»Ta honom in i styrhytten och häll i honom en stark grogg, så han får lite gladare uppsyn», föreslog kaptenen, som tyckte, att han kunde säga vad som helst utan fara för att någon av främlingarna skulle begripa det. Pastorn visade vägen. De gingo uppför en trappa och genom en glasdörr ut på taket till den flygelbyggnad, där kaptenens egendomliga styrhytt var uppförd. Tolken såg sig med någon förvåning omkring i det på sjömansvis utstyrda rummet. Efter en knapphändig inbjudan av pastorn slog han sig ned i en koj och började i viskande ton men på renaste svenska: »Mitt namn ä’ egentligen inte Lewinsky utan » Han tystnade och försjönk i tankar. Pastorn betraktade honom uppmärksamt men vårdade sig inte att svara. Han hade börjat tycka, att både fursten och hans tolk sågo skäligen misstänkta ut, och kom på sig med en önskan, att han haft länsman Videstam till hands för att reda ut saken. Plötsligt såg tolken upp och mötte pastorns forskande blick. »Mitt namn», upprepade han, »ä’ inte Lewinsky utan Meyer Levysohn.» Pastorn fattade honom i båda axlarna och vände honom mot dagern. »Var försiktig, Gustav, så jag inte tappar skägget. Jag hade så när gjort det i går, då du tog mej utan krus och lyfte mej över i er båt.» »Men Sten, ä’ det verkligen du?» »Jag måste väl visa dej en gång, att du inte skulle kunna känna igen mej, om jag inte ville.» »Nej, aldrig kunde jag tänka något sådant. Din filur! Nu när du skrattar, kan jag se, att det ä’ du. Käre Sten, du ska’ tro, vi varit oroliga för din skull. Om vi inte fått ett brev i februari, vill jag minnas från en herr Natan Silbermann i Berlin » »Min gode vän och trosförvant, han som skulle skicka mina brev till Sverige.» »Han skrev, att dina brev uppsnappades, men att du själv inte led någon nöd.» »Ja, det ä’ ett bedrövligt land för brevskrivare. Jag skrev diplomatiskt, må du tro, men ändå och när jag aldrig fick svar på mina brev, var det inte lönt att fortsätta. Utom när jag ibland ville leda vederbörande på villospår.»