Långsamt tydliga som i en välformulerad diktamen. Genom två gluggar ser Getrud biopubliken, ovanför den filmduken. Han känner nock hur möe han mäktar me. Hur kan mormor vara så säker, tänker Getrud. Tyckte kusken. Pappa viftar otåligt med sina magra händer. Och sätter sig vid telefonen. Eller, till frukost för den sjuke, hönsägg hårdkokta i den egna urinen. Pappa är redan utom hörhåll. Getrud sätter sig försiktigt på kanten till en brunbetsad pinnstol. Eller negerkyssar! Biter tuggande i en bruntorr tuva, försöker förgäves jaga undan bilden av den döde. Gräset står oslaget och högt. Mina damer, vad säjs om en åktur i det nya dollargrinet? Jag vill inte dö! Jorden kippar under den livsfjättrande svepningen av gulgrått damm. Stor, tung. Det enda som kan komma i fråga. Bort från huset. En lätt rodnad sveper över mammas kantiga kindben. Brutalt! Mamma nickar. En gammal sotare. Varligt mjukt nystas den in i ett klot av ljus, Getrud förmår inte att med ord ge sina känslor namn. Jo, jag skulle behöva en ... en hundra Diminal Duplex utskrivna ... I fönsterkarmen, i den kittsmuliga bomullsremsan efter vinterns innanfönster kajkar en fluga, hjälplöst surrande. Och inte jag heller för den delen. Morfar skämdes över sin löjeväckande klumpighet. Du har det gott du ... En dikt som Getrud har skrivit: Stor och tung balanserar farmor genom det öppna fönstret på andra våningen. Det är nästan som på julafton. Jag vill så gärna morfar, tigger Getrud och huttrar till liksom för att visa att hon inte kan stå ute längre. Annat än den här gamle Besen ... Pappa sträcker på sig och säger med bestämdhet i rösten: Trögklibbig av vatten och rågmjöl. Pappa ilsknar till. Det är inget som har hänt. Som bara hon i hela världen måste försaka. Klamrande hugger de sig fast i varandra. Framför sig har hon julgransbelysningen. Morfar och de övriga i huset kommer upp. Pappa och morfar byter en blick av hjälplöshet. I hans blick lyser skadeglädjen.