521 riktar ärkebiskop Gustaf till konungen en ny supplik om ekonomisk gottgörelse — innebar ett nytt känn 118Stockholms blodbad och det svenska unionspartiet bart slag mot det aristokratisk-klerikala partiet. Men dessutom liar Kristian, som Abnlund anmärkt, förstått att vid iscensättningen av blodsdramat skjuta Trolle framför sig, varvid han icke heller underlåtit att utpeka denne som den i egentlig mening ansvarige. Både Olaus Petri och Reimar Kock berätta, att konungen strax före avrättningarnas början låtit utropa, att det var på ärkebiskopens enträgna begäran, som straffen nu utkrävdes, och en följande dag till allmogen i riket utfärdad kunglig proklamation söker likaledes bibringa allmänheten den uppfattningen, att Trolles och de svenska kyrkomännens aktion nödgat monarken att exekvera den av de förra fällda kättardomen, då i motsatt fall folket skulle drabbats av hårda repressalier från den kränkta kyrkans sida. Det liar nog för Kristian stått klart, att arvförklaringen och avrättningarna måste framkalla missnöje hos både Sturevännerna och rådspartiet, ocli därför gällde det att i möjligaste grad göra ärkebiskopen omöjlig som tänkbar ledare av en framtida resning. Ett sätt, som ju kunde vara verkningsfullt nog, var att utså misstro och hat mot den mäktige prelaten bland lians egna landsmän och så mycket som möjligt kompromettera honom i de breda lagrens ögon. Att konungen lyckats i sin avsikt, därom vittnar ett uttalande av biskop Brask från hösten 1523.