I de flesta fall torde j u förmögenheten öfvergå till de lagliga arfvingarne, kanske i många led, men det är ej alltid så, och i synnerhet i våra dagar är det utan tvifvel endast undantagsvis, som en större eller mindre förmögenhet alldeles oafkortad tillfaller arfvirjgarna, ja, det händer till och med, att den går dem alldeles förbi. Man kan tryggt påstå, att vår tid är donationernas tid, och sällan går väl en stor kapitalist bort, utan att ha gjort flere eller färre dispositioner för allmänna ändamål. Det måste ju tagas för alldeles gifvet, att testator härmed velat uträtta något verkligt och varaktigt godt, men huruvida detta hans syfte också därigenom befordras, det kan måhända vara tvifvel underkastadt, och ofta händer, att man med en beklagande suck eller ett ironiskt leende — allt efter ens naturel — läser o m alla dessa donationer till förub stormrika fonder eller inrättningar, hvaraf kanske mer än en är af tvifvelaktigt värde. Här är ej platsen att ingå på frågan om rätta halten af åtskilliga s. k. välgörenhetsinrättningar och företag. Ett vilseledt, af en starkare vilja behärskadt omdöme låter sig ju ofta nog föras i en riktning, som det på egen hand aldrig skulle slagit in på, och efter närmare personlig pröfning skulle kanske aldrig den digra och dyrbara testamentshandlingen sett dagen. Ringar, Broscher, Armband, Kedjearmband, Huru som helst kan verkligen ett så- dant där i kassaskåpets allra heligaste förvaradt aktstycke uppväga glädjen att medan man ännu lefver få väpna någon hand till lifvets strider — lyfta bördan från nå- gon dignande skuldra? Hur är det möjligt att frivilligt kunna försaka en sådan glädje! Skulle det inte kännas mera tillfredsställande att bekosta någon fattig ynglings eller flickas studier för den lifsuppgift, som, brinnande åtrådd, likvisst antingen måste uppgifvas af brist på medel eller också endast under oerhörda försakelser och med bruten hälsa kan uppnås, än att testamentera ett motsvarande belopp till, låt vara, någon stipendiefond med motsvarande syfte?