– Herr professorn måste väl medgifva, att det inte är mitt fel, om ni gör er det omaket att själf resa hit i stället för att anlita posten, hvilket ju varit vida enklare och bekvämare. – Låt ofördröjligen kalla till er herr Forsberg, sade han, och fordra af honom de uppstudsige arbetarnes ögonblickliga atskedande! – Doktor Nordgren. Men i ert eget intresse ber jag er icke stöta er med dessa personer, ty det skulle kunna hända, att den ene eller andre af dessa starka och framför allt orädda män vid något tillfälle kunde göra er en god tjänst. – Ack, inte behöfver herrn det, inte, om herrn tycker om det här rummet! – Det sade jag mig med det samma, och derom är jag fullt och fast öfvertygad. Men hon hade knappast läst de två första raderna, innan uttrycket i hennes ansigte helt hastigt förändrades och all färg vek från hennes kinder. Hvarför uttalar ni inte det ord, hvarpå så mycket beror? – Tag det här, herr Rixell! Ännu en sista blick kastade han i de urröjda facken för att öfvertyga sig, att han icke lemnat kvar någonting. Men då inföll gumman ängsligt. Efter ett par ögonblicks tystnad fortfor hon: Hon hade här stött på ett motstånd, som hotade att bli förderfbringande för henne. Då slog den unga flickan sina armar kring hans hals och hviskade innnerligt: Då slog den unge mannen bägge händerna för ansigtet och utbrast stönande: Men den hycklaren invände i alla fall för skenets skull: Men jag ber och besvär er äfven att icke företaga någonting, som är emot denna ärevördiga dams vilja. Han hade just kommit in i sitt rum, när det knackade och en tjänare anmälde, att doktor Nordgren önskade tala med honom. Mördare! – Mitt namn är Serner, sade han, och hans röst lät dervid så varm. Styr här på Almvik bäst ni behagar, det vill säga, med min fördel till ögonmärke! Ni vill alltså inte förstå mig? Det blefve i så fall grefve Rudenfeldt, som råkade i klistret. Ännu är ju inte allt förloradt. – Min dotter, du är lika dåraktig som ett oförståndigt barn. Alle man upp i våningen!