Hennes farbror sade att dagarna voro underbart vackra. Vad visste han om det? För Angela var det denna tid som om sommardagarna flytt alla andra platser och radat upp sig kring Thomas Mellers fiskarstuga. Överallt annorstädes var det tomrum. Hon frös, när hon inte var i hans närhet. Hon märkte icke att bären mognade i trädgården kring Nybo. När Paula kom springande med en handfull jordgubbar och syntes glad över att man snart skulle få jordgubbar till efterrätt, såg Angela bara frånvarande på henne. Hon var inte med. Hon var alltid i tankarna hos Thomas Meller. Efter den första tiden då hon känt med hela naturen och då hennes själ tycktes vilja flyga in i allt, därför att den inte kunde rymmas inom henne, hade det kommit stunder, då hon hade en förnimmelse av att allt, som inte stod i samband med Thomas, var henne främmande. Som en liten främling med svarta ögon som drömde, vandrade hon omkring bland sina anförvanter. De andra voro väl för mycket upptagna av sitt för att lägga märke till förändringen hos henne, men Petra följde henne med oroliga blickar. Också nu, då hon såg hur Angela glömde bort att äta, hörde Petra sitt hjärta bulta av en underlig oro. — Du äter för litet, sade hon till Angela. Då betraktade Angela henne en sekund och fortsatte sedan förstrött sin måltid.