Jag minnes detta såväl, o, jag kan ej någonsin glömma det. Vi sutto på värdshusets veranda, solen var i nedgående och några snäppor skreko långt ute i skären. Det föll just ett klart men stilla ljus över hans huvud och när han vände sig emot mig möttes jag av en förtvivlan så djup och stor att jag ej kan beskriva den. Han gav mig blott en enda blick, och så vände han bort ansiktet. Men denna blick förmådde jag ej tolka på annat sätt än detta: o, vill du ej lämna mig i fred med sitt livs största elände? Vad den därutöver ville säga förstod jag ej, och jag tryckte hans hand och gick min väg och han bad mig ej att stanna. Nu kände jag att han var död — åtminstone för mig. Mittunder det att alla våra bekanta ideligen gladde sig åt att han genom ekonomiens ordnande kunnat få en lugnare tillvaro, och att han tycktes ha återvunnit — som de trodde — sin ungdoms ljusa och glada syn på tingen (jag visste att han aldrig haft en sådan syn) hände något högst egendomligt. Tidigt en junimorgon hade han gått upp på ett närbeläget ganska högt berg och avvaktat solens uppgång. Han hade placerat sig mellan tre jordfasta stenar så, att han haft stöd för sidorna och ryggen, och där hade man funnit honom död, med ansiktet grinande rakt mot solen och en browningkula i bröstet. På en av stenarna hade han lagt upp en mindre sten, och under denna fann man följande brev, adresserat till mig: Käre vän! Någonting förfärligt har inträffat med mig. Det började för över ett år sedan. Du vet att jag plötsligt genom en släktings död fick min ekonomi ordnad, jag blev en rik man. Detta var först en stor glädje för mig, men blev sedan till en större förskräckelse än jag förut någonsin erfarit. Någonting brast i mig just då. Denna bristning hade kanske intet sammanhang med budskapet om mina förmögenhetsvillkor. Jag skall försöka att berätta för dig hur allt detta gått till, så att du icke må tro att den plötsliga rikedomen förfäat mig. Den gav mig endast tillfälle att fullfölja mina avsikter för en tid.