Och rätt jag henne ger, om så hon tänker, Som ej har mod sin kärlek att bekänna, Som tändt den helga lågan i hans hjerta! Men egen lycka måste mannen offra För högre pligter (som också stigit upp). Brölloppet på Ulfåsa. 74 Skall han offra den BENGT. Hvars ljufva löje och hvars ömma smek Kan ensamt sporra honom till att fylla De högre pligter han i lifvet fått? SIGRID. Han allt skall offra för sitt fosterland! Men intet för sin slägts uppdrifna högmod. Men lydnad kräfver slägtens gifna lag. Och kräfva icke hjertats lagar lydnad? De måste underordnas pligtens röst! För dig går pligten framför tro och kärlek! Ej framför, men vid sidan utaf dem. BENGT SIGRID. BENGT. SIGRID. BENGT. SIGRID. BENGT. (med låtsad köld, i det han vänder sig ifrån henne). Nåväl, så lyd då pligtens röst! Farväl! SIGRID (med ett anskri af häpnad och smärta). Min make! Bengt! Guds moder! hvad var detta? Du fått det svaret som du väntat på. SIGRID. BENGT (som förut). Väl skiljas ville jag ... men skiljas så... 75 Så är det säkert lättast för oss båda! Du vill det? Väl, så må din vilja råda! (hon går stapplande några steg åt fonden, under det att Bengt fölpande med sig sjelf derpå skyndar hon ned till Bengt och kastar sig gråtande i hans öppnade famn.) En blick, en enda blott Nej, så jag ej dig lemna kan! BENGT SIGRID BENGT. (undergifvet). Farväl jer henne med ångestfulla blickar; hastigt vänder hon sig om, käm (eldigt, i det han sluter henne till sig). Tror du jag fann Den högsta skatt på jord: en ädel qvinna, Och ville kasta denna rika skatt Som, ren som snö, likväl som eld kan brinna, Af ljus och fröjd bort, för att ära vinna, Och frysa sedan i en evig natt? Nej! eden som jag svor för Gud och dig, Och liten blomma följer på min stig