Man har sett mig i en blomsterhandel der jag köpt en azalea en törnros en pensée en förgätmigej och ett reseda. Grannarne få icke sofva ty Kongl Sektern har skaffat sig piano och sjunger. Tänk! Jag skyndar dit. Skall jag söka hennes bror, min gamle lärjunge, säga honom hvad jag har på hjertat Åh, han skall aldrig kunna framställa det så som jag vill! Hur skall jag då få se henne, tala vid henne. Och jag gick ut icke der det är så afskräckande ödsligt och fult, nej derborta i lunderna der blommorna vänta på att få fira Pingst och jag letade fram en blåsippa under de torra löfven och jag kysste den och jag välsignade den och hviskade Elisabeth! Jag kastade mig på min soffa och gret för första gången på sex långa förfärliga år Välsignade vår! Huru ofta fick jag icke bannor af den älsklige gubben då jag icke hade ögonen med mig i brädspelet! Men huru? Att skrifva till ett ungt fruntimmer har man icke rättighet till. Man finner mig så förändrad; man har sett mig gå på Norrtullsgatan der jag ingenting har att göra, säger man, men der jag upptäckt en vän som bor i femton. Isen var borta från viken dernere och solen sken så herrligt! Tisdagen den 18de Maj. Sie waren längst gestorben Nej, min Gud! Kan det vara sant? Elisabeth Strindberg. Man har gissat ut mig! Sådan är min kärlek! Ve mig om hon visste att jag hade läst detta brefvet! Icke har hennes förmyndare några rättigheter öfver hennes hjerta och jag kan ju icke fria, då hon icke känner mig. Har hon anat mig? Det sjöng i luften, det jublade i hjertat, alla onda tankar veko, jag kände mig så dålig och ville bli god igen. Elisabeth! Nåväl jag skrifver till en annan, den okände vännen som jag förgäfves sökt, men aldrig funnit och hon får läsa det! Det var hennes fel men det visste ingen! Det finnes då ett minne jag kan dröja vid! Jag kan icke minnas att jag talade vid henne fastän jag gick dagligen i huset jag tordes icke och hon svarade så kort jag var blyg och jag måtte ha skrämt henne. Död och förtviflan! Der kommer den svåra punkten!