Den maskerade, som ett ögonblick stått som förstenad, förrådde nu med en åtbörd den öfverraskning, som öfverväldigat honom. – Vanloo ... och han känner mitt namn Jag är förrådd ... Man har låtit mig gå i en snara. Dessa tankar aflöste hvarandra i hans hjerna. Nu öppnades dörren till rådkammaren. De höga herrarne hade, undrande öfver det ovanliga bullret, begifvit sig ut att underrätta sig om orsaken till detsamma. De stodo der nu, stumma och förvånade vittnen till ett uppträde, hvars sammanhang de ej kunde förklara, och som var slutadt, innan öfverste Sparre hunnit göra sin djupa bugning och derefter öppna munnen, för att meddela dem det lilla han sjelf visste. Den maskerade kastade en hastig blick omkring sig, medan han räckte Vanloo sin värja. – Ni misstager er, sade han med en röst, hvars klang vanställdes af masken, – jag är er fånge, men ... jag är icke den ni förmenar. Ni är Vanloo, en äfventyrare, en falsk vän, en intrigant, men jag är icke Gustaf Drake. Medan den maskerade yttrade detta, hade han dragit sig några steg baklänges och stod nu tätt vid ett af vestibulens fönster. – Jag känner er väl, fortfor Vanloo, – och har noga följt edra steg. Vi hafva ungdomsaffärer att uppgöra med hvarandra. Med dessa ord ryckte Vanloo masken från sin motståndares ansigte. Herrarne af riksstyrelsen och rådet sågo med öfverraskning de välbekanta anletsdragen af herr Gustaf Drake till Sjövik. Hans ansigte var blekt som döden, men röjde ingen förvirring, ingen fruktan, snarare hån, trots och beslutsamhet. – Ungdomsaffärer? inföll han, med en djup blick på Vanloo och lät i detsamma sin kappa falla till marken, jag förstår er icke ... Dock om så är, så hafva vi från denna stund ännu mer att uppgöra med hvarandra ... men denna uppgörelse skall ske annorstädes ... eller aldrig ... Ett rop af bestörtning upphäfdes af alla de närvarande ... glasrutorne klingade ... Gustaf Drake hade kastat sig ut genom fönstret.