Ja, jag dansar bra, ehuru något för passioneradt, som ni j u också själf förebrått mig. Vilhelm: Det har jag inte understått mig. Klara: Bevars, jag förstod er anspelning mycket bra. Det ges ett sätt att berömma, som är förfärligt likt klander, o c h att berömma min uthållighet i valsen betyder, att ni klart o c h öppet säger mig, att jag är en manad. Vilhelm: Åh! Å h! Klara-. Förneka det inte! Ni är inte ensam o m er åsikt. Tant Elfrida, hvilkens döttrar ligga som mjölsäckar i kavaljerernas armar, påstår också, att det inte är kvinligt att dansa så bra. n Vilhelm: Också? Klara: Men jag rår inte för det! Det är ett familjearf. Min mor var på sin tid en firad baldrottning, och Melanie dansar ändå bättre än jag. Eller hur? Vilhelm: Jag har ännu inte i dag dansat med fru v o n Lohman. Klara: Men medan Melanie ännu var flicka, för fyra, fem år sedan, då dansade ni väl oftare med henne? Vilhelm: Mycket ofta! Klara: Då måtte ni väl också veta, o m hon dansar bättre. Säg rent ut bara! Vilhelm: Utan tvifvel dansade er syster med ännu mera eld och lif än ni, men å er sida har ni det större behaget. Klara: Ni slingrar er bra ur snaran! Jag är för öfrigt i det hela bra lik min syster, eller hur? Vilhelm: Det kan jag inte finna. Klara: Det säger man mig hvar dag. Vilhelm: Just därför är det inte sannt. Klara: Beständigt paradoxer! Vilhelm: Hvar får ni då egentligen den idén ifrån, att någonting måste vara sannt, bara därför att hela världen påstår det? Jag försäkrar er, att ni inte det ringaste liknar vare sig den forna fröken Melanie Torberg eller den nuvarande fru von Lohman. Klara: Det är mycket illa för mig, ty Melanie är vacker och. Vilhelm; Ni är det mindre. Klara: Min syster är intagande, och jag. Vilhelm: Ni är det ännu mer. Klara: Håll er bara till sanningen. Jag behöfver inte något plåster! Tror ni, jag inte v e t. Vilhelm: Hvad vet ni?