som din flickas ros på ditt breda bröst. Sjung, o Kilak! Gärna vi andra tiga, all vår stumma lidelse ger du röst. Mörka nackar lutas mot björkars näfver, blonda flätor glimma mot ekars bark. Eld, som eljest skygghetens aska kväfver, flammar nu i ögonen glad och stark. Mörka nackar lutas mot björkars näfver, blonda hufvud lyssna vid ekars bark. Mången domnad själ i sin grundval bäfvar, månget hjärta öppnar en rostgrodd dörr – in bland falna rosor och spindelväfvar strömmar lifvets bländande sol som förr. Mången domnad själ i sin grundval bäfvar, månget hjärta öppnar en rostgrodd dörr. Sorl och ekon tona som kör ur snåren: ”Kom i dag och gästa den gode Pan! Var i dag, en dag af de långa åren, blott en sund och leende grobian!” Än till Kilaks sång och till sorl ur snåren lyss vi, som vi hörde den gode Pan. Mot våra. När ängen, den vattensjuka, sitt första andpar har fått och tranbären ligga där mjuka och skifta i rödt och blått, då öppnar jag port och dörr, som stängdes mot vintern förr, ty kamrarna bli mig för svåra, så snart det lider mot våra. Jag vill som Noak ur arken gå ut på den torkande jord och tända i ödemarken ett offer af lågande ord. Likt dufvor med oljoblad dra grågäss mot norr åstad, och i deras luftiga fåra sin glittrande guldsäd strör våra. Nu sjuder likt bäckarnas vatten min blod, som rann lugn och sval. Nu ropar som ufven i natten hvart länge förstummadt kval. Det är som hvart vemodsfrö fick groddkraft af vårens tö, och minnena kännas så svåra, hvar gång det lider mot våra. – Hör horsgökens surrande giga och lärkornas små positiv! Hör bölande oxe och kviga, som längta till vildmarkens lif! Nu vridas vidjor och hank, nu tjäras ekor och plank; det rustas och fejas så svåra att hedra den ljufliga våra. Snart grönska gärden och vretar, snart blomma täppa och äng och flickan violer letar