Han böjde hufvudet djupt ned – smålog, och bet sig i ena sidan af läppen med de små, blåhvita tänderna. »Skall det vara en komplimang? » »Från mig är det – jag sätter skönhet mycket högt.» Han såg upp på henne – hennes blick var kall. Han kände sig med ens så ytterst osäker. Så sade han med en vårdslöshet, som lät allför affekterad: »Åh, men i det hela taget, betyder ju det yttre så litet – Hon såg på honom – samma ögon som i koncertsalen. »Såå – för er kanske » Senare på qvällen dansade de en extravals tillsammans. De råkades sedan ute på Ljungby hos Haines. Gustaf hade bjudit honom ditut öfver en söndag tillika med några andra unga herrar. Ester hade skrifvit till Berta, att hon nödvändigt måste komma med. På lördagsqvällen hade de haft »rigtigt trefligt» – pratat, spelat kort, och till och med dansat ett par slag i matsalen, medan fru Haine spelade. Ester hade dansat med Åke Kalm. Berta hade haft ärligt tråkigt – hon hade ingen smak för »hemtrefliga» nöjen och afskydde ungdomliga studentqvickheter. Söndagen var ytterst lång – som söndagarne ofta äro på landet. Luften var kall och disig, det regnade skurvis med korta mellanskof. Man gick och dref omkring i rummen – hvar och en för sig. Det var, som om det icke ville bli varmt någonstädes, och man tyckte det dröjde ohyggligt länge med middagen. Berta hade dragit sig in i lilla salongen med en bok, som hon just i dag längtade att läsa. Det var »Contes à Ninon» af Emile Zola. Det hade just nu på de sista dagarne kommit en sådan mild, blöd stämning öfver henne – någonting nästan sjukligt mildt. Hon hade en sådan lust att resignera från allting – att glömma sig sjelf, att uppoffra sig på ett eller annat sätt. Hon, som var så egoistisk. Nu satt hon framför brasan i den låga amerikanska gungstolen – långsamt gungande fram och tillbaka med boken öppen. Ju mera hon läste, desto mera vann stämningen henne. — Så drogos portiererna åt sidan och Åke Kalm trädde in – stilla, ljudlöst, som han brukade. Hon spratt till och såg upp.