Den 12. I kyrkan, hörde Scheiermacher predika öfver ämnet »Was ist Wahrheit?» Sedan hos Helvigs. Amalia målade charmant på sin Christophoros, som hon tecknat efter litografien hon gifvit mig. Hon anlägger färgerna efter minnet af originalet i den Boisseréeska samlingen. Bror Helvig berättade mig en år 1814 här passerad sann händelse. Då preussiska uhlan-regementet återkom från fälttåget och till häst intågade i Berlin kastades blommor och kransar på dem från fönstren. En af dem upptog en cypresskrans med sin långa pik och kastade den på en annan, som åter fattade den på sin pik och kastade den på en tredje. På detta sätt lekte de en stund marscherande framåt, då slutligen kransen åkte utför hela piken och fastnade vid handen på den uhlan, som senast tagit den i flykten. En officer red i detsamma förbi och sade: »tag dig till vara, detta förebådar något sällsamt». Karlen skrattade och tänkte ej mer därpå. Han blef inkvarterad med flera kamrater hos en slaktare vid Hallische Thor; bredvid huset var en stor trädgård med en lång allé, hvaråt uhlanen hade utsikt från det rum han skulle bebo. Då han ledde in sin häst öfver gården till stället kom en stor slaktarhund vänligt viskande med svansen mot honom, hoppade och slickade honom på handen som en gammal bekant. Sedan han skött om sin häst och återvände öfver gården mötte han en tjänstflicka, som utropade: »hvilken likhet!» Inkommen i sitt rum finner han mat framsatt och sätter sig vid bordet att äta. Han märker då bokstäfver inskurna i det brunmålade träbordet och då han närmare betraktar dem, ser han att det är hans brors namn. Denna bror var för flera år sedan alldeles försvunnen och man visste ej det ringaste om honom. Uhlanen föresatte sig då att efterfråga om någon där i huset känt hans bror; det var nu afton och han lade sig till hvila, då i detsamma det krafsar på dörren och en hund gnäller utanför. Uhlanen låser upp och den stora hunden kommer vänlig och smekande in och får stanna kvar i rummet. Omkring kl. 12 på natten började hunden skälla, uhlanen vaknar och sätter sig upp i sängen. Det var en ljus sommarnatt och han tycker sig i allén långt bort i trädgården se en långsamt gående gestalt. Hunden reser sig gnällande med framfötterna mot fönstret. Dagen därpå frågar uhlanen där i huset efter brodern och får veta, att han verkligen som slaktardräng tjänat där, men alldeles försvunnit därifrån. Natten därpå inträffar detsamma blott med den skillnad, att han tycker, att den i allén gående gestalten vinkar åt honom. Tredje natten lade han sig tidigt uttröttad, sof tungt och drömde, att hans broder kom in till honom och förde honom med sig genom den raka allén i trädgården och till en åt vänster fördold sidogång in i en iskällare, där han upptar ett bräde ur golfvet och ger honom en bila – i detsamma börjar hunden som var i rummet skälla starkt, uhlanen vaknar hastigt, sättersig upp, klockan slår tolf och han ser tydligt gestalten i trädgården vinka. Morgonen därpå rapporterar han allt för sin officer och begär tillåtelse att undersöka källaren. Han får med sig några kamrater och går som han blifvit anvisad i drömmen, finner iskällaren, bryter upp en bräda, sticker ned handen, och se! där tar han upp en bila, hvarpå hans brors initialer stå inristade. De visa bilan för slaktaren, som förskräckt utropar: »det är Guds dom!» och bekänner, att han med denna bila mördat brodern och nedgräft liket i källaren. Den stora hunden hade tillhört den mördade slaktardrängen och tjänsteflickan varit hans fästmö. Bror Helvig, som varit i skola nära därintill, hade varit i denna samma källare och hört händelsen berättas sex år sedan den skett.