– Ack, icke nu, – mumlade den gamla amman tyst för sig sjelf, – grefve Edvard har just sitt namn efter honom, och lär icke endast till namnet och utseendet likna sin stamfar, – fortfor hon högt, – han skall också likna honom till lynnet, men himlen gifve, att likheten icke måtte sträcka sig längre, ty den gamle herrn fick ett olyckligt slut, säges det. – På hvad sätt då? – frågade Anna intresserad. – Åh! det var en hemsk och sorglig historia, som jag icke riktigt mins, man påstår att han, med ens ifrån att vara en munter och glad herre, intogs af en besynnerlig sinnessjukdom, liksom om han haft samvetsqval öfver något ondt, som han hade begått, och att han slutligen stängde in sig i ett af de många källarhvalfven under detta hus och dog af svält – Af svält – upprepade Anna rysande, – hur var det möjligt? – Jo han stängde in sig sjelf och nekade att mottaga någon föda och dog dernere i mörkret, sägs det och ännu ibland så hör man underliga ljud och suckar derifrån, liksom den olyckliga herrn ännu qvaldes dernere. – Bara inbillning, kära fru Gertrud – sade Anna leende och likväl intresserad af gummans vidskepelse – Inbillning! – sade fru Gertrud stött, – vet grefvinnan att jag sade just detsamma när sal. grefvens hofmästare, gamle Johan, berättade det för mig, men se’n jag hört det sjelf med mina egna öron, så kan jag gå ed på att det är sannt jo jo, grefvinnan kan vara säker på, att om det har händt något olyckligt och hemskt i verlden, så är det bara ens egen otro och halsstarrighet, som gör att man icke märker tecken och spår derefter på det ställe det skett, – sade fru Gertrud med orubblig öfvertygelse; – för vill man se det, så kan man allt, om en inte med flit förstockar sitt sinne – Åhja, viljan och inbillningen äro förträffliga ledare vid dylika upptäckter men hvart för den här lilla dörrn, som är prydd med så vackert bildhuggeri? – fortfor Anna och lade handen på den blanka messingsknappen af en liten ekdörr i väggen.