Der höjdes röster emot det gamla, som naturligtvis också var det goda, der ropades på rättvisa och på plats för unga friska viljor. Men gubbame skakade på sina hufvuden, och så blefvo de onda. Sådana oförskämda pojkar, som vågade komma med anmärkningar om det, som en gång var erkändt för fullgodt och som ännu var godt! Man beslöt stå stark mot de nya bråkmakarne, som tyvärr drogo till sig allt flera af de missnöjde. Man gjorde hvad man kunde för att taga modet ifrån rabulisterna, man stängde salongens portar för deras taflor, och man hånade dem och dref med deras arbeten i tidningarne. Så fortgick det länge och väl. Det var inte många, som hade fasthet nog att tro på dessa utstötta, föraktade galningar. Hvem trodde på Rousseau, på Gorot, till och med på Delacroix? Eller på Millet eller Monet? Nu ha ett par årtionden gått sedan striden slutades och nu ropa fransmännen med en mun, att Delacroix ärårhundradets största konstnär (en åsigt, som kanske tål att prutas på), nu står gubben Corots staty på hotel de ville, bredvid den store Horace Vernet, mot hvilken vår egen tid blifvit så sträng, och Rousseau och Millet ha namn bland konstens store. Nu kan man göra två invändningar. Den ena som ligger så nära till hands är den, att fastän den oförstådda storheten ofta varit förföljd, så är det derför långt ifrån säkert, att den förföljde och oförstådde är en storhet för det. Vår tids impressionister tala gerna om Rousseau, Co-rot, Millet och de andra och trösta sig, då de ej vinna framgång, med utsigten att äfven de sjelfva i en framtid skola blifva stälda på mycket högre platser än hvad deras otacksamma samtid har lust att anvisa åt dem. Den andra invändningen lyder så: Gorot, Millet och de der andra — Gourbet bör väl också räknas med — utvecklade sig ytterst långsamt. Då deras konst omsider mognade och blef ett tydligt uttryck för hvad de ville ha fram i sina verk, då vunno de också framgång, och en framgång så stor, att den gjorde dem skadelösa för de många pröfvo-åren.