Då Hilda, efter en god timmas frånvaro, återkom, sväfvade ett tankfullt, smärtsamt drag omkring de annars leende läpparne. Hon fann sina föräldrar och Wallinder sittande på förstuguqvisten, upptagna med ett samtal om den lofvande skörden och det yppiga linet, hvilket så innerligt fröjdade mamma. ”Nå, var det goda nyheter, Hilda lilla?” frågade pappa, och stoppade en ny pipa. ”Så der,” svarade Hilda undvikande; ”bekymren fortfara i kommerserådet Widens hus.” ”Åh ja, bekymmer är alltid godt om,” menade pappa. ”Apropos om bekymmer, så kommer jag ihåg våra i dag på morgonen, Hilda, och får nu fråga magister Wallinder, af hvad orsak vi fingo höra honom i dag i vår kyrka? De sade oss på vägen, att det skulle bli Dahlstedt.” ”Turen var verkligen hans,” svarade Wallinder; ”men han befann sig så illamående i går afton, att han skickade mig ett bud, med anhållan att få göra tjenstebyte. Kyrkan, der jag skulle predika, ligger nära intill hans boställe.” ”Det var vår lycka,” sade Hilda och upplyfte sitt öga till Wallinder med ett uttryck mera vältaligt, än det rikaste loftal öfver hans predikoförmåga kunnat innebära. Wallinder rodnade lätt och svarade blygsamt: ”Fröken Hilda är för mycket artig. Jag vågar icke tro, att meningen innebär öfvertygelse.” ”Jo, det kan magistern gerna tro,” försäkrade löjtnanten; ”ty är det icke sannt, Hilda, att du höll på att vända om på vägen, då vi fingo höra, att Dahlstedt skulle predika?” ”Icke derföre,” svarade Hilda, bepurprad som den ros hon inflätat i sina lockar. ”Minns pappa ej, att jag klagade öfver trötthet? Och då jag dessutom haft tillfälle att höra hvarken magister Wallinder eller pastor Dahlstedt, kunde jag naturligtvis icke bedöma, hvilken som borde ega företräde.”