Hon ämnade först dö i Paris. Men hon fann den staden för stor, medan Hörby var för litet. Hon valde då Köpenhamn, där hon under de sista veckorna vistades under förtviflade arbetsförsök och försök till motstånd, in i det sista. Men dödstanken smög sig allt närmare, lockande, skrämmande. I sitt afskedsbref säger hon sig af »öfvermenskliga själskval tvingad ned i det svarta djupet», själskval, som nu äntligen besegrat hennes fruktan för dödens kval, och hennes vilja att lefva. Hennes själfbeherskning var dock ännu stark nog för att icke förråda att beslutet var oåterkalleligt fattadt, ens inför Axel Lundegård, som besökte henne om aftonen den 21 Juli. Ensam, som hon lefvat, dog Ernst Ahlgren för sin egen hand natten till den 22 Juli 1888. Redan den 18 Juli hade Ernst Ahlgren skrifvit några ord »till de efterlefvande». Dessa sista ord sluta sålunda: »Jag är icke i sinnesstämning att i ord uttrycka mina känslor för alla dem, som visat mig välvilja och godhet. Jag ber alla dem, som stått mig nära att de ej måtte tro detta komma af hjertlöshet. Det gör mig ondt att jag måste vålla sorg; men gör de lefvande allt det goda, som ni unnade mig, allt det goda, som jag själf skulle velat utföra, om det varit mig möjligt att lefva.» I samma skrifvelse gjorde hon Axel Lundegård till sin literära arftagare. I ett bref, som fans på hennes bord, är detta arf öfverlemnadt åt honom själf med några enkla ord af tacksamhet, vänskap och förtroende. Som sin önskan uttalade hon också, att bli begrafven i Köpenhamn. Hon hvilar där på Västra kyrkogården nära hafvet. Minnesstenen bär endast namnet Ernst Ahlgren och tvenne italienska ord, dem en hennes egen anteckning visat hän till som grafskrift: Implora pace. Denna bön var slutligen den enda, Ernst Ahlgren stälde till lifvet. Men på den bönen ger lifvet intet annat svar än – döden. Noter