Inbillningen bygger följdriktigt efter samma lagar som verkligheten, fast snabbare och våldsammare, och vidgas på så sätt till den fjärrsyn, som hvarken begränsas af tid eller rum. Räck henne ett ämne, och det skall i hennes sköte växa och utformas på samma sätt som i den yttre verklighetens. Om en sagoberättare skildrar tegelhus, som hänga upp och ned från skyarna, begår han våld mot inbillningen, antingen det nu sker af oförstånd eller på lek. Vi kunna tvinga inbillningen att gifva en bild af detta upp och nedvända tegelhus alldeles som verkligheten kan visa oss samma skådespel i en hägring, men så snart vi hinna att på allvar gifva sagoberättarens skildring full inbillningsrealitet begynna vi också frukta att tegelstenarna skola brista i sär och falla. Onatur finnes lika litet inom inbillningen som utom henne, men det finnes människor, som icke bekymra sig om någon inbillningsnaturalism och som därför icke närma sig henne med tillräcklig varsamhet. Vidare råkar hon tidt och ofta i delo med de konstnärliga formerna. Hur skulle inbillningen utan skada kunna inpressas i former, som icke ens den trögare yttre verkligheten gitter bära? Poeten Ignotus tröttnade aldrig att begyckla det föråldrade och oegentliga sönderdelandet af versen i vissa lika strofer och ett visst antal versfötter. I stället satte han sina verser i lära hos den långt högre utvecklade musiken, hvilken smidigt och böjligt smyger sig kring innehållet. Hvad skulle du kalla en opera, som från ouvertyren till finalen gick i tre fjärdedels takt och lät tenoren valsa genom kärleksarian, valsa i begrafningsarian och valsa och valsa ända till dess han omsider utandades sin sista valsande suck? Emellertid har vanan lärt dig att icke draga på munnen – om icke till en gäspning – när du sida efter sida ser en versens hjälte vandra på jamber, dansa på jamber, sitta på jamber, somna och begrafvas på jamber och omsider ändtligen på jamber falla till mull. Rimmet, detta musikaliska sirat, som hvar rad brukar släpa efter sig, liksom skallerormen sin skramla, begagnade han endast här och hvar som en tillfällig, af innehållet påfordrad förhöjning och tillspetsning. All slags bravur och konstskicklig komposition voro honom förhatliga, och han saknade allt intresse för kritiker och litterära kannstöperier. Till och med litteraturhistorien syntes honom endast en skolastisk yttre granskning af inbillningens häfder. Icke heller kunde han skrifva om det, som omgaf honom. Allting behöfdes först omstöpas till inbillning och hågkomster, och skulle han uppteckna en reseskildring kunde han det först fem eller sex år efter själfva resan. Inbillningen glödgas aldrig så våldsamt af det, hvilket du äger, som af det, hvilket du umbär. Därför bli svårmodets söner så ofta gycklare eller Backussångare. Därför skall du aldrig så kunna besjunga det sköna som i en eländig koja. Vinn Krösos’ palats, och dina sånger om det sköna tystna. Du skall i stället sjunga om kojorna. Poeten Ignotus älskade det sköna på samma sätt som han såg det älskadt och eftersträfvadt af all världen omkring honom. När hans inbillning smyckade sig med sitt drottningdiadem, tänkte han småskrattande på de australiska kragfåglarna, hvilka under kärlekens sångarkamp uppföra små löfsalar, prydda med musselskal och bjärta fjädrar, eller han tänkte på vattenödlorna i dammen, hvilkas kammar uppflammade i rosenrödt. Han tänkte på snöflingornas geometriskt prydliga mönster, som påminde om glödritningarna på lapparnas husgeråd, och på de assyriskt eller mexikanskt cicelerade pollenkorn, hvilka liknade de bucklor af guld, som han drömt att en gång få skänka sin trolofvade till örhängen.