Hans röst dånade som ett åskväder öfver dessa vördade och lärda män. Det var fråga om kyrkans förfall; man skall naturligtvis alltid tala om kyrkans förfall. Och gör man det hofsamt och klokt, så är det ju möjligt, att det icke skadar. Vi hade redan hört åtskilliga lärda yttranden och yttranden, som icke saknade ett visst sirligt behag. Och så, plötsligt, reser sig en liten munk. Hvem är det? frågar jag. En broder från San Marco. Godt; han har kapuschongen nerdragen, och jag ser endast en stor näsa och ett par halfslutna ögon. Den där unge mannen är rädd, tänkte jag. Och i detsamma slår han upp ögonen och öppnar gapet. Santa Anna! Sin förskräckliga vrede öser han ut öfver våra oskyldiga hjässor; särskildt öfver min, tror jag. Nej, jag försäkrar er, messer Guido, jag kände mig fullständigt skandaliserad! Kyrkan må vara på förfall, det är möjligt. Men man behöfver väl icke skrika på det viset! Eller hur? Ja, jag var icke ensam i att ogilla hans beteende; jag hörde flera skarpa omdömen. Men naturligtvis fanns det många som så pinades af den väldiga stämman, att de slutade med att beundra. Nå, gärna för mig. Men man bör icke som den unge Pico tala om munkens vältalighet. Är det vältalighet att ryta fram en massa obehagligheter? Är det vältalighet, messer Guidantonio?» Laodamias beundrade beundrare lefde således i Firenze, i min stad! Om denna gnista, sade jag mig själf, om denna gnista flammar upp till en stor eld, skall den locka många. Den skall kanske locka Laodamia till Firenze. Härnäst jag möter en svartkåpa, skall jag se noga efter, om jag kan upptäcka en kyrkväggs lilla djäfvul under kapuschongen. »Domenico!» ropade jag på messer Domenico Bonsi, som befann sig i samma rum. »Domenico, känner du fra Girolamo, ett nytt ljus i San Marco?» »Jag har hört honom predika i San Lorenzo. Det är en from ung man med stränga grundsatser. Men hans framställning saknar behag.»