Mycket hade de säkert att berätta om vad de sett och upplevat i staden, de goda odalmännen, när de åter sutto på sina gårdar. Kanske talade de om glädjen i vinstugorna eller om några nya och främmande föremål som väckt deras undran, men kanske ännu oftare om brända tomter och övergivna hus, om ödeläggelse och förfall. Deras lust att själva flytta till staden och slå sig ned i de lediga husen var påtagligen dock icke stor. Därom vittnar bäst Gustaf Vasas förordning att några borgare ur var stad genast skulle flytta till Stockholm och att ett antal bönder i deras ställe skulle bosätta sig i småstäderna, de senare vid risk av 40 marks böter. Det folk som behöver ett sådant kraftspråk för att inte låta sina städer dö ut, det har ingen riktig kärlek för gator och torg. Vi igenkänna här det germanska lynnet, som i rak motsats till medelhavsfolkens alltid röjt en sådan motvilja för livet i städerna att dessa ofta blivit grundade och utvecklade med konstlade medel. Hos oss voro de äldsta städerna köpstäder, men om vi frånräkna de svenskar som alltså flyttade dit för att idka handel och hantverk eller – i en något senare tid – för att erhålla statstjänst, återstår det väl icke synnerligen många som blivit stadsbor av lust och smak. Striden mellan stad och land har också fortgått. Den har gällt penningar, den har gällt makt, och isynnerhet under det nyss tilländalupna århundradet har litteraturen, genomträngd av rousseauistisk filosofi, hållit en ihärdig räfst med städerna. Våra diktare ha så gott som enstämmigt liknat städerna vid tröstlösa stenöknar, där last och brott ha sin kula, men där känsla och karaktär förvanskas under en dåraktig strid om njutningar. Med andra ord, man har icke stannat vid att rosa lantlivets skönhet och fred. Man har nära nog låtit förstå att det oumbärliga arbetet med jorden skulle vara ännu viktigare än arbetet med själen och att stadsbon vore att betrakta som en andligt och kroppsligt underlägsen varelse. Det kan icke förundra att den satsen fått gensvar i ett land, vars jordägande befolkning haft en så genomgripande betydelse och bestått av sådana äkta kärnkarlar, men den har lösligt fotfäste i verkligheten och har avsatt en hel dogmbildning av överdrifter och orimligheter. Med förkastelsedomen hängande över sitt huvud ha städerna utvecklat sig efter sina inre lagar till hart när sagolik fulländning. Vi veta mycket väl att verksamheten på landsbygden är fullt ut så materiell som någonsin i städerna, att dygden icke har en säkrare tillflykt i stugan än i ett femvåningshus, att dråpslag och stöld också höra hemma i ödemarken. Vi veta till och med att den omväxlande födan, den dagliga beröringen med människor och den beständiga tillgången på bildningsmedel förläna stadsbon en betydande grad av smidighet och rörlighet både till kropp och själ. Den största kroppshöjden förekommer, enligt gjord beräkning, i Dalarne, Stockholm och Göteborg. Ja, en av inbjudarna till detta möte har nyligen i en uppsats om den framtida dödligheten i Sverige påpekat att dödlighetssiffran hastigare sjunkit för städerna än för landsbygden och att vi under 1900-talet törhända få bevittna det otroliga: mindre dödlighet för stad än för landsbygd.