Den senare bestod fullständigt provet. » Manderströms svarsnot till Scheel-Plessen, vari han motiverar de förenade rikenas passivitet, får en sällsynt otrevlig bismak av hyckleri genom de ihåliga fraserna om vänskap och sympati och de förhoppningar som uttalas om att » Europa aldrig kommer att tillåta danska monarkiens sönderstyckning ». I sin slutbetraktelse för året 1863 säger Hamilton: » Måtte jag fortfarande behålla och handla efter den övertygelsen, att den som troget följer samvetets, pliktens och hederns bud, kan med lugn gå kommande prövningar till mötes. » Av de nu publicerade anteckningarna får man nog den bestämda uppfattningen, att Hamilton i Köpenhamn verkligen handlat på det sätt han i de anförda orden anger, att han där icke gjort något annat än vad han haft anledning tro vara den svenska regeringens intentioner. När han fann, att så icke var fallet, begärde, han sitt avsked; han ville icke i fortsättningen representera en politik så olika den, vars talan ban förut på befallning haft att föra. Det är en alltigenom stolt och rakryggad hållning-han intar. leke utan vemod erinrar man sig, hur olika Henning Hamiltons senare öde i detta avseende skulle gestalta sig. När man läser Manderströms ödmjuka ord till Hamilton vid dennes avskedsaudiens: » Farväl och förlåt », kan man irite undgå att tänka på Louis De Geers berättelse i sina minnen om den brutne man, som sjutton år senare för sista gången besökte sin forne kollega oeh motståndare. För den som i historien vill se en magistra vitæ, kan väl Henning Hamiltons berättelse om 1863 — 64 ge ett och annat att tänka på. Den visar en politik, som med sin i början aktivistiska karaktär förutsätter militära resurser men som sedan anför bristen på sådana som argument för passivitet. Regeringsledamöternas anföranden på riddarhuset under debatterna om försvarsanslagen göra ett nedslående intryck genom sin brist på allvar och öppenhet. En annan lärdom, som kan hämtas ur det som då passerade, skulle kunna uttryckas i satsen: Förliten Eder icke på stormakter! Manderströms i det längsta fasthållna optimistiska tro på en fredlig lösning av stridsfrågan berodde enligt Hamiltons gissning på att han litade på Englands ingripande.