Männen förklara att kriget, ehuru naturvidrigt som sjukdomen, tillika är naturenligt som denna, nämligen som resultat af föregåenden. Kriget är en samhällslifvets oundvikliga utvecklingssjukdom, och det skall – lika litet som fysisk sjukdom och död – kunna försvinna, så länge naturens brister icke äro öfvervunna. Blott om syndfri fullkomlighet inträder, blir en evig fred möjlig. Till dess ligger krigets frö i samhällets organism, så som sjukdomens frö i individens, och båda bryta ut, när vissa förhållanden gynna utbrottet. Kriget är icke endast en olycka, ty ett folks lifskraft stegras, när det kämpar för sin tillvaro, och krig blir därför kulturens oundvikliga bakgrund liksom döden är människolifvets. Det är samma tanke som ingifvit Moltke de bekanta orden: »Den eviga freden är en dröm, och därtill ej ens en skön dröm. Kriget är ett element i världsordningen, och människans ädlaste dygder utvecklas därigenom. Utan krigen skulle världen komma att stå stilla i sin utveckling och nedsjunka i materialism.» Jag har valt en betydande mans2 argumentation för kriget, emedan denna ej företer den ytlighet, som vanligen kännetecknar dylika argument. Det nyss anförda innehåller i stället det allvarligaste, en tänkande människa kan yttra om kriget. Ingen sådan människa kan heller förneka, att kriget är ett tills vidare oundvikligt uttryck af den mänskliga ofullkomligheten, och att icke kriget – just till följd af denna ofullkomlighet – stundom varit ett medel att drifva ett folks andliga krafter i blom genom att höja eller skapa en nations själfkänsla. Skulle man emellertid sätta mot detta all den ödeläggelse af kultur, all den tillbakagång i seder, som krigen haft med sig, då blefve krigets vågskål fjäderlätt, och i fråga om krigets hämmande af kulturen, är det framför allt, som ett annat Moltkes ord har sin tillämpning: »Hvarje krig, äfven det lyckligaste, är en stor nationell olycka». Men de, hvilka fasthålla tron på krigets fortfarande oumbärlighet för kulturen, på dess naturnödvändighet ända till dess »syndfri fullkomlighet är uppnådd», – de bortse från så väl människonaturens förmåga af modifikation, som från den sociala utvecklingens mest tydliga tendenser.