Måtte vara trefligi att lefva gift under sådana omständigheter för båda parterna, tänkte docenten och drog sig, skygg för inblandning som han var, hastigt tillbaka. Och fortfarande inte ett ljud från Jakob Moring, tre månader sen de råkades sist. Han saknade artisten, det var en ori­ ginell människa och en gammal vän och så spelade han ju s å gärna ett parti schack. Hur väl han kom i h åg den där glada afto­ nen på försommaren! När de kommo in till den store juveleraren och skulle sälja gra­ naterna. Han stirrade på dem, som om de varit tjufvar och förklarade, att smyckena icke hade det minsta värde. Han ville näs­ tan ha betalt för att ta emot dem och dra be­ sväret för stenarnas, de värdelösa stenarnas utbrytning ur infattningarna. Om de kommit in med en laddning grus eller sand till s alu kunde han ej uppträdt föraktfullare. Och när de bugande gingo sin väg, besvarade han ej deras afskedshälsning. Rodnande af harm stodo de där på trottoaren framför juvelerarbutikens stora skyltfönster och öfverlade. Slutligen sade Moring afgörande: — D å går jag in i e n pantbank och stam­ par på dem, så få vi se, om de är värdelösa, dessa vackra saker! Hvârpâ docenten följde vännen, som myc­ ket echaufferad skyndade gatorna fram. Om en stund sade artisten: — Sedan löser jag ut dem och ger min husfru, hon är så tokig i sm ycken och har så lite i den vägen! Är du med på det, Felix? — Med nöje, med nöje! nickade docenten. — Så vet jag ju, a tt de kommer i värdiga händer, mina förfäders smycken! Hela 25 kronor hade Moring fått på en pantbank, och uppspelta öfver framgången, som de ansågo vara en hemlig admonition åt den strame juveleraren, gingo de och gjor­ de sig en glad afton på docentens reliker. Men sedan var också Jakob Moring allde­ les försvunnen. — Hm! mumlade docenten och skulle just resa sig ur skrifstolen, då bordstelefonen ringde. — Hal lå! — G oddag, def är Moring! — Kors är det du! Goddag! — Jag kommer upp!