» Jaså, det är ni det, den skrymtarprestens hustru; ni hör till samma förbannade ull som han och måtte den lede ta ’ er båda en dag för allt det onda I ha ’ n gjort mig. » De mörka, långt inträngda ögonen äro så dystert melankoliska, kinderna äro insjunkna och den onaturligt fårade pannan talar om inre strider. I morgon skall hon till säters, hon blef rädd när hon kom ihåg det, tog upp Haralds gåfva, ett litet exemplar af psaltaren, och läste den 23 psalmen allt igenom. » Jo – men, Harald, tänk på ett sådant straff det är! » sade åter Inga; » fins det inte något mildare? » Inga skötte dock sina sysslor lika träget, var dessutom flink med skytteln och nålen. Han var nu icke längre god att se på, de mörka, djupt liggande ögonen flammade till som dolkspetsar och hans breda bröst höjde sig sällsamt. » I morgon skola vi komma tillhopa och rådgöra; men alla vilja de som jag, hon måste straffas, hon förleder ju så många flickor till synd, att hela bygden blir bara uselhet, om hon får hållas. » Harald stirrade länge dit bort, – då bröts på en gång hans kraft och han föll, liksom skogarnes konung, den rotfasta eken, med brak faller för stormvinden. Att det var den väg som Harald måste gå för att komma hem visste hon, det var just derför hon valde den. De fylla hvarje vrå och vinkel af kyrkan, hvilken tyckes vidga sig, för att kunna mottaga dessa alla, som syntes lefvande, ehuru de dock intet lif hade. » Ja, så tungt, att jag är trött. Jag måste in. Vi ringa till ljus, Vi ringa till tro. Mycket hörde hon icke af sången. » Åhja, det kan så tycks, men han är så klener af sig till att gå, uslingen, sedan han hade slaget; han ligger åt mig både dag och natt att få gå till skolmästarn och lära sig läsa, och inte vet jag hur jag skulle få dit ’ en med mindre jag bär honom; men tung är han. » Inga hade rest sig och stod med vidöppen mun, liksom slukande hvarje hans ord.