”Jag har mina vägar ditöfver någon af dagarne, och skall då tala med honom,” yttrade Arve. ”Gif emellertid barnen det, som ännu fins qvar i grytan, mor Märta-Lisa! Ni hinner nog koka om, innan Jonas kommer hem – och tag detta till en half skeppa potater, härnäst ni far öfver till Gråby.” Utan att afvakta fiskarhustruns tacksägelse, lade Arve ett par hackor i hennes förkläde och skyndade hem, med tankarne numera delade mellan sina egna angelägenheter och sina fattiga grannars. I hans manliga själ hvälfde sig många förslager, och under hvarje ledig stund begrundade han alla möjligheter att afhjelpa det svåra betrycket inom fiskläget. Men ännu hade hans tankar ej fullt klarnat. De hade ett godt, berömvärdt mål; men ynglingens drömmar, om de ej till och med stanna vid blotta såpbubblor, fordra tid innan de mogna – och bära skörd. Femte Kapitlet. I hämdfull harm spratt furien upp och tog Ur smärtans koger ett förgiftadt svar; Men hvarje ord, som flög från tungans båge, Föll krossadt mot förvridna läppar ned. Runeberg. Några veckor hade förflutit. Den unge jaktlöjtnanten kryssade nästan beständigt sin vanliga kurs; och Rosenberg, hvilken på det hela lyckligt uppgjort sina affärer för detta år, njöt hemmet och vinterns hvila i sin allt mera älskade fästmös muntrande sällskap. Ännu utgjorde den sista så lyckligt utförda lurendrejerifärden ett rikt ämne för deras samtal; men om den första, der den gamle draken sjelf blef lurad, nämndes icke ett ord. Gubben var, efter denna lilla misslyckade episod i hans numera enformiga lif, så butter och ordkarg, att ingen, utom Gabriella och stundom Rosenberg, vågade sig fram med några små försök till vänligare meddelande.