»Å, men det är ju rent förskräckligt! Och jag, som litade på dem så! Jag kommer till dem för att resonnera i ett allvarligt ämne och få ett råd. Jag anförtror dem en hemlighet, en annans hemlighet, ett oskyldigt barns hemlighet, som jag kanske inte en gång hade riktig rättighet att tala om, och som därför borde varit dem dubbelt helig. Och så förråda de mig! Och de skulle vara mina vänner, som jag aktade och höll af! Men det är förstås en som gjort början och är den egentliga förräderskan. Om jag bara visste ...! Om jag bara visste ...! Å, herre Gud, att jag också skulle vara så dum och tala om det för så många! Hade det bara varit för en eller par, skulle jag nog kunnat få tag på hvem det är. Men nu ska jag gå och förakta dem allihop. Tänk att inte ha en vän, inte en enda vän i hela världen att lita på!» Och faster Ulrika grät, så att hennes gamla ögon blefvo röda. Så steg hon upp och gick bort och tog Ebba i famn. »Mitt lilla barn,» sade hon snyftande. »Mitt stackars lilla barn! Ja, sådan är världen! Måtte du aldrig få erfara den sorgen att bli förrådd af en vän.» Sedan tryckte hon sin svägerskas händer. »Men jag ska ställa dem till svars! Jag ska ställa dem till svars!» Svägerskan hostade litet och jämkade sig en smula oroligt i soffan. »Hm ... jag tycker ändå ...» började hon. »Ja, jag vet hvad du tycker. Det finns inga ord för hur skamligt de burit sig åt. Men de ska allt få höra. Jag går med detsamma.» Och hon svepte mantiljen omkring sig, nickade och hviskade adjö med oklar röst. »Stopp litet!» Hennes bror hade kommit fram och ställt sig i vägen för henne. Nu tyckte han det var hans tur att taga till ordet igen. Men faster Ulrika var alltför upprörd att kunna lyssna till något vidare resonnemang. Hennes hjärta var fullt af stormande känslor, som måste få luft. Världens ondska hade slagit hennes själ med alltför blödande djupa sår, att hon skulle kunna sitta i lugn och ro hos familjen och bara tala om dem. Nej, hon måste handla. Och hon klappade afvärjande sin bror på axeln.