– Ingegjerd kunnen j ej betrakta såsom annat än en gäst. Baronessa brukades fordomdags mer än titeln friherrinna. – Jag tror, sade han med ett ömt leende, att du är fjerran från med dina tankar? – Hvad menar du med ” ändtligen ”? – Nej. – Ack, det låg så vackert i trakten af Åbo vid en liten klar sjö, i hvilken det vid minsta vindstilla speglade sig, och det var alltid vackrast, sedt i sin spegel. Fadren, öfverraskad, såg upp till friaren, liksom han fruktat att han ej rigtigt uppfattat hans ord. – Jag hvarken nekar eller bekänner. – Hvilken? – Men hade jag haft kraft, hade jag brutit mina fjettrar dock kraft ger man sig ej sjelf. Nu inträder Dedekind, derefter Barbara. Denna inföll: Efter denna dag öfverlemnades sjukvården åt henne. Slutligen ser hon upp med en blick, som frimodigt möter modrens. Det är icke första gången han gör mig en vigtig tjenst. – I hvars händer Klosterås än faller, blir det icke i baron Stjernlos. Den gemensamma kärleken till honom blir en föreningslänk oss emellan, som är starkare än döden. – Jag fruktar, att jag icke, såsom det heter, iakttagit det passande; allt sedan vårt möte i grottan, har jag i mitt minne upprepat hvad som föregått emellan oss; hvart enda ord, jag sagt, erinrar jag mig. Stefan har aldrig sagt, att jag icke förstår honom. fortfor hon, och den förut kraftfulla rösten öfvergick till en klagande tonart. – Aldrig glömmer jag Påskdagen 1719 aldrig den mellersta tornkammaren blir mitt lif mörkt och qvalfullt, skall alltid minnet af denna stund värma mig, när jag fryser, lysa mig i mörkret, och, när jag blir bedröfvad, göra mig glad igen. – Huru skulle han kunna komma dit? På en gång förvirrad och förtretad, ty mot sin vilja kände han sig i detta ögonblick, såsom under många föregående, fängslad under hennes välde, fann han ej något svar. Slutligen gaf Stjernlo honom tillåtelse att i sitt namn förbereda en rattegång. Nu äro vi framme. – Men?