» Man slår väl inte efter dig? » När han så utan att säga ett ord lyfte handen för att än en gång fatta geneverflaskan och slå i en tredje sup åt sig, fann Sofia tiden vara inne att bryta denna stela pantomimiska scen. » Ämnar ni verkligen sluta? » Det borde ha varit så. » Hur är det fatt, lilla Osse? – Och hufvudet nickade mekaniskt takt till nymfens sång, under det att den långa, tunna och smala näsans nedsnusade vingar vidgade sig och drogos samman, som vecken på en arbetande blåsbälg. Och så hon ser ut! » SJUTTONDE KAPITLET. Hvarför skulle just jag veta hvart han tog vägen. Och i ett nu ramlade alla tankar på att kunna finna befrielse i döden. Mamsell Dahlberg ville ha fria händer gent emot honom. » Inte stort bättre. » Läckra bitar! Just när man kom in på det mer intima kapitlet om hvad den mördade egentligen var för en kvinna, lämnade Schultse kaféet. Det kan icke anses ligga alldeles utom ramen för denna historia om en af hufvudstadens förtappade kvinnor, hvilken helt plötsligt träffades af en Nemesis, som icke ens den jordiska rättvisan kunnat uppspåra, trots allt hvad som gjorts för att enligt samhällets kraf finna lösning på denna gåta; det kan icke alldeles ligga utom denna ram, säga vi, att här följa spåren af den man, som synnerligen drogs ned i fördärfvet af denna lastfulla kvinna, följa spåren af Osvald från den kväll, då han med Sofia Dahlbergs förstunyckel i fickan lämnade henne för att sedan kanske aldrig mer få se henne. På kvällen hade hon varit i Strömparterren med sin sjuåriga dotter samt en barnflicka på fjorton år. Att kalla denna kvinna, Sofia Dahlberg – om hon nu heter så – för nymf; ja, för något ännu värre, som jag ej vill upprepa, detta är ju vansinne. Men med mamsell Dahlbergs inflyttning var det, som om en ond ande kommit öfver tröskeln till snickarens lilla hem. » Gärna för mig, men i så fall svära de falskt », svarade Sofia helt lugnt. Ingeniören svarade icke, men lät sin käpp beskrifva en mängd krumelurer i den af daggen fuktiga sanden.