Det är med en säregen njutning jag nu tänker tillbaka på denna mödosamma vandring, hvilken gaf mig inblick i en natur, som i hemsk, storslagen vildhet vida öfverträffade alla mina föreställningar. Vi hvilade en stund efter dessa strapatser på en täck ängsudde midt emot Granånäs, där telefonlinjen börjar, men fortsatte snart marschen igen, i hopp att det värsta nu var öfver. Och så hade faktiskt varit fallet, om vi bara haft tankarna och ögonen med oss. Men det hade vi ej, utan styrde af gammal vana kurs rätt uppför närmaste berg och klefvo med värkande ben allt högre och högre, tills vi ändtligen kommo underfund med att vi voro på orätt stråt. Vi hade gått ifrån älfven, vår trogna kamrat, oeh telefontråden kunde vi ej heller upptäcka. Den rätta stigen måtte säkert gå nedanför berg et, och nu hade vi knogat upp dit i onödan. Kompassen fram! Mycket riktigt, — ned måste vi gå igen, kosta hvad det ville. Och så bar det i väg rätt ned utför det med mjuk mossa beklädda berget — öfver stock och sten utan stig eller väg. Det gällde bara att klifva på i rätt riktning ned till älfven igen, fast nog kändes det i benen, det vill jag lofva, och nog satt hjärtat litet närmare halsgropen än vanligt, tills vi ändtligen med ett jubelrop fingo syn på telefontråden och strax intill den rätta stigen, hvilken vi sedan aldrig lämnade. — Jag skall säga man blir försiktig, då man en gång gått vilse i ödemarken. Sedan vågade vi knappt för en minut lämna telefonlinjen ur sikte och följde den troget ända fram till målet. Och det var det klokaste vi kunde göra. - Kl. 10 på kvällen voro vi framme vid flottarkojan Löfnäs, där vi hade tänkt bo öfver natten. Vi hade då gått tre mil på dagen i den svåraste terräng. — Hyddan ligger så idylliskt, inbäddad i björkar vid stranden, och vi fröjdade oss vid dess åsyn i tanke på maten och hvilan. Men vår fröjd vardt kort, ty — ve oss! — denna efterlängtade boning var redan tagen i besittning af andra varelser, med hvilka vi ej kunde trifvas samman. Där bodde nämligen — råttor.