Hade man ej hört hofvarnas slag och bullret af skenorna, – ej sett den vintergata af stjernor, som hästskorna skapade på glanskisen, mörkblå som himlahvalfvet, – ej märkt det yrmoln af isflingor, som följde den frustande fålens spår, så skulle man trott, att den gyldene snäckan flugit öfver det frusna fältet. » Bekymra er icke, min vän; det är jag sjelf, som åtar mig att väcka kungen; mitt ärende tål ej uppskof, » svarade Armfelt, myndigt, öppnade dörren till sängkammaren och trädde dristigt in. Nu steg Gustaf III om » bord på en flotta, som helt och hållet var ett verk » af hans egen skapelse. Rogberg och Ulner, understödde af Kurck, anförde mildrande omständigheter för Pechlin. Beröf » vad åsynen och umgänget af alla mina vördnads, » min vänskaps och tillgifvenhets föremål, är jag re » dan död för mig sjelf. Ack, detta hjerta säger mig: Jag föddes ej, att ödet dela Och bittra känslors qval med dig, Du, för hvars skull jag kunnat fela. Gud » vet, att, utom er, skulle lifvets förlust ej utpressa » en enda tår ur mina ögon. Ni står inför Sverges Regent. » Drottningen fortfor att äta med arffursten Oscar och öfrige gästerne. Oaktadt natt och nedan, var platsen närmast operahuset ljus, som midt på dagen, dels af skimret från konungens der rikt upplysta våning, genom hvars fönster man såg hofkretsens brokiga hvimmel; dels af den myckenhet facklor hofbetjeningen höll; i hvars röda sken blänkte bajonnetter och blottade sidogevär; ty operahuset omgafs af en stark militärvakt. Den enda punkt, som företedde någon svårighet, var religionen. Skärmytslingen börjades med Schröderheims uttryck i ett större sällskap: » att om hans hustru finge en son, skulle han skänka stallmästaren Bruse en briljanterad dosa; » hvilket hon, kort derefter, fortsättande det bittra skämtet, vedergällde dermed, att i en stor cirkel, hvarest en utländning