Hvarhelst herr Tobiasson mötte någon, som behöfde hjelp, der var narren framme och pockade på att han skulle vara tillreds. Och om herr Tobiasson fogligt svarade, att hvar och en får reda sig, som han kan, så fick han känna sin plågoande. Ty han gaf icke tappt. Han kunde hålla den arme mannen vaken nätter igenom, han tutade i hans öron, att han var en förstockad gammal syndare, ja, han förbittrade hvarenda bit mat för honom och kom honom att känna det, som om han stulit den ifrån andra. När herr Tobiasson till sist var så förpint, att han icke kunde mer, så gjorde han narren till viljes. Men då blef det skeptikerns tur! Och hade herr Tobiasson haft det hett förut, så blef det ettervärre nu. Ty skeptikern var långt mera raffinerad än narren, och han förstod att framhålla det hela så bottenlöjligt, att herr Tobiasson kunde blygas ögonen ur sig. Han hetsade den arme mannen med sitt hån, han marterade honom med sjelfförebråelser, han visade honom med matematisk noggrannhet, hur ett visst litet kapital skulle rinna bort genom gifmildhetens tomma taska utan att lemna qvar annat åt en viss gammal herre, än medvetandet att ha hushållat som en tok. Sluttablån bestod alltid af herr Tobiasson sjelf, sedd som fattighusgubbe i magisk belysning. Med det sista kunde skeptikern göra herr Tobiasson ursinnig; i sin förbittring trätte den gamle herrn på narren, knöt handen så till sägandes för näsan på honom och sade, att han icke var värd en pris snus. Men ingenting hjelpte. De fortforo att slitas om honom, de två, och han skulle velat ge allt hvad han egde, bara för att få ro. Han gick alltid med en hemlig känsla af att hvad han gaf åt en, det tog han ifrån en annan, och det var narren skuld till. Derför beslöt han att bryta med denne; han ville helt enkelt resa ifrån honom och söka räddning hos skeptikern.