Men han var blind för denna blick och måste nu till hvad pris som helst skaffa igen det förlorade och mer till. Och han fann just rätta ordet att egga den narraktige, unge vivören, när han utbrast så högt, att alla de andra i rummet kunde höra det: »Ger ni mig icke åtminstone en revanche till, är ni feg.» »Herre!» »Ja, feg; jag upprepar det än en gång.» Nästa ögonblick låg en tusenkronesedel på bordet och bredvid denna kom snart en annan, som Klochoff kastade dit, därmed görande sig fullständigt pank på när några kopparoch silfverslantar. Han bleknade helt lätt liksom äfven Sofia, när spader ännu en gång kom på bordet. Det var onda tecken, och båda mötte hvarandra i en blick, som sade att allt stod på spel i dubbel bemärkelse med det afgörande kort, han nu måste draga. Klochoff hade denna gång förhand. Två gånger drog han högre färg än Argonander. Först i femte draget kom spader upp på nytt – spader dam! Detta kort drog ’gröngölingen’ och vinsten var ännu en gång hans. Utan att säga ett ord vände Klochoff den vinnande ryggen och trädde ut i förstugan. Sofia följde efter och slog sina armar om hans hals. »Birger! Birger! Hur skall det gå?» stammade hon med en röst som märkvärdigt nog äfven tycktes hafva tonen för känsla af ädlare halt. »Åt helvete!» svarade Klochoff dystert. »Men låt mig vara en stund. Jag måste fundera ut något nytt sätt att få honom att spela. Kan du skaffa mer pängar?» »Inte nu. Du fick allt på när ett par tre tior.» »Hit med dem då.» »Jag kan icke göra mig alldeles utan», svarade Sofia hopplöst. »Tror du, att Wärle har någon sparad slant i sina gömmor?». »Han», utbrast hon med ett hånskratt. »Då känner du Wärle bra litet. Nej, om vi så skulle leta genom hela rucklet, skulle vi inte finna så mycket som en femma i rent mynt. I morse sa’ han dessutom, att han var alldeles pank. Han skulle ut och vigga som i dag. Men så kom polisen och ...»