Laura, Julie och Alfhild hade nyss slutat en språklektion och voro nu ensamma, emedan deras kamrater voro sysselsatta på annat håll. – I eftermiddag, mina flickor, sade fru Stiegler, i det hon inträdde i rummet, i eftermiddag blir det icke någon ordentlig läsning. Dessa ord, såväl som förestånderskans ovanligt högtidliga toalett, tillkännagåfvo någon betydande nyhet. – Jag väntar besök af ... gissa hvem? – Enkedrottningen? gissade Alfhild. – Min far? frågade Laura. – Nej, ingendera. Jag väntar turkiske ambassadören. Ja, han har begärt tillstånd af mig att bese min pension, och jag hoppas att ni ej kommer att ingifva honom någon dålig tanke om den. Utan tvifvel skall man ändtligen civilisera Turkiet och anlägga pensionsanstalter för de så mycket vanvårdade qvinnorna. – Det är troligt ... kommer herr ambassadören snart? – Jag väntar honom hvarje ögonblick. – Äro vi blott passande klädda att visa oss för honom? – Åh ja, mina barn, vous êtes fort bien. Skiljande sig från andra pensions-fruar, begagnade fru Stiegler blott vid högtidliga tillfällen det fransyska språket. De unga damerna vexlade förtjusta blickar. – Huru tycker du, jag ser ut? frågade Julie sin syster, med ögonen i spegeln. – Rätt bra! Men hjelp mig att lägga den der hårlocken i ordning. Gudskelof att jag tog min blå klädning! Laura skyndade också till spegeln för att skärskåda sin toalett. Troligtvis fann hon sig rätt intagande, ty hon smålog helt sjelfförnöjd. Straxt derefter öppnade gamla Karin dörrarne och anmälde högtidligt: »Turkiska ambassadören». Filip visade sig, iklädd med särdeles omsorg en turkisk maskradkostym, hyrd hos fru Thalén. Han var åtföljd af en betjent i prålande livré samt af pensionens dansmästare. På ett tecken af fru Stiegler frambar Karin några soffdynor, hvilka hon lade på hvarandra bredvid förestånderskans länstol. Efter att hafva gjort en fantastisk bugning, tog herr ambassadören plats på denna improviserade ottoman.