Oh Mazepa, säg hvar är du? Upp du stäppens käcke son! Sadla dina tusen hästar, gnäggande vid frusen Don! Du den ende vän han ägde, du som handen honom bjöd Kom med dina pikars rassel, nu är konung Karl i nöd! Men Mazepa dröjer, medan kungens stjärna tyst går neder Öfver grafvar vid Poltafva natten sina skuggor breder Mycket outsägligt dolt inunder drifvan är Kungens sista blåa gossar och ­ vår storhet sofva här! När omsider sorgebudet hem till våra bygder nådde Hvem kan tälja alla tårar, all den stumma sorg här rådde? Minsta stuga uti landet sörjde hvar sin fallne son Som kung Karl, den Gud beskydde!, emot ryssen fått i lån. Hvem skall nu väl plöja fältet, som i åratal stått öde Hvem skall stödja nu de gamle, då de unga äro döde? Hvem skall hugga ved i skogen, hur kan åkern gifva bröd När blott barn och gubbar finnes, när hvar mannaarm är död? Hvar är kungen? Ryktet säger, att vid Bosporen han drömmer Drömmer fagra segerdrömmar, månn sitt fjärran land han glömmer? Höga herrarna i rådet, om till dem man vädjan tar Hvita lockperuker rista, annat gifves ej till svar. Hör, då ljuder öfver landet: juten öfver Sundet dragit! Genom Skånes bygder bröt han, Helsingborg han redan tagit Nu är slut med fosterlandet, utan arm och utan svärd Hvem skall möta danskens fanor, när mot Stockholm går hans färd? Gamla Sverige, skall det ramla? Nej!, det finns en man ännu Harneskklädd till häst han nalkas, Magnus Stenbock, det är du! Ur det lugna mörka ögat, utaf mod en blixt det går Kring mustaschens tunna skuggning, det ett trotsigt löje står! Du, som tror där alla tvifla, du som vill och du som kan Emot hundra mörsareldgap, träskofolk du förer an Och du segrar, Magnus Stenbock, segrar här vid Helsingborg Och du ger oss glans och ära, när vårt land har skam och sorg.