— Åh, herre gud, utbrast han ofrivilligt, åh, herre gud —! Hon reste sig och log lite snett ner mot honom. — Ville du säga någe, frågade hon. — Neej — neej, svarade han famlande och fick en gränslös känsla av övergivenhet. — Nå, då så, sade hon. Även pojkarna hade rest sig. Yngve gick fram till fönstret och såg ut. — Det var i alla fall ett förbaskat regnande, mumlade han med djup tristess i rösten. Edgar slog på radion och kom direkt in i grammofonmusiken; han väntade med ett svagt förväntansfullt leende tills han upptäckt vad det var som strömmade ut i rummet. — Hawajidarr, sade han till sist och började rycka lätt med axlarna. I detsamma lämnade modern rummet och gick upp till övervåningen — för varje steg antog hennes ansikte ett allt beslutsammare uttryck, men samtidigt andades hon, som alltid i trappor, lite ansträngt, vilket kom henne att verka upprörd. Då hon stannade i dörren till flickans rum höll denna just på att ta på sig sommarhatten, vars breda, genombrutna brätten gav hennes fräscha hy en ännu djupare lyster av ungdom och hälsa. — Jag vill tala med dig, Märta, sade hon häftigt flämtande. — Jaa, svarade Märta frågande. Men samtidigt drog hon på sig regnkappan och sträckte ut handen efter paraplyet. — Men hör du inte, utropade modern hårdare, jag vill ha ett samtal med dig —! — Ett samtal —? — Du måste stanna inne i kväll! — Men du vet ju att jag ska gå ut, vädjade flickan och såg förbi modern ut till den skumma hallen, som om hon plötsligt greps av paniskt behov att befinna sig därute. Då steg modern fram och grep henne hårt i armen; hon började åter andas tungt, som om hon nyss kommit upp ur trappan, och av ansträngning att behärska sig fick hennes ansikte ett förvridet uttryck. — Du måste stanna, utropade hon i gäll, skälvande ton, du måste, hör du! Du har ränt ute länge nog varenda kväll! Jag vill veta vart du går! Jag har rätt till det! Hör du det — jag har rätt till det! Jag är din mor! Vem är han? Jag vill se honom! Jag har rätt till det.