För om en också kan vara katig och barsk ibland och tycka, att karlarna äro kröpplingar och oduglingar, så är det ändå ibland så, att karlarna helst böra få göra som de vilja, utan inblandning af fruntimmer. Hela dagen gick Starken och hvisslade och såg förnöjd ut. Och den natten sof han den rättfärdiges sömn, så att fönsterrutorna skallrade i stugan. Dagen därpå kom där storfrämmande till Sulan. Det var länsman Frisk och kronjägarn — Eäfven, som han kallades — och fjärdingsman. Så mycket rättvisa hade väl aldrig förut på en gång funnits i en sockenskomakares enkla boning. Både Starken och Starkan syntes fyllda af ångest och bäfvan — nekade i nionde sten till att inneha något älgkött eller något kött alls. Och rättvisan måste ha sin gång. Det hjälpte inte att länsman och kronjägarn och fjärdingsman sökte vrida och vränga på saken. Starken hade rätten på sin sida. Och rätt fick han. Sex hundra riksdaler fick han för Snoppen på det viset. Tre hundra för köttet, två hundra för den falska anklagelsen och ett hundra för rättegångskostnader. Och så hade han till på köpet det goda, välsignade älgköttet kvar, som ingen hade frågat efter. Det är nu många år sedan det där hände, men hvarenda gång Starken slinker förbi stället, där han sköt sin stora älg, stannar han ett ögonblick och tänker för sig själf: » Ja, det syntes tydligt att CARL SNOILSKYS BEGRAFNING. KISTAN I JAKOBS KYRKAS KOR. PROFESSOR RUDIN HÅLLER JORDFÄSTNINGSTALET. Men länsman Frisk var inte den, som gaf tappt i första taget. Han ställde till undersökning både inne och ute — och till slut hittade han de såar, i hvilka Snoppen nedsaltats. Det hjälpte naturligtvis inte, att Starken svor vid vår Herre och vid hans raka motsats, att köttet var efter Snoppen — länsman tog hela partiet i beslag.