Nu hade det i alla fall blivit så mörkt, att han knappt kunde se så långt som till grinden, och alltså var det slut för i dag med allt hopp. Lars såg litet hålögd ut, och håret hade fallit av vid tinningarna, men han var lika glad och umgängsam, som han hade varit förra året. Men nu låg ju stugan litet avsides. Vi ska göra en avslutning. Då hördes Kattrina återigen. Jo, det var så, att ho hade blitt bekymrad för hur vi två nu skulle få det. Då satt där en liten naken Herrans ängel på sängkanten. Han strök sig över pannan med handen och såg litet förlägen ut, då han svarade Kattrina. Vem är det? Hon kunde inte förmå barnet att hålla sig stilla så länge, att klockarn fick göra ett enda stick. Han lät så svag i rösten, han Erik, där han låg, så det är bäst, att vi skyndar oss. ropade hon, och Jan hade inte hört henne låta så rädd sedan den dagen, då Lars hade kommit för att ta stugan ifrån dem. Hon kom inte förrän så långt fram på hösten, att passagerarbåtarna på Löven hade slutat med sina turer och sjöfarten uppehölls av bara ett par små lastångare. Henne bidade han på där nere i djupet. Ni förstår, Jan, att jag inte vill veta någe mer, än om Lars kan ta emot käppen å mössa mä samma rätt som Erik, å ni vet ' et ju, ni, som var mä honom i skogen. Du tror mej visst inte, sa gubben. Första gången, som Jan i Skrolycka hade gått till Lövdala en sjuttonde augusti, hade besöket just inte avlupit så hedersamt för honom, som han hade kunnat önska. Å nu tycker jag, att du har förspillt nog mycken tid på det här kejsarskapet. Å nej, svarade Lars, det är det visst inte, om ni bara betalar vad ni är skyldiga - Hon var klok och rådsnar och inte förskräckt för någonting. Klockar Svartling hade ett sådant ansikte, att det inte visade mer av hans tankar, än han ville att det skulle visa, och det höll sig alldeles orörligt, medan han talade med Klara Gulla. Hon måtte ha sett fallfärdig ut, för Klara Gulla slog med all hast armarna om henne och närapå bar henne in i stugan. Jan fick sitta innerst i hästskon mittemot prästen.