Emellertid reddes den unga brudens hov vid brunnen på bytorget. Den grå pumpstocken, som hade grön mossa i alla springor och en tovig gräslugg på hjässan, fick på sig den röda toppluva herr Jesper brukade bära som ett minne av sin fiskartid. Och sedan han fått en stor skinka vid pumpstången och en ölankare vid avloppsröret, ansågs han föreställa en av dessa grå tomtar, som draga mat till huset. Men vid hans fot utbreddes rikt broderade sadeltäcken, och för Kirsten Thott och hennes tärnor ditbragtes kvinnosadlar, riktiga stolar, klädda med gyllentyg, med rygg och armstöd av snidat trä och tryckt läder. Mellan dem och solen restes den glade riddarens märke som en skärm, och i brunnskaret och på dess kant uppdukade köksmästaren och hans svenner reskosten: bröd och skinka och ost och späckad skogsfågel. Medan nu knektar och svenner åto, liggande på marken i en krets runtom husbondefolket, medan deras skratt och prat mångtonigt återskallade från korsverkshusens vita lerväggar och solskenet glödde oförlikneligt muntert på det oskuggade torget, tycktes det, som om man aldrig kunde finna ett gladare och sorglösare följe än herr Jesper och hans män. De blyga byinvånarna hade kommit ut ur bostäderna men stodo tryckta intill väggarna och skådade. Karlarna voro i vadmal och skinn, men kvinnorna hade klätt på sig all sin prydnad: de bjärta kläderna, de stora smyckena och de styva, vita huvuddukarna, uppvikta i alnshöga torn med nedfallande snibbar. De vuxna höllo sig stilla, som vore de relieffigurer, inhuggna i den fortlöpande frisen runtom en tempelgård, men barnen hade av nyfikenhet lockats allt närmare främlingarna. De kommo med glittersjuka ögon och läckerhetstörstande munnar, och då de upptäckte de små pagerna, drogos de som av förtrollning rätt in i kretsen. Nu stodo barnen länge och sågo prövande på varandra, men så hade de med ens funnit, att de alla voro rätta medlemmar av lekens gille och glädjens frälsestånd, och de började språka och leka.