Säg fröken Lennartson — kan ni ändå inte fatta den där tanken att gå upp med många andra i ett nytt, ett alldeles nytt något — en framtid, som har något af oss, af vårt folk, bara större — vidare än förut? Pryhl och Ada sitta midt emot hvarandra på räckvärket, Pryhls djupa basstämma har en dämpadt aktningsfull klang. — Jo, jo En trött suck bäres af månluften förbi alla dessa tysta hus, som stå hvilande efter en arbetstung dag och lyssna i undran. Pryhl böjer sig fram och talar ifrigt och allvarligt: — Ja inte sant — till sist är ju ens eget land öfverallt, där man själf går fram hvad man själf ger, det ger ju ens land? Ada sveper plötsligt kragen tätare om axlarna, hoppar ned från sin plats och går ut på gräsplanen. Pryhl kommer efter, de vandra omkring, Ada söker falla in i samma takt med jätten vid sin sida och då det icke lyckas, skrattar hon litet kort och afbryter tvärt. Så ställer hon sig vid grinden och ser, hur den fina, hvita dimman likt smidiga, hopslingrade älfvolemmar smyger närmare öfver ängen, och hon njuter den korta tystnaden som mildt vin och tänker, hur de två stå där midt i det halfva förvillande ljuset, där gårdarna ligga orörliga i glans och lyssna — lyssna i undran. Och hon längtar efter ord som gråta och bränna och smeka ... Hon gnolar oändligt sakta: — Min kista är bäddad med vissna blader, vissna blader ... I det blekblå ljuset faller en sammetston öfver hennes något grofva, rödaktiga hud och blicken blir större — djupare — fullare. Det undslipper henne — nästan i varm skälfvande vrede: — Hvarför förstå vi då inte att lefva! Viktor Pryhl ser ned på henne genom sina svartblänkande glas. Och plötsligt lägger han sin varma, torra hand på hennes kalla och säger, gripen af en ingifvelse. — Jo, det är just hvad man gör i Nya världen, lilla kvinna — kom ut och lär känna den och tala till dem där hemma om allt stort och härrligt — blif min hustru, Ada Lennartson! Hon drar undan sin hand och skrattar samma konstlade lilla skratt.