»Jag vill inte tigga», svarade lille Prip med darrande röst. »Jag ville blott be att få tala med fru Birgitta. Hon har varit så god och lovat skaffa mig en tjänst.» »Skulle du tala vid fru Birgitta, så kommer du fjorton dar för sent», svarade den gamla. »Hon dog för fjorton dar sedan och är redan begraven.» »Ack!» suckade Prip. »Är hon död, den goda frun! Men kunde då inte ni, som sett, hur god hon var, vilja hjälpa mig litet? Jag har ingen i hela världen att vända mig till.» »Ja, vad angår det mig?» sade den gamla. »Jag har nu annat att tänka på än fattighusgossar och landstrykare. I morgon ska här vara stor auktion på alla fru Birgittas ägodelar, och huset skall säljas. Gå din väg! Här kan du inte få vara.» Och därmed stängde den stränga kvinnan dörren med en smäll, rakt för näsan på Prip. Ja, vart skulle han nu taga vägen? Han kände allt sitt mod svika, och tyckte, att hans hjärta damp helt ner i hans trasiga strumpor. Först gick han genom gatorna, där många vagnar körde förbi, och kuskarna ropade! »Undan pojkbyting!», om han inte var nog snabb på fötterna, och där människorna knuffade och trängde varandra från alla håll. Men han mötte inte ett par vänliga ögon. Han var som den tomma luften för dem alla. Så kom han ut på den långa, ensamma landsvägen, och så kom han in i de stora, ensamma skogarna, och så kom han ut på den vida, ensamma heden. Där utanför låg det stora, gränslösa havet, som rullade sina långa, kalla, vågor plaskande emot stranden. Prip gick närmare och närmare, helt ner till havet. »Jag har ingen i hela vida världen, som bryr sig det ringaste om mig», sade han för sig själv. »Jag får inte vara någonstans. Det är nog bäst att jag går och gömmer mig i havet!» Men i detsamma kände han det alldeles som om en hand lade sig på hans huvud, och en röst sade: »Nej, lille Prip! I havet får du inte vara.» Och Prip förstod med detsamma, att det var Gud, som talat till honom, och han lydde genast, och vände åter till stranden.