I strid mot alla äldre prejudikat — om man bortser från Thiers — återgick han 1920 från presidentskapet till den aktiva politiken och drog därvid fördel av den ökade auktoritet statschefsposten givit honom. Om hans efterträdare, Paul Deschanel, påstods tidigt, att hanFRANSKA PRESIDENTÖDEN 317 inriktat hela sin politiska bana på att en gång nå presidentvärdigheten. Redan hans jungfrutal som ung deputerad gav honom rykte som fulländad vältalare, hans ståtliga utseende och eleganta yttre uppträdande gjorde honom liksom skapad till medelpunkt i högtidliga ceremonier, hans mångsidiga, stundom djuptänkta författarskap beredde honom en välförtjänt plats i Franska akademien. Även på hans val kunde tillämpas en tidnings hyllande utrop, när hans akademikollega Poincaré blev republikens president: » vi ha valt Cicero till konsul ». Det ligger något tragiskt i att hans kroppsoch själskrafter plötsligt s veko några få månader efter det att han nått sin livslånga ärelystnads mål och att därtill hans sortie fick en förarglig bismak av löjlighet — republikens president anträffad i pyjamas på en banvall efter att ha hoppat av tåget! Efter avskedstagandet tillfrisknade han så pass mycket, att han kunde mottaga en senatorsplats, men han avled, innan han hunnit taga säte i den höga församling, om vilken en av riksfäderna yttrat: » 1875 års författning, det är senalen. » Den väljande kongressen återgick vid valet i september 1920 till prejudikatet från 1913: till republikens president korades konseljpresidenten Alexandre Millerand. I sista stund förspordes emellertid en viss tvekan, föranledd av Millerands öppna förklaring tre dagar före valet, att han var anhängare av en författningsrevision, som skulle stärka presidentmakten. Som villkor för sitt antagande av kandidaturen satte han enighet med väljaremajoriteten om att » republikens president, om han än aldrig bör vara partiman, kan och bör vara en man av en bestämd och tillämpad politisk åskådning och stående i intimt samarbete med sina ministrar ». Det har sitt intresse, att senatsradikalernas dåvarande ledare Gaston Doumergue kallade Millerands kandidatur med detta program för » en statskupp mot parlamentarismen ».