Det är väl sannt, verldens pris betyder så föga och man bör icke eftersträfva denna » klingande bjellra », helst som hans inre medvetande att hafva handlat rätt och pligttroget belönar honom, men ändå, så skulle han känna sig dubbelt glad, om någon sade ett uppmuntrande ord till honom. – Hin håle höll ju på att ta ’ dig lifslefvande för några år sedan? » Känn på den tobaken », bäste herr Karlson. Nej, ni skrämmer mig icke, om I ock vore femtio procent fullare än ni nu ären. helsade honom utgifvaren af Töreboda Tidning. De höga herrar knektesoppan kokat Så skickligt också efter preussisk sed, Att om de lyckats, de helt simpelt okat Det tryckta folket liksom oxar ned. Bara skoj. – Jaså. – Ursäkta är att förlåta, straffa är att rätta galningar, och derför skulle en portion » påkolja » säkert bekomma er mycket väl på morgonqvisten; ty jag ser att ni redan trattat i er rätt dugtigt. Det var den 25 September 1862, således närmare 18 år sedan, då författaren till denna lilla bok med familj landsteg på Töreboda, om ej klassiska så åtminstone händelserika jord. Du torde ursägta mig att jag talar rent språk. Jag har gått hela vägen, ty häri måste jag instämma med den ingalunda bortomtagne poeten Johan Gabriel Carlén, som fått vedernamnet » det politiska fåret », då han säger: » Men son min kassa är för klen, jag lunkar fram på egna ben. » Och derför måste jag helt sonika begagna mina trogna apostlahästar, som alltid hålla stånd, äfven då min corpus är tom som en jagthunds. – Hjelp dig sjelf, skräflare, om du det kan – tröstade en af åskådarne. Hans far var då en välmående » knalle », känd för sitt goda hufvud och skicklighet att sköta affärer.