Och håll du truten! och håll du truten! för du är uttäck och du är kutig och håfvar själf efter vännen min! Och var jag skapt som ett tocket skrälle, jag höll mig undan för vännen min. Men jag är svarfvad och fin om snuten och vackert växt på hvartenda ställe och värd att vara när vännen min! Gör dig ej grön, det gör ingen nytta, – när det blir kväll, kommer vännen min, och vill du då stå på lur vid knuten, så håll till godo, din skvallerbytta, och ränn kring socknen med truten din! Farväll. En sorgens ton från Amerka. Farväll, du grymma vänd i Sveden, du grymma vänd, som glömde eden, du svärjade en lordaskväll, ja faderväll, ja faderväll! Ja, faderväll, ja fadervädel, jag var en skrädaregesädel i Svedens land här långt ifrån, nu är jag mister Johansson. Tre dollars hafver jag om dagen och är en herrkar efter lagen, du kunde varit misstriss nu, men du, du ville inte, du! Du kunde gått i hatt och hansker ibland tjangtila amerkansker och lefft på gåsfett, rebbenspjäll, men faderväll, men faderväll! Ja faderväll, ja fadervädel, jag hopas Erk är såppas snädel, att han ej slår min grymma vänd, fast han är sinnt och illa känd! Jag hopas att det nötet Erker med sett lell arrbett såppas lerker att han kan gi dig brö för dan och littet kaffi ifrån stan. Jag hopas, att du är belåten, att du tog Erk och gaf på båten en fattig skrädaregesäll, som nu är rik, men itnåt säll. I ensamhetens dystra tankar går mister Johansson och vankar, och tåren far på kinden kall som Niagadras vilda fall. Han tänker på sin falska flicka, som gaf sin ungdomsvänd att dricka af sorgens suraste butäll, farväll, farvädel, faderväll! Beväringa. Se beväringa där i sin krigsmansprakt, hon är grann, hon är gul, hon är blå! Hon har supit sig full och hon dansar i takt, hon kan hoppa, men kan inte gå.