— Så, general Bonaparte yrkar på detta, och kejsarens ombud blir öfverens med honom häruti. Men de må kalla denna förödmjukande fred för freden i Campo-Formio bäst de gitta, jag skall aldrig kalla den för annat än för freden i Udine, aldrig, aldrig, aldrig, säger kungen mellan sina sammanbitna tänder. Kungen ser på pendylen, det är tid att begifva sig till drottningen och personligen efterhöra hennes tillstånd och hur hon tillbragt natten. Kungen är vid det miserablaste humör, men försöker behärska det efter bästa förmåga, ty med drottningen, som ingenting begriper, kan han ej tala om detta, som ligger honom som en sten på hjärtat. Kungen går uppför den lilla trappan, som för till drottningens toalettrum. Men då han hunnit till dörren, blir han stående, det skrattas mycket och muntert därinne, och han hör drottningen prata gladt och lifligt. Detta glädtiga tonfall i drottningens röst har kungen ej ännu hört. — Hon är väl glad, därför att jag är sorgsen, tänker han och öppnar sakta dörren. Munterheten, som råder i Hennes Majestät drottningens toalettrum, är så stor, att man ej märker kungens inträde. Man skulle tro, att rummet vore fullt af människor, till den grad skrattas och pratas det. Men endast tvenne personer, drottningen och hoffröken Friesendorff, befinna sig i rummet. Fröken Friesendorff sitter halfklädd framför drottningens guldtoalettspegel med utslaget hår öfver de nakna skuldrorna, och drottningen står bakom henne och reder ut hennes hår med sin egen guldkam, och den mycket unga drottningen och den mycket unga hoffröken skratta och prata som två uppsluppna barn. Drottningen är färdigklädd i den mörkgrå hvardagsdräkten, men däröfver har hon för köldens skull satt på sig den dyrbara päls hon som barn fått af kejsarinnan Catharina, då hon i sin systers sällskap vistades i Petersburg. Det är en röd sammetslifrock med hermelinsfoder och bräm och prydd med guldsnören och guldtofsar och kläder drottningen allra älskligast.