– Ja, sjukdom, fortsatte sierskan – glad nyhet – elva, tolv – ja, hon får en ljus nyhet – tretton – du får en pojke – Som nu något pöste över i köket och ett surt kaffeos spred sig i rummet, reste sig sierskan upp och hastade ut med långa steg, vilka kommo golvet att lätt skaka och ryttaren på chiffonjén att darra med sin strumpsticka. Medan fröken Tornej nu sysslade i köket, sågo de båda väninnorna på varandra. Märta sade med dämpad röst: – Det blev inte P–z, ändå! Men vad är det för en karl, som har ett svart arbete? Är han sötare kanhända? – Hör ni, ropade gumman, vill ni smaka på mitt kaffe? Och i detsamma kom hon inskramlande med tre koppar på en bricka. På bordet bredvid brickan ställde hon ett kakfat, och på detta kakfat vilade en trave av fröken Tornejs mjuka, stora fyrkantiga pepparkakor, vilka av en del personer ansågos ovanligt goda, men av andra betraktades med lurande misstänksamhet för hönsens skull. – Var så god, sade den barska kvinnan, och hon såg riktigt vänlig ut, när hon inbjöd de båda flickorna till den enkla förfriskningen. – Ta för er, små fröknar, fortsatte gumman, och bry er inte om vad de säjer om mina pepparkakor. Vet nog varifrån pratet kommer – surt sa räven om rönnbären – tag du också, så ska vi sedan lägga en stjärna till för dig. Du är ju inte rädd. – Slår det verkligen in allting, som fröken säger? frågade Märta Åvik i ödmjuk ton. Gumman blickade buttert upp och tände en ny, svart cigarrstump.