— På dansbanan, det vet man nog. Och det får nog vi i det kommunala känning av. Inte minst då det gäller dom här bidragen till bostäderna. För det finns två kategorier, och statens sätt att värdera dem förefaller mig högst besynnerligt, att säga det minsta. För dom, som är ordentliga och skaffar sig ett eget hem, innan dom gifter sig och på allt vis gör rätt för sig, anhåller dom om bidrag, nehej! Varför? Nej, dom har, trots allt, inte råd till amortering. Dom däremot, som bara basar iväg, från dasset till dansbanan och avlar av sig som svin, utan vidare, utan att se sig för, vare sig på det ena stället eller det andra, dom! Dom får bidrag! Dom tar kommunen till sitt hjärta och premierar! Vad ska man kalla sånt!? Va skapar det för folk i längden? Åh nej! Det får allt lov att komma lite moral med i leken ändå. Se nu på fiskarna här till exempel. Man kan säga, att vi har fyra olika kategorier. För det första: ålfiskarna. Det är dom välbärgade. Därnäst: silloch laxfiskarna ... — Var bedrivs sillfisket härifrån? — Vid Gotland, Öland, Bornholm och Simrishamn. — Man går inte på Doggersbank och Island som från Västkusten? — Nej, inte här. Nå, i alla fall. Dom har det fattigt. Så är det torskoch flundrefiskare. Det är dom gamla och dom, som inte har motorbåt. Dom har det uselt. Och så till sist: dom, som hellre tigger torskhuvun och gnager på än själva far ut. Vilka bör nu hjälpas? Vad gör det allmänna? Hjälper den sista kategorin! Så är det ställt, och var alltsammans hamnar får vi väl en vacker dag se! Vi ska fara till en man, som kan ge läget just nu. Det var ord och inga visor! Det var första gången under resan, som dylika ord sprutade upp ur folkdjupet. Men det var inte sista. Från denna dag framåt skulle jag få höra dem som ett ständigt växande, allt starkare och starkare, hotfullt ledmotiv i de många rösternas kör från landets olika delar. — Men säg, sa jag, har inte de statliga bostadsförbättringsbidragen gjort gott?