Denna märkvärdiga händelse inträffade den 28 februari 1860 i De la Croix ’ salong vid Brunkebergs torg, den på sin tid så flitigt anlitade musiklokalen. Konsertsalen var fullsatt till sista plats. Ända ut på torget stod en kö af menniskor — ett betydelsefullt omen för framtiden —, som yrkade att komma in, fast det var » lapp på luckan ». Bland dem befunno sig ett par riksdagsgubbar från Kristina Nilssons hembygd, och de förklarade bestämdt, att de knapt vågade resa hem, utan att havarit och hört den redan namnkunniga landsmaninnan. Man måste till sist gifva vika för deras enträgna yrkanden. Nu anlände de kungliga: drottning Lorisa, enkedrottning Josefina, hertigen och hertiginnan af Östergötland samt prinsessap. Eugenie jemte en talrik uppvaktning. Konserten tog sin böijan. Inne i artistrummet stod aftonens debutant, omgifvqn af välvilliga tanter, sysselsatta att lägga sista handen vid hennes toalett. » Är du rädd? » frågade man. » Nej visst inte! Hjertat bara bultar litet, — känn, känn! — men det går nog öfver, bara jag varit framme och helsat på publiken! » Och så skedde ock. När de sista tonerna af Hummels septett förklingat, visade sig på estraden, ledd vid Berwalds arm, deri blifvande primadonnan: en liten smärt sextonåring, med blonda lockar och underbart ljusblå, själfulla ögon, iförd en hvit låghalsad tyllklädning. Hennes hållning egde en allvarligt majestätisk värdighet, som stod i en lustig kontrast till hennes år och utseende för öfrigt. Sedan hon framskridit till estradens midt, gjorde hon en ytterst gravitetisk nigning för det månghöfdade odjuret, det der ock publik kallas — en nigning så efter alla etikettens regler, att sjelfvaste » hoffruntimbret » knapt skulle gjort den bättre. Men hur kom det sig att den unga damens armar och händer, som annars voro så röda, nu sågo helt mjellhvita ut? Jo, tyst för all del, men de hade bestrukits med — pomada, hemtad från närmsta apotek. Nu började hon.