Som kransprydde åt dem hemlände ur heliga spelen. Ho väl någonsin kännt de Lykiers hjeltar, och dessa Priamos' lockiga söner, och Kyknos med hy af en jungfru, Om ej skaldernes sång förfädernes bragder beprisat? 50 Icke Odysseus ens, som irrade hundra och tjugu Månader kring öfverallt, som lefvande lände till dödens Boning, och flydde utur Polyphemos', den rysliges, kula, Egde evärdeligt låf; svinherden Eumaios förgätits, Liksom Philoitios äfven, som hade bestyr med den större 55 Fänaden; sjelfve Laertes man glömmt, stormodige hjelten, Hade ej Ioniern lemnat dem alla i sångerna hyllning. Från de Pieriska mör skön ära åt menskorna kommer, Men de dödas skofvor och gull af de lefrande täras, Dock, det är samma besvär, att räkna vid stranden de vågor, 60 Hvilka af vinden drifvas i land ur blå Oceanen, Eller att tvätta i källans kristall det smutsiga teglet, Som att verka med ord på den vinningslystne procentarn. Sådan på båten jag ger. Må skatter på skatter han hopa, Må han fängslas alltjemt af lystnad att mera förvärfva. 65 Heder deremot jag långt hellre och menniskors vänskap Önskar besitta, än åsnor i mängd och ståtliga hästar. Spörjs, bland dödliga hvem välkommen jag nalkas, med Sångmörs Milda beskydd? Ty vägen är svår för skalderna eljes, Om de ej gynnas af Zeus', storrådige herrskarens, döttrar. 70 Himlen ej tröttnat ännu, att år och månader hvälfva, Framdeles mången häst skall röra det surrande vagnshjul. Ock skall komma en man, som mig till sångare tarfvar. Sedan han gjort, hvad den store Achilleus, och väldige Aias Gjorde på Simoeis' slätt, der Phrygiern Ilos är jordad. 75 Ren Phoinikerne nu, tom inunder den sjunkande solen Libyens' yttersta ängder bebo, förstelna af fasa; Ren Syrakusier bära de fattade lansar i händren,