— Nu så hade jag kompass, förstår du, men kan du tänka däj, han visade fel på eftermiddan, och hur jag skakade och vände på’n så visade han söder för norr och norr för söder, hela tiden, och så vart jag arg och slängde den i en bäck, så att den fick blöta säj. Nu var det naturligtvis så, att det var jag som var fel och kompassen som var rätt, men det gör detsamma, i alla fall fick Kankas upp ett spår och jag hörde honom driva, och jag visste inte vad det var, för han drev rakt ut mot slätten, du vet, och sen vart skallet allt svagare. Det här var i skymningen. Jag gick förstås åt samma håll som drevet, och tappade i alla fall bort riktningen, när Kankas slutade skälla. Jag blåste i en tom gevärshylsa och väntade, nog var det fulla tio minuter, men ingen Kankas kom, och jag blåste igen. Det tjänade ingenting till att gå vidare, så jag satt på backen och rökte, jag tänkte just ge tusan i hunden och försöka gå hem ensam. Nu var det nästan mörkt, och i alla fall gav jag mäj i väg i den riktningen jag trodde drevet gått, och när jag aldrig såg någon ändring i terrängen, beslöt jag att övernatta, för jag hade tändstickor och mat Fred drack ännu mera brännvin. Han halvlåg och petade i elden med en min som om han inte orkat få fram det han ville säga. — Skål, sade han sluddrigt, jag har visst glömt att du skulle ha tio dollars — Vad har det med historien att göra, då? Vad går det för resten åt däj, du sir blek ut? Well, än sedan då? — Sedan är det så förbannat, det som hände sedan. Jag fick bud från Röda Suggan, att han levde och — Kom han dit? Vart tog hunden vägen?