»Min Gud, hvad har jag gjort?» utbrast han förtviflad. Hon sökte lugna honom på alla sätt. »Men,» sade hon, »du behöfver ju tiotusen man för din explosion. Du har ju sagt, att icke ett enda slag var nog, utan att ett slag behöfdes för hvarje depot.» »Hjälper icke i detta fall,» svarade han. »Tänk på det täta molnet. Redan det är så inmängdt med explosiva ämnen, att explosionen skulle äga rum allaredan inne i det. Och det skulle fortplanta slaget momentant till alla platser. Allt exploderade samtidigt. O, hvilket ansvar jag dragit öfver mitt hufvud.» Och full af förtviflan såg han mot himlen, hvarifrån lika obevekligt det ena stjärnskottet efter det andra sändes ned mot den lilla, skimrande jorden. Då grep kvinnan initiativet. »Erling,» sade hon. »Minns du än den tiden, då du satt i din moders knä? Minns du än vår barndoms Gud? Kom, min Erling, jag vill bedja!» Och den starke mannen, han, som trodde, att han kunde brottas med den eviga lagen, som styr universums alla solar och planeter, hvarje väsens utveckling, han böjde sig ned och gömde sitt hufvud i Miras sköte. Och hon bad. Hennes själ, ren och skär, lyftes mot eterns höjder, sökande den Allsmäktige, som hennes känsla sade henne finnas där. Hon bad så rörande enkelt och ljuft, att mannen, den brutne mannen, skakades af snyftningar. Men efterhand saktade dessa af, och då Mira slutade den viljeakt, som bär namn af bön, då kände Erling åter ett lugn, stort och härligt, sänka sig öfver sin själ. Och han reste sig, tryckte Mira till sitt bröst och kysste henne ömt. Men pellen stod full af tindrande stjärnor. De stodo stilla, i majestätisk ro. De irrande meteorerna voro försvunna, och oaktadt de unga ännu i en timmes tid spejade efter dessa rymdens fiender, syntes dessa ej mera till. »Det var som en elak dröm,» sade Erling. »Men med ett lyckligt uppvaknande,» sade Mira. »Jag vet min plikt,» sade Erling. »Och det är?»