Om somrarna finner Angela till sin förtjusning rosorna i Petras trädgård. Hon vill tro att hon ännu lever i nattens drömmar och att tapetens rosor klängt sig ut genom hennes fönster för att fylla trädgården med sin skönhet. Också dessa rosor äro gula, sötaktigt doftande, och hon kan plocka famnen full av dem och känna en tagg sticka mot sitt fina skinn. Och vandrar hon till Ekereds terrasser, äro rosorna också där, mera välordnade, med rosenbuskarna växande i långa rader efter gångarna. Angela ler emot dem, glatt igenkännande. Det är en hemlighet mellan henne och rosorna, detta att de alla äro syskon ur samma krets. Att de vakna till blomning i sommarens varma sol liksom i det spelande och underliga ljuset, som flyter i Angelas dröm. Hennes barndomsvärld lever sitt liv inom ett bestämt rum, där hon rör sig tryggt omedveten om vad som finns utanför dess område. I detta välbekanta rum är det fullt upp att se, fullt upp att syssla med. De vuxna ha så bråttom. Angela har god tid. De vuxna lägga inte märke till vad hon ser. Deras fötter skynda över de streck hon ritat i sanden under sin lek, suddande ut dem utan att förstå att tecknen och strecken i sanden äro betydelsefulla. Kanske ha de själva för åratal och åratal sedan ägt ett sådant rum som Angela nu. När ålderdomen kommer, fly de tillbaka till det och finna dörren stängd och tillbommad. Men under dess tröskel och genom dess låsta nyckelhål silar ett svagt ljus ut och smeker deras ansikten. Ljuset från barndomens trädgård, varöver solen alltid sken från en blå himmel. Där trollsländor och fjärilar svävade, där rosorna doftade, där streck dragna i sanden och små fotsteg intryckta i trädgårdsgångarnas fuktiga jord visa, att ett litet barn en gång gått där, dansat fram på lätta fötter. Nyckeln är förlorad, den beskäftiga vuxna, som hade så bråttom, har slarvat bort den, och ingen sticker mera en sådan guldnyckel i den gamlas hand.