Sedan vi pratat borrt en par timmar, påminte vi hvarandra om nödvändigheten att sofva, för att i god tid följande morgon kunna fortsätta vår resa, och åtskilldes. Öfverlemnad åt mig sjelf, gaf jag mina känslor friare luft; och nu uppstod en strid mellan mitt hjerta och mitt högmod, hvilken varade en god del af natten, och jagade sömnen från mina ögonlåck. — Förakta denna qvinna, som så hårdt behandlat dig, och uppoffrat din trogna kärlek för sina flyktiga infall! sade högmodet. — Var hennes vän, sade hjertat, ty hon är U—! — Men denna Uhar utan betänkande öfverlemnat sig åt en annan, som icke är din vän, invände högmodet, och hennes fordna uppförande bör lätt leda dig på den misstanken, att den tillgifvenhet hon nu visar dig endast äger fåfänga till grund. — Men hon är dock U—; hon är dock U—! sade hjertat — Och hjertat segrade. Jag beslöt att glömma alla de oförrätter jag lidit, och vara U—s vän — och huru kunde jag väl annat? Vore det väl ädelt af mig, att med förakt stöta ifrån mig ett hjerta, som med välvilja och godhet kommer att belöna mig för fordna uppoffringar, och det i ett ögnablick, då ett dylikt förfarande från min sida mer än någonsin skulle förödmjuka detsamma? Vore det icke hårdt att så behandla en flicka, som väl upphörde att älska mig, när hennes känsla talade högre för en annan, men alldrig upphörde att vara min vän, och göra mitt värde den rättvisa det förtjente? Nej — du skall medgifva det, bäste vän — mitt hjerta hade rätt, och jag gjorde väl att jag icke lät förvilla mig af mitt högmods origtiga slutkonst.