man aldrig dock förklarar. De säga att de lida. Hvad pressar deras bröst så hårdt? Att skrifva vers är det så svårt att hjärtat börjar svida? När skalden på en timma kan gråta full en fingerborg, då tror man sist att skaldens sorg är att han ej kan rimma. Låt gå att lifvet gömmer ett uns af skratt, ett pund af gråt; den starke ler med stolthet åt det bittra gift han tömmer. De gamles undanstuckna och glömda lyra stränga vi och spela deras melodi, den stundom glädjedruckna. Med feberfärg på kinden, som varma efter vin och glam, de röda löfven dansa fram i grå septembervinden. De dansa inför döden likt männen vid Termopylæ; må dansande vi gå som de mot morgondagens öden. Stån upp till dans som galna! Hell Dionysos, yrans gud, som aldrig flydde dansens ljud att grubbla och att svalna! När rönnens klasar mogna och vinteräpplet glöder svälldt, då kalla stormens pipor gällt till högtid än hans trogna. Vi göra kol på sorgen. Vi stoppa alla korrektur i papperskorgens trånga bur och bränna papperskorgen. Vi stryka sot och aska i skägg och hår och på vårt skinn. I första hus vi storma in och ropa på en flaska. Vi skaffa violiner, triangel, horn och oboë. Buteljerna slås upp, och se, de spruta som delfiner! Vi bullra och vi svinga, så väggens rappning brister loss, så taket snögar gips på oss och glas och skålar klinga. Vi stjälpa bord och stolar. Vi plundra husets skafferi. Serveterna dem fästa vi som mantlar och som kjolar. Terriner och karotter, anjovislådor, sylt och salt vi slunga genom fönstret allt och fånga husets dotter. Från sina hakar kasta vi porten af likt druckna män; i löfsaln duka vi på den. Med frukt vi faten lasta, med tjäder, svamp och kräftor. Och när vi druckit sist på dem, få de som stupa bäras hem med bindlar och med häftor. Om stormen plötsligt vänder vårt bord och allt som bordet bär, låt oss, som hålla stormen kär, stå upp och klappa händer. Som formade i drifvet