»Det var därför vi just nu drevos från spåret, menar du?» »Antingen det ...» »Eller också?» »Ja, eller också ...» Detektivreporterns skarpa ansikte hade antagit en underligt frånvarande min. »Beyler!» sade han med ens. »Det är nödvändigt att vi genast fara ut till villan.» Villan låg fullkomligt tyst och övergiven, med varje dörr och varje fönster väl stängt. Varken i trädgården eller på vägarna ovanför och nedanför syntes en enda levande varelse. De bägge männen skyndade hastigt uppför sandgången, och Wallion ringde. Nästan genast öppnades dörren av kammarjungfrun, som tigande släppte in dem. »Är Pauline inne?» frågade Beyler lågt och fort. Flickan pekade på biblioteksdörren. Wallion hejdade sin kamrat med en rörelse. Paulines röst trängde ut till dem. »Jag måste!» sade den mjuka rösten brådskande. »Det är av största vikt, jag måste tala med honom! Vet ni inte var han finns? – När kommer han tillbaka till redaktionen? – Men förstår ni då inte, det gäller Hesselmansaken!» De sågo den unga flickan i sin svarta sorgdräkt stå orörlig som en staty vid telefonen. Hennes vänstra hand lekte nervöst med en näsduk, och den vackra profilen lyste vit mot gardinernas skugga. »Ja, ja, bed honom ringa! – Men om han inte kommer? – Det blir för sent, det blir för sent! – Nej, det är herr Wallion jag måste träffa, nu i kväll. – Ja. – Det är nödvändigt. – Tack!» Hon stod alltjämt orörlig, sedan hon lagt ned luren, men hon lade plötsligt handen över ögonen med en trött och sorgsen suck. »Jag har kommit», sade Wallion och gick in i biblioteket. »Jag står till er tjänst, jag och Steno!» Pauline vände sig blixtsnabbt om. Hennes läppar skälvde till: så kom med ens ett litet leende av glädje. Dräkten frasade då hon med framsträckta händer skyndade emot dem. »Vad jag blev glad», sade hon endast. Wallion tog hennes händer. »Det har alltså hänt något?» genmälde han och såg forskande på henne. »Ja», sade Pauline och nickade med flickaktigt allvar. »Vet ni det redan?»