Parallellt med detta högtidsår gick för landtmannen emellertid ett annat, meteorologiskt och astronomiskt, bondepraktikans, för hvilken molnen var en stor teckenbok, i hvilken man af stjärnbildernas vandring på himlen, månens kretslopp mellan ny och nedan, luftens väder och nattens dagg kunde lära känna världens inre, fördolda lif och det hemlighetsfulla sambandet mellan processerna under naturens skal och inom de lefvande varelsernas kroppar. Den spådde väderlek och årsväxt, gaf märken för allt betydelsefullt, tillvaron, såning, plöjning och bärgning, de rätta ögonblicken att fälla träd och köra hem timmer, att slakta och röka kött, att sköta kreatur och fiskedon, att slå åder och ingå äktenskap. Allt rörande stuga, ägor, kost, klädnad, handel och vandel, välbefinnande och sjukdom fanns här förtecknadt i denna tideräkning, hvilande – som hvarje profetisk insikt i det fördolda och framtida – på “den helige andes uppenbarelse“ men också på erfarenhet af “naturliga Stiernkikare och andra gamla förståndiga män“. Det vill säga: astrologi, skrock, bygdesägen samt den släktets tidlösa erfarenhet, som ständigt upprepas och förnyas. För denna tideräkning gällde det att juleafton efterse, från hvilket håll vädret blåste, att noga iakttaga om juldagsmorgonen uppgick solklar, snötöcknig eller med rödt sken öfver fästet för att få veta om året, som stundade, skulle varda godt eller tyngdt af pest och örlog. De tolf juldagarna bestämde de kommande månadernas art och väsen, och denna tideräkning hade sina egna betydelsefulla dagar utan samband med festoch kyrkoåret. S:t Clemens will oss winteren gifwa, S:t Päder will oss wåren indrifwa, Sommar förer S:t Urban Men hösten S:t Simphorian;