Hennes lifssynder hade hämnat sig omutligt och hårdt. Den saken hade både Lundberg och Friberg och Bergkvist och många andra medlemmar tänkt på, när torparen anmäldes, men det var ingen, som hvarken enskildt eller offentligt sagt ett ord därom, och den hade icke i minsta mån förmått att störa glädjestämningen öfver kandidatens inträdande. Kamrern gaf ej i minsta mån ett sådant intryck. Elin skälfde af fruktan och fattade den unge mannen, som stod bredvid henne, i armen så häftigt, som om hon velat be honom om skydd för modern. » Är det fullt hus eller har hon plats för ett par halffulla bönder på en stund, hvasa? » Men goodtemplarlogen hade förstås en farlig rival om den unge allmogesonens själ, och den rivalen var en ung blåögd flicka, som befann sig långt borta i den svenska hufvudstaden och på hvilken Herman Jonsson tänkte både dag och natt, så som förälskade människor bruka gå och tänka. Det hade legat någonting så skälfvande vemodigt i dessa hans sista ord. Till och med den råaste blef mildt stämd, när den blonda flickan kom in med brickan. Lundberg sade genast ifrån, att han ämnade ställa sina ord till Anders Jonsson, och han hoppades, att denne inte skulle taga illa opp, att man så här genast kom och begärde tjänster af honom, utan att han tvärtom skulle känna sig belåten med att från första stund få ryckas med in i det mödosamma nykterhetsarbetet. Han förstod att han denna gång hållit sina uttalanden om mor Jansa i en ton, som verkat anslående på sonen. Helt säkert känner han detta själf, helt säkert framställer han till sig själf den frågan, om detta är begynnelsen till ett återuppvaknande af samma smärta som sist, och om han därför ännu en gång skall om några månader drifvas ifrån sitt fädernesland, efter hvilket han gripits af längtan och som han ej ämnat lämna mera. Ingen syntes ha frestat honom, ingen syntes ha förledt honom, uteslutande af egna drifter hade han gått till goodtemplarlogen och bedt om att få inträda, uteslutande drifven af sitt eget inneboende begär syntes han hafva fallit. Det var det enda, som hon hörde sin mor säga. Nej det skall Gud veta, tänkte handlanden för sig själf.