— Nu få vi fara långsamt ett stycke. Den här gränden är förfärligt trång och krokig, och nu bär det uppför hela Rue de la Montagne. Och så skarpt nedåt. Det är en otäck sväng den här, men var inte rädd! Det är inte farligt. Jo, om ni inte hade en säker kusk. Ptro, Durance, sakta min vän, så ja! De ligga på, så att det värker i armarna. Men känn sådana muskler jag har. Han var förtjusande. Hon kyste den lilla bara, solbrända armen med de djupa groparna. — Nej, man får inte kyssa kusken. Det är inte tillåtet. Det tycker han inte om. Se’n ha vi bara jämn väg framför oss. Vi fara nu öfver den stora bron. Därborta är järnvägsbron. Det rasslar förfärligt, när tåget far öfver den. Men här får inte tåget gå, bara hästar. Floden är mycket djup. Ni skulle genast drunkna, om hästarna skyggade och vagnen föll i. Men var inte rädd! Jag håller säkert i, och jag är mycket stark. Han drog i de rödstickade tömmarna, som han bundit fast vid den halfruttnade fimmelstången. — Så, nu äro vi öfver bron. Nu går det fort. Chaussén här är som ett golf, men så solig. Inte den minsta skugga. Ni får spänna upp ert parasoll, annars blir ni solbränd. Nu kan ni se villan. Är den inte vacker? Och palmerna och rosorna. Ser ni? — Ja, ja. — Ni ska’ inte sluta ögonen. Om man sluter ögonen, ser man inte något. Har ni länge önskat att få se den här villan? Hon kunde knappt svara, så darrade rösten. — Ja, René, länge. — Då är ni väl glad, att jag för er dit i en sådan fin gammal vagn. Hvad monsieur skall bli förvånad, när han får se en sådan fin vagn köra upp på gården, och ser, att det är jag, som kör, och att morfar inte sitter bredvid. Han känner mig. Sist jag var där, frågade han hur gammal jag egentligen var. Och så mätte han mig med monsieur Sten. Han var mycket mindre än jag, men så är han också bara tre år. Det är ett lustigt namn, Sten, inte sant?