David ryste. Det var ett kors på Gretas grav, som snickaren hade gjort av furu. David hade burit hem det, efter att farbror Berg först hånat honom, när han var rädd för att ta i det oljefärgsluktande trästycket. Sedan var det ett kors på salmboken, som låg på farmoderns fällbord, och som han brukade läsa i om döden och saligheten för den gamla. Alla kors betydde död, och att dö var otäckt, då man måste ligga ensam i mörkret med slantar på ögonen. Hans sorg när Greta dog hade varit onaturligt stor, och han kunde aldrig låta bli att fråga sin mor hur gammal hon nu vore, ifall hon levde. Åter och åter grät han över henne, mest i tysthet för sig själv. En gång lekte han ensam vid Rökiga Myren, och höll på att bygga en bro över bäcken där. Han menade att myrorna skulle kunna gå på den, och var mycket stolt när den slutligen upptäcktes och till sist riktigt myllrade av de små bruna arbetarna, som gingo att upptäcka en ny värld på andra sidan vattnet. Några föllo i och drunknade, andra hjälpte han upp igen med ett halmstrå. Det var en solklar dag och led mot kvällen. Han satt på bäckens strand med de bara fötterna nere i vattnet och såg på myrornas myllrande tåg över bron. Då kom han att tänka på, hur roligt det vore om Greta varit med. Just då skymtade något vitt ute på myren. Där var hon igen, hon stod där i en vit klänning, hon vinkade åt honom. Hon såg ut att vara fem eller sex år. Han sprang upp och ropade hennes namn, ty det var ännu fullt ljust, och han var inte rädd. Hon stod kvar och vinkade. – Greta, jag kommer! ropade han, och så störtade han handlöst, med sträckta armar, ut i den sanka myren. Men då försvann hon som förr. Hon liksom drogs ihop till en liten, liten ljuspunkt som blev allt mindre, tills den ej mer syntes, och han stod nedsjunken till knäna i dyn och stirrade ut mot tjärnen som glimmade silvervitt långt därborta.