De kände intet mer än skönheten och storheten omkring sig. De glömde allt, liv och död och varandra, för det väldiga dånet av ett stort hav, för brottsjöarnas rytande, högt klingande rop, där de brötos till skum över grynnorna, för ljusets allt översköljande renhet och tystnadens oerhörda mäktighet. Ty mitt under bruset och dånet, som kom luften att skälva och svinga, var tystnaden så mäktigt stor, som om allt liv dött ut. Den famnade allt. Den slöt sig som ett skimrande tunt skal kring hela jorden, den lyfte sig över vattnen som ett svindlande vitt tempel, vars kupol var etervalvet. Till sist tycktes dem själva bruset som en enda tigande tystnad, en ändå mer mäktig tystnad än den, som är helt utan ljud. Endast någon gång skar ett gällt skri från en mås igenom vågbruset, påminnande om att livet fanns där ute. Hur länge de lågo så, visste ingen av dem. Tiden var utplånad. Intet utom solen tecknade dess gång. Men solens lågande eldskrift betydde intet här; ty timmarna fingo rinna som sekunder eller dagar, minuterna fingo virvla bort som skum på dyningen eller stanna och stelna — allt var detsamma — dygnet kunde rulla och välva, dagarna växla och skrida — där ute fanns för dem endast nuet — men nuet hade blivit evighet. De hade ingått i den värld, där »tusen år äro såsom en dag och en dag såsom tusen år». Något av det Agnes känt på stranden med Mårten, medan havssanden silade ur hennes hand och strandrågen susade under grå moln, var detta, som hon nu förnam, blott tusenfallt förstärkt, nu först full verklighet, gemensam verklighet för dem båda, lika intensiv för båda. Och denna verklighet gjorde dem stumma. Ty när evigheten är runt omkring människan, väntande på henne, behöver hon icke tala; om orden icke komma denna dag, så bli de förlösta den nästa — eller nästa sekel.