– Va ä de för en djävel, som kastar sten? Ekan hade längesen försvunnit, när Pelle slutade tala. De sista strejkbrytarna skyndade i väg under åskådarnas bittra tystnad. I byggets port syntes en hastig skymt av några herrar, som genast drogo sig in igen. Några polismän stannade, de övriga började dra sig åt staden tillsammans med största delen arbetare, som hade sett nog. Endast ett fåtal dröjde kvar i det längsta för att möiligen få vara med om ännu mer. Andra spriddes ut över bergmarken ner mot sjön. Pelle och hans kamrater voro kvar. De hade sett herrarna i porten. Pelle var säker på att den ene var Överstehn själv. Här kunde nog vara mer att göra i kväll. Han satt på bergknallen med de andra ungdomarna. Han hade gjort sin plikt och tänkte inte på den saken vidare. Kvällen mörknade. De gråa stenmassorna i staden reste sig tunga mot himlen, det röda ljuset hade falnat, luften var som fylld av grå aska efter solbranden. Ett och annat fönster gnistrade ännu därborta som eldslågor. – Jo jo männa, de ä Överstehn, som går därborta å rotar, sade Kvisslan. Men vem ä de han har me sej? – Byggmästarn vetja, bror hans. – Den tredje, då? – Den känns inte igen. – Jag vet inte vem det är, sade Pelle, som höll skarp utkik, men jag gissar. – Nå? – Bankens ombud. Det tycks vara en liten inspektion. Herrarna stodo mitt på gatan och pratade, pekade, ordade. Runt omkring stodo ännu små grupper av arbetare. Inte ett ljud hördes därifrån. Pelle hade sett Överstehn förr. När han kräft i kamraternas namn. Men det var bara en mycket kort stund. Nu höll han honom fast med blicken och försökte se vad som kunde finnas i den där kroppen. En liten, satt herre, en smula korpulent, väl klädd, men rakt inte elegant. Trots sin litenhet, såg han kraftfull och myndig ut. Han stödde sig mot käppen, medan han lät den andra armen liksom stryka under vad han sade åt den tredje herrn, den okände, som syntes äga den avgörande makten för ögonblicket. Byggmästaren, bror till direktören, stod på något avstånd och sade endast då och då ett kort ord.