»Hvad felar dig, du stora väldiga blomma?» frågade den lilla medlidsamma, nydöpta plantan och betraktade poppelns högresta stam och rika löfverk. Du badar din krona i solljuset och dina fötter» Och plantan höll inne midt i loftalet; ty hon märkte att med fötterna var det mindre väl bestäldt. Hon teg och visste icke hvad hon skulle säga, så förlägen var hon. Jätten såg ned på det lilla ljusa vättehufvudet i röda mössan, som stack upp så djupt under honom i klippans öppning. »Hvad är du för en liten tomte, som tittar fram der ur bergskrefvan, knapt så hög som ett grässtrå?» frågade poppeln tillbaka, »du måste nyss vara kommen till orten, din lilla klena stackare, ty jag har inte sett dig förr». »Åhå, icke så liten och icke heller någon stackare! – jag är snarare en jätte bland mitt slägte», svarade plantan upprymd: »men för att vara en sådan stor bjesse som du, så måste jag tillstå, att du ser förskräckligt klen och glåmig ut. Hvad går åt dig?» Trädet svarade ej; men plantan, nu allt mera klarsynt, insåg snart hvad som tog bort jättens humör och gnagde på lifstråden: liksom hon sjelf saknat sol för sin bladkrona saknade trädet jord för sina rötter, som hängde smäktande och halft förtorkade långs stenmuren. »Sträck litet på dig!» bad plantan. »Åh, det lär väl löna mödan», svarade trädet klenmodigt och litet knarrigt. »Försök dock! – Se på mig», sade plantan, »jag har arbetat mig upp ur den här afgrunden, der min rot har fäste». Och så berättade hon hela historien om huru hon börjat sin vandring och i följd af sin fasta vilja och ihärdighet skjutit upp till hundra gånger sin naturliga höjd och efter åratals möda ändtligen tillkämpat sig sin arfvedel i ljuset. »Träng du nu ned i jorden åtminstone lika många tum som jag klättrat upp», sade hon.