Sedan elden förtärt poemet, dröjde Anna Maria en stund hos flickorna, pratande om likgiltiga saker, men gick efter en halftimmes förlopp hem till sig, emedan där var främmande. Dagen därpå hade fru Ström några goda vänner hos sig på te. Scenen mellan Marianne och Anna Maria berättades nu med diverse förbättringar och utläggningar. Anna Marias verser omtalades såsom den värsta smädevisa öfver hela akademistaten och alla dem som umgingos i föräldrarnas hus. Hennes uppförande skildrades såsom i hög grad anstötligt. Man ordade om hennes okvinnlighet, om hennes brist på hjärta, och man fördömde på det strängaste den förvända uppfostran hon erhållit. Hvar och en af de goda fruarna hade någon ny historia att förtälja om Anna Maria, och alla samtliga förenade sig i att på det bestämdaste sätt förklara sitt ogillande öfver att föräldrar gåfvo flickor en bildning, som icke anstod deras kön. En kort tid efter denna afton blef ett poem, kalladt “Tekonseljen“, bekant. Det innehöll en skarp och bitande satir öfver fruntimrens tadelsjuka och småaktiga skvalleraktighet. Poemet väckte stort uppseende, och de underkunnige i Upsala hade sig bekant, att Anna Maria Malmstedt var dess författarinna. De, som förstodo att bedöma dess värde, spårade däruti en egendomlig och ovanlig skaldegåfva och anade till de grunddrag, som, ehuru här ännu outvecklade, en dag skulle komma att utmärka den skaldeanda, som diktat detta. Snillets gudalåga framlyste, och man förutsåg, att den i framtiden skulle komma att skimra med hela sin styrka och blända allmänheten. En förmiddag, sedan “Tekonseljen“ blifvit känd, satt Anna Maria och arbetade, då Marianne inträdde till henne, blossande röd och så upprörd att hon knappast kunde tala. “Kan du säga mig af hvem och öfver hvilka ’Tekonseljen’ är skrifven?“ utropade hon utan att hälsa på Anna Maria. “Man påstår att det är en målning af småstadsskvallret,“ svarade Anna Maria leende.