Vacker var han ej heller – snarare ful. Hans ansigte hade icke ens denna själens skönhet, som ersätter kroppens: der låg ingenting ädelt, upphöjdt, snillrikt i hans drag. En frenolog skulle ha tilldömt honom ihärdighet, formsinne, förmåga af teknisk färdighet, men frånsagt honom organet för idealitet, som dock i första rummet karakteriserar ett snille, en konstnär af första rangen. Men måhända var Romanelli qvick – man behöfver ju ej vara snille för det? Kanske hade han intagit Angiolina med ett fint skämt, med en väl sagd komplimang. Äfven en blomsterflicka förstår att uppfatta dylikt. Men nej, efter hvad man försäkrat oss, hade Romanelli från början af Mars till slutet af Juni månad år 1850 låtit traktera sig hvarje morgon med buketter, leenden och blickar utan att säga någonting. På sin höjd hade han frammumlat några mille grazie och hviskat ett eller annat blygt quanta e graziosa! Bland dem, som mest förvånade sig öfver Angiolinas nyck för Romanelli, var en ung österrikisk officer, som allt emellanåt besökte kafét. Men som han ej för nämda nyck kunde upptäcka någon förnuftig grund, var han fullkomligt öfvertygad att den snart skulle upphöra och misströstade icke att inom kort vinna den sköna blomsterflickans vänskap. Tills vidare åtnöjde han sig med att stå på samma fot som de andra, ehuru han adresserade dubbelt så många artigheter till florentinskan och begåfvade henne med dubbelt så stora silfvermynt. Nu hände det sig en vacker dag att Romanelli satt på sin vanliga plats nära dörren och österrikaren ett stycke från honom vid ett bord midt i rummet, då Angiolina inträdde, mer än någonsin strålande af ungdom och skönhet. Hon började sin rund i andra ändan af rummet och hoppade omkring mellan borden, utbytande sina blommor mot tacksägelser, smicker eller mynt. Men vare sig att Café Civico-Militare i dag hade flera gäster än vanligt, eller att Angiolina försett sig med för få buketter, nog af: hennes korg började tömmas, och innan hon slutat sin rund, var den fullkomligt tom. I detta ögonblick stod hon midt emellan österrikaren och Romanelli, af hvilka ingendera erhållit några blommor.