Han satt och språkade med en stor, fet grosshandlare, ett slätt ansikte, släta ögon, släta ord. Någonting som hette aktiebolaget Svensk Anrikning och som hade gjort väldiga affärer med gruvor och anrikningsverk och hela landets industri för resten, det hade nu äntligen spruckit, kunde han förstå av samtalet. Det hade man väntat länge, lät det, nu hade katastrofen kommit, massor av folk som hade haft gruvaktier voro ruinerade, en fördel var i alla fall att luften blivit rensad, Svensk Anrikning hade legat som en mara över bergsindustrien, nu var fältet fritt igen, ett spindelnät av papper, lån, förbindelser och kuckel av allt slag hade brustit sönder, några storfinansiärer drogo sig tillbaka med sina vinster och kastade glåpord efter sig åt det kapitalfattiga landet, som inte hade någon vördnad för handlingens genialiska övermänniskor – och nu kan man så småningom börja göra affärer i malm igen. Då undrade lille Sven, om det någonsin skulle kunna bli någon ekonomisk frihet för mänskligheten, så länge den privata spekulationen med folkets livsvärden finge ohejdad fortgå? Privat spekulation – ekonomisk frihet – det finns en spekulation som är nödvändig, orubbliga ekonomiska lagar, lojal konkurrens, ä herrn socialist? – Jaså, jaha, kunde tro det, uff. En kapten vid gardet hade uppstötningar ännu av unionskrisen, som han inte kunnat smälta. Sverige hade en rättarplikt mot Norge, en skarprättarplikt, det är ordet. Norges ställning skulle ha blivit provinsens, den underordnades, såsom sådan skulle det ha blivit styrt med hårda tömmar, med den starkares och klokares rätt.