Den innesluter även statsregleringen. Skatten beviljas, så har man tydligen tänkt, först efter prövning av behoven och till behov, som ej skulle ha kunnat täckas genom rikets ordinarie tillgångar. Tidigare då konungen låtit såsom i ett privat hushåll utgifterna bestämmas efter de inkomster, som funnos tillgängliga för fördelning, hade statsregleringen betraktats som en förvaltningsangelägenhet. För tanken att, såsom den konstitutionella teorien fordrar, riksstaten skulle ha karaktär av en finanslag är man främmande. Detta hindrar icke, att den är en för konungen bindande norm i hela den gestalt, den av ständerna upprättats. Varje » avvikelse » från vad ständerna i ty fall » föreskrivit » föranleder enligt § 65 ansvars utkrävande av konungens rådgivare. Att härvid konflikt kan uppstå mellan kungens styrande makt och ständernas beskattande, särskilt när det gäller nya av ständerna uppfunna statsbehov, är tydligt. Dualismen mellan konung och ständer kan så mycket lättare föranleda gnissel, som 1809 års KF i motsats till både Locke och Montesquieu ej känner någon högsta makt i staten. Därmed är jämförelsen mellan Montesquieus system och 1809 års RF slutförd. Olikheterna äro stora och avse centrala ting. Likheter finnas också men knappast några sådana, som icke låta sig förklara utan att påverkan ägt rum. Men huru har då föreställningen om Montesquieus dominerande roll 1809 kunnat uppstå? Förklaringen ligger däri, att man, så egendomligt det än verkar, i sin analys huvudsakligen hållit sig till regeringsformens förarbeten och diskussionen kring densamma strax före och under riksdagen 1809 — 10. Därav finner man otvivelaktigt, att 1809 års män, som ju stodo på höjden av sin tids bildning, icke blott väl kände till utländska författningar och idéströmningar utan även rörde sig med specifikt Montesquieusk terminologi. Så tala både lagman Poppius och kanslirådet Adlerbeth, den bekante skalden, om » den exekutiva makten ». Men sådant visar rimligen intet mot regeringsformens fasthållande av termen » styra ». Endast den svarar ju mot den ställning, den verkligen tillerkänner konungen. Framför allt har man åberopat Järtas ord i konstitutionsutskottets memorial om » en styrande makt », » en lagstiftande makt » och en » domaremakt ».