» Ha ' ni längtat efter mig? » » Ja, ja, » ropade utan undanlag alla brö- derna, till och med den knotande Måndag. » Jag har ej kunnat komma förr. » — Söndag suckade litet. — » Det är ett sådant arbete att sätta på sig alla mina klädningar. Men nu är det gjordt ändtligen. Gif plats, Lördag, gif plats! » Med mjuka fingrar löste Söndag de gyllene hakarna i sin regnbågsdräkt och skakade öfver kanten till evighetens berg varligt ut de tusenfärgade flikarna, låtande dem som skimrande glimtar fladdra ut öfver världen. Under regnbågsklädningen bar bon en dräkt af gnistrande juveler och svarta musselpärlor, under den en af sippor och löf, under den en af vågskum och himlens azur, under den en af Indiens spindelnätsväf, under den en af korallens blodröda slingor, under den en af vaggande lotusblommor, under den en af idel drömmar, och den var allra fagrast. J a, i hundratal kunde hennes klädningar räknas, och hon skakade sönder dem alla och strödde flikarna för vinden, och så hände ätt där en strimma af hennes dräkt fastnade eller en pärla, en blomma eller en juvel föll, blef det ljus och jubel och ödmjuk kärleksglädje i sorgsna människohjärtan. Till sist lutade hon sig så djupt ut, som om hon ämnat kasta sig ut, och skakade sönder sin slafs glimmande solstänk. » Så, » sade hon med en djup suck af lättnad, » nu är milt dagsverke slut. Nu ändtligen får jag vara mig själf ». Den dräkt hon nu bar var väfd af snöhvita månstrå- lar, på hufvudet skimrade en stjärna af skälfvande glans, och i handen höll hon en spira af liljor, med doft så stark, att af den äfven åt brödernas kläder skänktes en svag, aldrig helt ulplånbar vällukt.