– Nu vet jag, ropade David plötsligt och sprang upp till fönstret. Karl Anton, han skulle bli skald, han skriver ju vers, ja, kanske inte så illa. Han läser ju sina dikter för rallarna ibland, och dom skrattar förstås, och är dom fulla, tar dom varandra om halsen och gråter. Jo, den sortens folk känner jag till, och vill inte ha med dom att göra för fem öre. Fast somliga är ju fint folk, bland dom också. Vänta, Karl Anton, jag har visst en räkning att betala, jag är visst skyldig däj – jag var elak mot däj, när vi var pojkar – fy fan, att en människa skall ha så mycket ont i sig, nog syns det att det finns en djävul, vem skulle annars viska allt sådant i ens öra, som man gör för att ångra. Han skall bli skald. Hur var det nu, jo, han skrev en dikt till lilla syster Greta, som är död, och som han aldrig sett, låt mäj si, hur var det nu »Och aldrig såg min skumma blick i dina ögons blå – du vände om vid livets port, där tusen vägar gå». Alltså, han skulle bli skald, men han blir blind i stället, så kan han inte reda sig. Och jag – ja, är det inte tid på att ge sig av nu. Det blir väl knappast mörkare. Men i alla fall – tåget från stationen går inte förrän klockan fem på morron, jag kan gott ligga och vila ett tag. Karl Anton, var det, ja, hans syn håller på att slockna. Det är bäst att inte tänka på honom. Om jag hade tio tusen kronor, skulle jag tänka ut vad jag skulle göra redan i natt. – Alla de här gamla kläderna häroppe sir ut som hängda människor, varför ska dom också hängas opp på snören? Annars äter förstås maskarna opp dom, mal, tror jag dom heter. Ja, den som ändå vore en mal.