Ej! Ej! Sconite nos, tum alta voce scricabunt, Tittlos & magnos in Byxis reddi giwabunt, Grewi illustres, vos, vos omnes Herri Barones, Slippite nos Pylsos, nos Hundos nosque Cujones. Cujete, liggite, cræcit’ abhinc jam dicimus illis, Lydigi mox erunt, multum piscati catillis. Ordini jam sequitur Pennum piscatio dira, Dendimus hos Staclos in bordo stenckico svira: Quando coeperimus, Pennes tum Glasa fyllabunt, Rensent & stoppent (sc. Pipas) digitisque ljusa snytabunt Talgbacumque rökent Upsaliæ d. X. Oct. 1748. Dessa föga djupsinniga, men som tidsmålning icke alldeles värdelösa verser stå att läsa på insidan av pärmen till en gammal Virgilius, som är i min ägo. På det solkiga titelbladet står bland en massa okynne med samma handstil skrivet: Vale Wimäraby P. M. Smolandus. Stavningen »Wimäraby» saknar ej sitt intresse såsom påminnande om den gamla sägnen, att de tattare och hästskojare, som grundlade Vimmerby, lära ha börjat sin ansökan om stadsrättigheter hos konungen sålunda: Wi Märabytare etc. Efter dessa ord skulle staden ha fått sitt namn. Sit venia parenthesi! Den bondestudent, som nedskrivit och kanske som djäkne författat de naiva verserna, hette för resten Petrus Marksarius efter fadern Markus och modern Sara, vilka långt nere i Vimmerby socken sparade åt sonen i hopp att en gång få se honom som ordets väldige förkunnare i den kyrka, där han undfått dopet. Men Petrus återsåg aldrig hembygden. Efter några års mycket oteologiskt studentliv axlade han sin ränsel och begav sig till Stockholm, där han tog hyra på en holländsk galeas och kvitterade fäderneslandet för alltid. Hans öde är okänt. Om denne Petri Marksarii livsåskådning har symboliserats av hans verser,