Svaret på den andra fråga, som Krysanteus förelagt oraklet, eller rättare sin dotter, detta svar dolde sig under vecken af en på marken liggande purpurmantel. Om ej denna syn blifvit afbruten genom den besynnerliga uppenbarelse ur verklighetens verld, för hvilken tempeldörren blef inslagen, så hade måhända en vindstöt, svepande öfver den solbrända öknen, bortfört manteln och visat dragen af den slagne, som hvilade under honom, eller hade Hermione sjelf, med darrande hand lyftat en flik af densamma, för att se Konstantii för henne obekanta anlete eller i värsta fall de välbekanta, älskade dragen af Julianus. Nu var denna uppenbarelse föga mindre gåtfull än framtiden, som den skulle belysa. Men den heta sandöknen, de i fjerran bortsprängande ryttarne med deras höga mössor och öfver skuldran hängande bågar? Desse ryttare, hade Krysanteus sagt, liknade inga andra än Persiens krigare. Öknen skulle kanske återfinnas i det härjade gränslandet mellan Roms och Xerxes’ nyuppståndna rike. Konstantius var just stadd på härfärd mot Perserna, när underrättelsen om Juliani uppror kallade honom tillbaka till sin throns räddning. Skulle då ej denna syn, som tydde på död och nederlag, snarast vara en tillämpning på Konstantius? Krysanteus och Hermione trodde detta, emedan de ville hoppas det.