"Och likväl har just under hela denna dag" hon vände rodnande bort hufvudet... "Kors, här har ju icke varit någon annan än adjunkten, som följde hit prestgårds-mamsellerna och reste före dem!" "Ingen annan ... än om det vore nog: om denne intressante och upplyste man, som eger en förtjusande samtalsgåfva, om han, säger jag..." "Än se'n?" "... hänförd af de ringa behag, som du aldrig förmått uppskatta, intagits af en stilla och mild passion?" "Adjunkten huru: tror du att han fattat en hemlig böjelse för dig?" "Jag sade icke böjelse: jag sade passion du begriper icke det ordet, du!" "Nej, det är sant!" stammade patronen, och det var nu hans tur att rodna. "Beskedlige Josef!" Frun smålog åt sitt eget skämt. Derefter återtog hon: "Jag är mycket villrådig om jag bör låta honom märka att jag genomskådat hans känslor. Men i samma stund nödgas jag förbjuda honom huset, hvilket vore att låta allmänheten få del af detta grannlaga förhållande." "Om jag finge ge dig ett råd, min vän..." "Hvarför icke, min käre Fabian du är ju i alla fall min man och har som sådan rätt att yttra din tanke." "Då är mitt råd: låt allt gå som det går!" "Men fruktar du då ingenting, bäfvar du ej för möjligheten af en olycka?" "Åh, min bästa Ulgenie, kan jag glömma din sinnesstyrka, din dygd?" "Det är sant: jag eger dessa vapen och jag tackar dig, dyre Fabian" ... (efter vanligheten följde några smekande solglimtar på det kyliga ovädret "jag tackar dig, dyre Fabian, för det du gör mig rättvisa... Emellertid förlåt, min vän, att jag upprör din känsla! Men det finnes ögonblick, då äfven den starkaste kan vara svag." "Icke du, min vän, aldrig du!" Denna förargliga tillförsigt hade så när retat vår patronessa på nytt. Men hon upptog hastigt en ny idé, som gjorde nödvändigt för henne att bibehålla sitt sentimentala utseende.