„Ingen utom döden “, läste man fordom i Konung Johan den III:s gemåls vigselring, då man ville skilja den då varande hertiginnan från sin fängslade man. Redan tidigt på morgonen hade Ernst gjort sig underrättad om sin systers tillstånd och äfven förberedt sin mor på dotterns sjukdom. Kärlek? „Nå, ja! Prutman, som är rik, hade blifvit tvingad att gå i kompani med pappa och derigenom uppehållit firmans soliditet. Hon ilade ut. „En sällsam ödets lek är det dock “, sade Ernst, „att tvänne likstämmiga själars förbund skulle afslutas just vid en systers sjuksäng. bevars! Nu först, sedan han såg henne för sig förlorad, kände han huru djupt han älskade henne och att hon var den enda, som egde hans hjerta, ehuru han svärmat för många. Dock denna förhoppning gick icke i fullbordan, ty oförmodadt reste sig den sjuka med stor häftighet, höll handen mot bröstet och klagade öfver en brännande smärta. „Dyrkansvärda tillbedda Selma! Äfven Alfhild syntes blekare än vanligt, ty hon hade med en exempellös uppoffring af egen ro och hvila vakat vid sin väninnas sjukbädd och förmådde icke utan ansträngning hålla sig uppe; men aldrig förrådde hon detta för den sjuka, som hon lemnade i den öfvertygelse att hon var frisk och stark. Grefven gick tigande ut. Den lifliga och själfulla flickan log bittert och utropade: „nej, nej, nej! För ett par månader sedan hände att jag hade ett ärende ut till en bekant på Djurgården, för att mottaga arbete. Endast Ernst förstod att något ovanligt måste hafva gifvit anledning till denna vals, som hotade att blifva en dödsdans; men äfven han var lika okunnig om anledningen, som alla andra. „Min fru “ – svarade läkaren sagta, men vresigt, – „om man ej vill utsläcka den sista gnista af lif, som ännu finnes qvar, måste hon qvarstadna, och om det går som jag har anledning tro, blir det nerffeber, så att hon ej kan lemna sängen på en månad. “ Men en af läsarens bekanta, grefve Rudolf Damcrona, var icke känsligt stämd för naturens återvaknande till lif.