Jag tror inte, att det var så svårt för farfar att läsa igenom bibeln femti gånger, som det är för mig att läsa igenom den bara en enda gång. För se, farfar fick sätta sig att läsa, när han ville, och han fick ljus av farmor, så att han kunde ligga och läsa i den om kvällarna. Om jag talade om för mamma eller faster Lovisa, att jag har lovat Gud att läsa igenom bibeln, för att pappa ska bli frisk, så kanske jag också finge ljus till att ligga och läsa vid. Men se, det går rakt inte an, att jag talar om något. Det var en gång en prinsessa, som hade tolv bröder, som var förvandlade till vilda svanar, och för att de skulle bli människor igen, måste hon virka dem var sin skjorta av brännässlegarn. Men hon fick inte tala om för någon varför hon virkade de där skjortorna. Hon höll på att bli bränd, för att hon teg, men hon sa ingenting i alla fall. Och jag ska ingenting säga, jag heller. Doktorerna på gymnastiken i Stockholm förordnade, att jag skulle ligga och vila en stund mittpå dagen, och det får jag hålla på med hemma också, för det är ju just detsamma, som pappa alltid har varit så ivrig med. Och på den stunden ligger jag och läser bibeln. Men jag får inte läsa länge, för mamma kommer alltid och säger, att jag ska lägga ihop boken och sova litet. Det är i alla fall en märkvärdig tur — »flax», som Emma Laurell säger —, att faster Lovisa inte bar opp farfarsbibeln på sitt vindskontor och låste in den i sitt stora skåp. Jag tänker, att det var Gud, som ställde om så, att hon bara la in den i det gula halvrunda hörnskåpet, som står på överbyggnaden över källartrappan. Och det skåpet är aldrig låst, utan jag kan ta fram bibeln, så ofta som jag vill läsa i den. Faster Lovisa tycker bara, att det är bra, att jag läser i bibeln, för hon brukar jämt under locket i sin sykorg ha liggande en roman, som hon läser i, när ingen ser henne, och det hade nog hänt några gånger, att jag hade lånat en av de där romanerna och glömt att lämna igen den. Men nu, när jag läser bibeln, får hon ha sina romaner i fred.