— Ja visst komma vi. Jag har bara så mycket att taga reda på. Annie springer ifrån allt. Var det något mer? Jo Bourget. Glöm inte boken, doktor Porthan. Den är charmant skrifven, inte sant? — Jo. — Det var en lam kritik. Ni tycker naturligtvis inte om den? — Jag vet inte. Den värkar obehagligt på mig. Det är nog sant, att det finnes lytta och lama till i världen, men i Herrans namn, det fins väl ändå människor, som äro något så när normala. — Normala människor, hvem skrifver nu för tiden böcker om normala människor, det vill med andra ord säga triviala. — Nej, det vill med andra ord säga friska, sunda, ärliga naturer. Vi äro väl inte alla andligt vanskapta och lytta. — Det var en egen uppfattning af den modärna literaturen, men det är en fin analys i den där boken, inte sant? — En skarpsinnig diagnos, menar ni, det är ju ett fullkomligt sjukligt sinnestillstånd den skildrar. — Sjukligt — det bör väl intressera er som läkare. — Jag vet inte. När jag studerar patologi, vill jag inte ha det uppblandadt med skönliteratur och när jag sysslar med skönliteratur, vill jag hälst vara fri från patologi. — Hvad ni är för en besynnerlig människa! — Därför att jag inte är en eftersägare utan har mod att ha en egen mening. Ja, det är visst besynnerligt. Men nu skola vi väl börja att tänka på våra nya åligganden och plikter. — Hvilka plikter? — Som medlemmar i direktion för nytta och nöje. Jag vet inte, hur ni gör, men jag tar sådant ytterst allvarligt. — Man har då aldrig reda på, när ni talar allvar och när ni skämtar. Men apropos, det var väl, att ni påminde mig. Löjtnant Lejonklo, vänta ett ögonblick! Jag vet inte, hvad Annie säger, men jag åtminstone vill inte antaga direktionsvalet, utan att ha rådfrågat min man. Klas kommer ut i morgon. Det är ju lördag i morgon. — Ja. — Då skall ni få bestämdt svar. Till dess ber jag om betänketid.