» Fru Teilen! » anmälde kammarjungfrun. » Jag väntar henne. Och säg till hushållerskan om kaffe! » Gästen vid skrifbordet steg upp för att i ett gästrum afsluta sitt arbete. » Nej, för all del, sitt kvar. Det är bara lilla fru Teilen. Edert rum är ej varmt nog. Sitt ni bara i ro här, om ni behagar! » Hon såg tankspridd eller upprörd ut och skyndade nu hastigt emot sin nya gäst, som hon utan vidare drog med sig in i salongen bredvid sitt arbetsrum. » Hvem var det, som satt — » » Ingen som Fina känner, » afbröt värdinnan i en afvisande ton. — » Jag började frukta, att Fina glömt. » » Ab, hur kunde hennes nåd bara tänka! » » Ja ja, nu är Fina blifven senatorsfru, och sådant kan slå åt hufvudet — » » Hennes nåd, den främmande! » » Nåväl, det är ju hvarken någon sjmd eller någon hemlighet, att Fina tjänat, och jag har inga hemligheter att af handla. » Var denna afvisande, rent af förödmjukande ton verkligen den eljes så älskvärda » majorskans »? » Jag tänker, » återtog hon vänligare, » att jag hållit mitt löfte att vid tillfälle hjälpa Fina. Det är icke alla kammarjungfrur, som bli senatorsfruar, men när jag föresatt mig en sak, skall den lyckas, och här gick det ju som en dans, tack vare det där rimmande talet. » Hon skrattade hjärtligt. » Han är också mycket tacksam mot hennes nåd. » » Ja, det är detta han nu får lof att visa, » svarade hon hastigt. » Han måste votera emot statsanslaget till. » » Men, hennes nåd! » » Här gälla inga man, lilla fru Teilen. » » Jag menade blott, att det skulle se besynnerligt ut, om Teilen voterade emot något, som han ej kan känna till eller ge skäl för. » » Det har jag naturligtvis också tänkt på och satt upp mina skäl, och de skola, hoppas jag, väga tungt i riksdagen. » » Men inte kan Teilen där tala om, att hennes nåd har oförrätter att hämnas? » Den lilla fruns röst ljöd gäll, men ändå ängslig. » Nej, det faller väl af sig själf.