Hon såg fjärden vidga sig i ett oändligt blått, och där den slöt sig kring ön, vaggade dess böljor spegelbilder af ljusa björkar, mörka ekar och granar, hvilka i vattnet tecknade sig nästan i svart. – Jag kan inte mer i dag, sade hon som till ursäkt. Emellertid gick Sven hemma på eftermiddagen och lekte. Men du får aldrig läsa det förrän då. Och i dikten som i lifvet få de små vänta, emedan de stora icke vilja släppa dem fram, förrän deras tur kommer. Därför sade jag också ja och slöt henne i mina armar för att dölja min egen misstämning. – Brukar jag verkligen det? Men jag kan det icke, och jag vet, att hon sörjer, icke blott öfver sig själf, utan också öfver den smärta, hon vållar mig. Ingenting, af hvad jag verkligen kände, hade hon märkt. sade mamma. Men hans vänner på skäret tyckte det var underligt, att ett så litet barn kunde tala om sådant. Jag har läst den ånyo nu, och allt hvad däri står, förekommer mig vara skrifvet för så länge sedan, att jag knappt kan tro, att icke ens två år förgått sedan dess. Och dock lärde jag mig aldrig att se hennes lif i helt annan mening än den vanliga som en väg mot döden. Och när ångbåten omsider satt oss i land och vi ensamma stodo på bryggan, seende båten ånga bort, då togo vi hvarandra om lifvet och gingo långsamt vägen fram, där den krökte mellan halfutspruckna hasselbuskar och höga, knotiga ekar, på hvilkas grenar knappast syntes spår af vårens knoppar. – Jag vill inte, att det skall finnas någonting, som du icke vet, sade hon enkelt. Jag såg gnistorna slå upp i mörkret kring hästens hofvar, kände hur rägnet lättade och märkte landskapet flyga mig förbi som ett mörkt skuggspel, och hela tiden satt jag och talade för mig själf ofattbara ord, hvilka jag ej förstod, hur de kommo mig på tungan. Om och om igen upprepade jag hennes ord, om och om igen genljödo de i mina öron, och ju längre jag tänkte på dem, desto vissare blef det mig, att inom henne fördes en kamp mellan själfva begäret att dö och hennes kärlek till mig och våra barn, som befallde henne att lefva.