Jo, just löjtnant Hjälm, löjtnant Klas! » Lars Ersson drog sitt sotiga ansikte till ett vänligt grin. » Hoj! » Ack, man har sina bekymmer äfven i unga år! » Jo, ser du » – och här steg blodet upp i Lenas ansikte – » ser du, nog äro vi gamla goda vänner, men jag tror inte ändå, att jag tycker om dig på samma sätt som Åh Joel, du vet nog! » Sedan jag lofvat att hämta henne påföljande morgon, och jag fått veta hvar hon bodde, skildes vi åt. Anders Fält hade snart tillryggalagt stigen genom skogen och såg mor Tildas stuga afteckna sig mot snön. Slagits? » Kära, kära Johan », hviskade hon ur sitt öfverfulla hjärta, » vi ha hksom varit skilda åt under de senare åren, och nu, då vi skulle kunna återfå hvarandra igen, nu far du din kos, måste du fara din kos! » Nåå? » Och så suckade den gamle ett tag och tänkte stilla och undergifvet: Hon knäppte hårdt tillsammans sina händer, trygg och förtröstansfull, och Anders reste sig tungt från bordet och grep sin nötta påk. Anna log vemodigt. » Jag tittade inte efter er », stammade hon. Nej, hon var Svedbomors dotter, en fattig flicka, och hon borde aldrig tänka på storfolk. » Det blir nog bra med den saken », menade han helt trygg, » bara ni inte ha något emot ’ et. » Söker ni patron, min vän? » frågade herrn i vänlig ton. Var du säker på, att Netze har gjort en god affär, han slänger minsann inte ut pengar så där för ro skull. Anna gick ånyo omkring i sin granna våning och såg till barn och hushåll, de gamla därhemma i Vikbo och Laggbo återvände litet tungsamt till sina trägna hvardagsysslor och utbytte gärna ett ord eller två om barnen och barnbarnen, som lågo dem så nära om hjärtat, och Mattses Erik upprepade ofta i tankarne sina afskedsord till Anna: Hvad var väl det? » Herre Gud! » utbrast denne, då han såg adressen. Hvad bekymmer! Och han högg modern ängsligt i kjolen.