Det s oliga v attnet måtte motiga vägar. Wilhelm hann ut i Helsö Gap, där öppet bländat henne, hon hade tårar på kinderna. Men hon upptäckte snart Wilhelm. Han rod­ haf rullade in med långa tunga dyningar un­ Det de med jämna årtag utåt fjorden, nu hvilade der vindens alla lekande småböljor. han på årorna och hon såg honom vinka med sjöd mot skär och stränder österut. Gulröda mössan. Då strök Rakel bort tårarne, men klippor och grå berg reste sig ur det blå­ hon stod kvar i märsen ända tills ubåten fö r­ gröna vattnet och långt inåt bolmade det upp stora hvita moln öfver de skogiga höj­ svann under Furholmen. derna vid Dynekilen. Inte ett segel syntes. Wilhelm såg sig om ö fver axeln flera gång­ II. Rakt förut Wilhelm Serdam rodde ihärdigt ut genom er, medan han rodde vidare. fjorden utan att låta hindra sig af böljorna, låg den förtrollade ön. Nu kunde ingenting ha skrämt honom som på lek slogo mot båten och stundom slängde en handfull klara stänk in öfv er gos­ längre och när han svängde in i viken, där sens rygg. Staden försvann bakom öarne, han skulle landa, brydde han sig inte om att helt sällan skymtade något af de yttersta hu­ de fem svarta fåglarne sutto på strandkan­ sen eller någon af sjöbodarne mellan ett par ten utan att röra sig, förrän båten stötte mot skär. Ofver Oddölandet, där skogen stod stenarne. Då foro de upp med samma ge­ tät i läklyftorna, stäfvade en hafsörn utåt nomträngande skri som förut, kastade sig väster. Wilhelm följde den med ögonen, ned i vattnet, döko och försvunno. Wilhelm halade sin båt noga och betänk­ tills h an med ens förlorade den ur sikte, som samt. Så hämtade han matpåsen och bar om den försvunnit in i den klara himlen. I de tsamma började tankarne på hvad han den i land. Han valde ut en hviloplats mel­ förehade, åter mala i Wilhelms hufvud och lan ett par stora klippblock, men innan han hans hjärta for upp i halsgropen.