De hade båda byggt en värld, ett hem, där lyckan hade skälvt i heta ord och barnaröster klingat genom rummen. Och isig nordan hade blåst bekymmer och sorgeämnen in i deras världar. De hade mötts vid några svarta gravar och bara kunnat tala med en blick. De voro gamla nu och kommo samman att se varandra, innan allt var slut. De trevade och sökte för att finna det lugna samförstånd, där orden falla i en förtrolighetens stilla värme. Men ej ett ord blev sagt om det som värkte och ömmade — och blommade därinne i deras hjärtan, dömda att förvissna. Han satt och såg på hennes tunna drag: ”Jag minns en kväll i våra unga år, då du var vackrare än någon annan. Du hade mammas diadem kring pannan och en kamelia i ditt bruna hår.” Hon log, och munnen var som skrumpna blad. Hon lyfte lätt den blekaste av pannor: ”Det var den kvällen, då du gav mig bannor för det jag hade varit alltför glad.” Men längre bort, i fjärran låg ett land, där alla vindar spelte morgonsvala. Där var det lätt att gå och lätt att tala och allra bäst att vandra hand i hand. De följde forsens lopp, och immigt kall var luften under trädens mörka grenar. De gingo mellan prästkragsvita renar på väg till solskensheta smultronfall. Nu ringde det till middagsmål i huset. Ur något fönster gled en mjuk gardin. Och vackert blandades det djupa suset av gårdens träd med klangen av porslin. Det var den tid, då varje dag var ny, och inga dagar voro riktigt tomma. De kunde dikta sagor om en blomma och tala länge om en rosig sky. Det var, som om de glömde bort, att stoft och mörker sluka oss och allt vi prövat. De talte om en gård, som sommarn lövat och svept i ett osynligt moln av doft, en fjärran gård, ett fattigt, jordiskt land. Och det var samma trygghet mellan dem, som när för länge sen de sprungo hem en mörk och blåsig höstkväll hand i hand. DAGSVERKSKLOCKAN. Jag vaknar vid en dagsverksklockas klang ifrån en granngård, gömd i gröna dungar. Den klara sommarluften sprider ljudet till skogens röda torp, där skorsten ryker