Jag har fått alla dina bref: af Nov. Dec. Jan. och Febr. – Tro ej, min vän! att mitt hjerta redan lider af åren. Kanske det blomstrande, fantastiska, öfver-lifliga i dess ömhet ... kanske! men ej dess inre, tysta, rena känsla. Jag har ju sjelf inledt dig. Ljufvaste! ”öfvergifva” dig, då Himmelen gifvit dig detta hjertat, vore otro och grymhet. – Jag beundrar din eld och ömhet. Skulle jag ej än medkänna detta svallet, bortföras i din själs hänryckning? O, jag söker dig – visst ”älskare utan like” – genom tomheten af detta långa uppehör; och igenkänner ännu ditt förr så ömma och rörande väsende! Kom, kom, skugga af min Rousseau! Återkalla mig i Naturen. Vet: jag tillhör den ej mera så häftigt och uteslutande; Sällskapsverldens, Lyckans och Ärans charmer äro mig närmare Rys ej, min vän! Naturen är vårt tempel; ej vår alldags-boning. Vissa rena och höga själar kunna omskränkt helga sig åt tempeltjensten. Men frukta ej! Det är blott valet af den för mig högsta lycksaligheten, som förvillar mig. Hvar är den? Svara! Huru förnöjer du en själ, född för att åtrå allt? – Ack, min vän: jag kan ej hängifva mig åt Verldens ström; och ej bortdö evigt i Naturens sköte. – Sköna, mystiska, himmelska död! Men der är ej mitt väsendes allt. – Jag är nu nära medelpunkten af Menniskosinnet. Der är mitt fulla lif. Rycka mig derifrån, är att kasta mig i saknad och suckar. Jag söker – en personlig sjelfständighet och en borgerlig ära: som en odödlighet och en själens himmel.