Nu finner han de båda älskandes lik, men, då han är blyg att tala, vill han gå till en skrifvare och bedja honom uppsätta en berättelse om fyndet. — Sc. 6. Fursten har låtit kalla drömtydare; han har drömt, att en örn dödade två svanor samt att en hjort och en hind blefvo ihjälrifna af ett lejon. Drömtydarna uttyda drömmen så, att fursten skall besegra sina fiender. Men nu kommer Raffual med sin skriftliga berättelse. Stor förvåning och jemmer. Tisbe saknas på sin kammare; de falska drömtydarna straffas; fursten går att taga på sig sorgekläder för att sedan begifva sig ut i rosenlunden. — Sc. 7. Gudinnan Diana står vid Pyrami lik, harmsen på Venus och klagande öfver hans död, som var den kyskaste sven; likaledes klagar Vesta öfver Tisbes död, men hon har dock med sig en kostelig olja, som, om blodet ännu är varmt hos de döda, kan återgifva dem lifvet. Det gäller blott att hålla Charon borta, medan de smörja liken. Vesta råder att bedja Herkules om biträde; han utkallas ur berget och lofvar att köra Charon bort, om gudinnorna vilja gifva honom en jungfru att hafva hos sig. Vesta finner den begäran billig och lofvar honom den yppersta i hennes kloster, hvilken skall föda honom många barn. Nu kommer Charon med sin båt; han framställer sig som helvetets färjekarl och uppräknar alla dem han förer dit, hvaribland nämnas afgudadyrkare och alla, som försmå Guds ord, dem, som om Söndagarne hellre dricka sig rusiga än gå i kyrkan, dem som ej lyda fader, moder, öfverhet, husbonde och matmoder, vidare alla grofva syndare, men äfven ”trappedragare,” ”sqvallerbyttor” m. fl. Sedan han slutat detta tal, vill han köra bort gudinnorna från liken; men då framträder Herkules och uppräknar sina 12 storverk; förskräckt drar Charon sig tillbaka, och Herkules går åter in i berget.