Enhetstaxan hade en sådan politisk tyngd att den skulle drivas igenom även till priset av en eventuell konfrontation med läkarkåren. Självfallet var det främst de offentliganställda läkarnas inkomstoch arbetsförhållanden som den interna debatten handlade om, men även privatpraktikernas situation diskuterades livligt. Socialministern var artig, konciliant och förekommande. Bartley exemplifierade med sitt eget område, röntgen, där belastningen på sjukhusen redan var mycket besvärande. Uppenbart är också att sjukvårdshuvudmännens önskan att få bättre grepp över läkarnas tjänstgöringsoch inkomstförhållanden spelade stor roll. Planerna på en taxereform utvecklades nu ytterligare. Remissvarets utformning vann gillande vid Läkarförbundets fullmäktigemöte i Umeå i början av juni, även om det fanns många kritiska röster. Upprörd stämning Måhända skulle sjukronorsreformen ha blivit mindre drastisk om Läkarförbundet intagit en mer flexibel hållning i dessa förhandlingsfrågor? Särskilt betonades risken för ett ökat tryck på röntgenoch laboratorieavdelningar. Läkarförbundet ställde sig bakom reformförslagets mål och värderingar » att den kostnad som slutligen stannar på den försäkrade under sjukdom blir förhållandevis låg ». Patientavgiften skulle erläggas till huvudmannen och läkarnas rätt att ta betalt av patienterna skulle avskaffas. Den innebar enhetstaxa för patienter i öppen vård kombinerad med s k apotekssystem, dvs att patienterna endast skulle betala den del av den fastställda enhetstaxan som inte ersattes av den allmänna sjukförsäkringen. Den läkarkategori vars arbetsförhållanden - och med all säkerhet även ekonomiska förhållanden - mest kommer att beröras av sjukronorsreformen är läkare vid storstadsoch universitetssjukhusen, skrev han, och hävdade att dessa inte hade rönt samma uppmärksamhet från förbundets sida. Vidare varierade patienternas kostnad beroende på omfattningen av de åtgärder som krävts i varje enskilt fall. Reformen, som i medierna döpts till » sjukronorsreformen », trädde i kraft den 1 januari 1970. Striden avblåstes med att förbundets 2:e vice ordförande Nils Terner invaldes i den kommitté som tillsattes. Departementet ställde sig inte helt avvisande till att diskutera vissa förändringar även för praktikernas del, men det stod klart att man i så fall skulle komma att ställa villkor på kontroll över arvodessättningen. Departementet var mangrant representerat. Det fanns många motiv för en sådan reform, menade man. Statens roll reducerad Aspling hade som socialminister inte gett samma intryck av säkerhet och kunnighet som han tidigare gjort som partisekreterare.