Offertjänstens hemlighet antyddes av Frälsaren, då han talade om sin lekamens utgivande och sitt blods utgjutande till syndernas förlåtelse, det är till upprättande av det nya förbundet mellan Gud och människor. Denna hemlighet har en djuptänkt författare i Nya Testamentet sökt genomtränga och tolka i brevet till hebréerna. Han tager till utgångspunkt offerreligionen i det gamla förbundet. Han visar, hur det nya förbundet är förebådat av den gamla offertjänsten. Men allt vad offer heter, kalvars och bockars blod, är avskaffat. Det har gjort sin tjänst. Det får inte mer förekomma någon offerkult i denna mening, sedan Kristus framburit det fullkomliga offret. »Och i kraft av denna ’vilja’ hava vi blivit helgade, därigenom att Jesu Kristi ’kropp’ en gång för alla har blivit offrad. Och alla andra präster stå dag efter dag i sin tjänst och frambära gång på gång enahanda offer, som dock aldrig kunna borttaga synder; men sedan denne har framburit ett enda offer för synderna, sitter han för beständigt på Guds högra sida och väntar nu allenast på att ’hans fiender skola bliva lagda honom till en fotapall’. Ty med ett enda offer har han för beständigt fullkomnat dem som bliva helgade» (Hebr. 10: 11–14). I denna Jesu offergärning ligger uppfyllelsen av profeten Jeremias förutsägelse: »’Detta är det förbund, som jag skall sluta med dem i kommande dagar’, säger han: ’Jag skall lägga mina lagar i deras hjärtan, och i deras sinnen skall jag skriva dem’; och vidare: ’Deras synder och deras orättfärdiga gärningar skall jag aldrig mer komma ihåg.’ Men där förlåtelse för dessa är given, där behöves icke mer något offer för synd» (Hebr. 10: 16–18). Det nya förbund, som grundlagts med det fullkomliga offret, har sin förpliktelse: »Låtom oss akta på varandra för att uppliva varandra till kärlek och goda gärningar, låtom oss icke övergiva vår församlingsgemenskap, såsom somliga hava för sed, utan må vi förmana varandra – detta så mycket mer som I sen hur ’dagen’ nalkas» (Hebr. 10: 24, 25). Om överträdelse av Mose lag medförde straffdom, huru mycket svårare straff skall inte drabba den som aktar det nya förbundets blod för orent. »Det är förskräckligt att falla i den levande Gudens händer» (Hebr. 10: 31). I gamla förbundet liksom i offerreligionerna rundt om medlade präster och överstepräster mellan Gud och människor. Men här är en överstepräst barmhärtigare och högre än någon annan. »Ty vi hava icke en sådan överstepräst, som ej kan hava medlidande med våra svagheter, utan en som har varit frestad i allting, likasom vi, dock utan synd. Låtom oss därför med frimodighet gå fram till nådens tron, för att vi må undfå barmhärtighet och finna nåd, till hjälp i rätt tid» (Hebr. 4: 15, 16). Lika litet som någon annan riktig präst tog Jesus denna värdighet såsom ett rov. »Ingen tager sig själv denna värdighet, utan han måste, såsom Aron, kallas därtill av Gud. Så tog sig icke heller Kristus själv äran att bliva överstepräst, utan den äran tillföll honom genom den som sade till honom: ’Du är min Son, jag har i dag fött dig’, likasom han ock på ett annat ställe säger: ’Du är en präst till evig tid, efter Melkisedeks sätt’» (Hebr. 5: 4–6). Jesus är för mer än någon annan präst. Ty de andra översteprästerna måste för sin svaghets skull offra för sina egna synder likaväl som för folkets. Denne överstepräst är själv utan synd: »En sådan överstepräst hövdes oss också att hava, en som vore helig, oskyldig, obesmittad, skild från syndare och upphöjd över himmelen, en som icke var dag behövde frambära offer, såsom de andra översteprästerna, först för sina egna synder och sedan för folkets; detta gjorde han nämligen en gång för alla, när han offrade sig själv» (Hebr. 7: 26, 27). Han är människa såsom vi. Han kunde inte såsom offerprästerna, fredad och hedrad i det ordnade religionssamfundets trygghet och utrustad med värdighet och bekvämlighet bland människor, fullgöra sin tjänst. Nej, hans ämbete följde sin egen, nya lag. »Han lärde, fastän han var ’Son’, lydnad genom sitt lidande; och när han hade blivit fullkomnad, blev han, för alla dem som äro honom lydiga, upphovet till evig frälsning» (Hebr. 5: 8, 9).