Jag känner mig som en german bland germaner, jag håller turkar och slaver, gallier och anglosachsare från mina gränser. Jag känner mig besläktad. Jag kom nyss från Paris, där jag vistats tre månader ungefär. Eller kanske bara två och en half. Parisarnes kalla, makabra humor tilltalade mig ej. Jag hörde många skratt uppe i falsetten, jag kände mycket af medfödd spiritualitet i lanceringen af en idé, men bakom skrattet och det rätt ofta liniesköna i idéuttrycket kände jag alltid kyla, försiktighet, något som vore det från en annan planet än min egen. Jag är german och jag kan känna blixtsnabbt varmt. Jag öfverdrifver naturligtvis ofta mina sympatier och antipatier, men den som inte kan fånga ögonblickets rättvisa i denna blixtsnabba sympati eller antipati, han bör icke söka prenumerera på den tidning jag kallar min med användande af ett smeknamn, som goda kamrater ha gifvit den. Nu är jag i München igän. Men i morgon, alltså efter 6 timmar, reser jag med några goda vänner i Simplicissimus ned till Tyrolen, Tirol vill jag hällre säga, ty det låter vackrare. Vi skola jaga och åka skidor och dricka vin — mycket litet, ty vin och skidor passa icke ihop. Men vi skola sitta om kvällarne i ett litet värdshus. Där skall spelas gitarr och sjungas alldeles som i ungdomens vår. Hej och hälsning! Vid årsskiftet. Omständigheterna ha fört mig till en liten stad nere i Tyrolen. Här skall jag i kväll vara med och låta det nya året gå in. Snön ligger djup och täcker alperna rundtomkring. Allt är hvitt, och går jag upp halfvägs till närmaste säterstuga och ser ut öfver dalen, tyckes den lilla staden sofva rundt omkring den gamla kyrkan. Sedda genom vinterdimmorna värka fjällen ovärkliga eller åtminstone af samma konsistens som molnen, som dölja deras toppar. I norr står Der wilde Kaiser som en blå, förvirrad, söndertrasad dröm, men i öster lyser Kitzbüheler Horn bländhvitt mot de snödigra skyarne.