»Ja väl, om du kan skänka mig någonting tillbaka!» Men med chokolad i takets plåtar står kalifens borg af skär krokan i ett fönster vid ett torg i stan. Nedanför i en af borgens båtar står en sockerprins och gör små låtar på en gul guitarr af marzipan. Bakom borgen med stramalj och garn lik en fånge i kalifens riken och med minen af ett ensamt barn sitter fröken, som står för butiken, och hon går och hon rör sig och gör sin vakt öfver sockerkalifens pappersprakt. Ja, du liknar allt en herdetös, som slafvinna hos kalifen fången, frihetsarten har du kvar i gången, den är gosslikt glad och graciös, men ditt hufvuds mjuka böjning för mig har ett fångens vemodsdrag, som rör mig. Och därinnanför i sidokammarn är ett soffhörn, där jag många gånger satt och drack min porters bittra kalk, medan pinan slog med kopparhammarn och mitt sinnes själfförakt och ånger hörde domens hårda syndabalk. Och när flickan såg mig sitta där lik en trött och sjuk och söndersliten röfvarhärjad ökenresenär, var hon alltid såsom samariten i den gamla kristna sagan är, göt hon alltid såsom skrifvet står löjets balsam, som till löje smittar, göt hon vin af medlidsamma tittar i den arme resenärens sår. Milda flicka, är du nu som då, då är godt hos dig, du milda flicka, jag är törstig, gif mig tröst att dricka, ty till dig, du milda, vill jag gå. Ej ett öre, ej en vitten gåfve jag för hela flickan, var ej löjets glimt i titten, som hon ger armén på brickan, batteri vid batteri, när hon räknar: »vänta — åtta! Det skall vara gräns och måtta, snälla goda rara Ni!» Ej en spik, en knapp, en trasa gåfve jag för flickan hel, om en min af dygdig fasa, sipp och stygg och dum och stel, med sin dödningsskalles döda kalla skräck förfulat skyn, skyn den rena, skyn den röda, som förskönar hyn, när jag biktar alltför äkta ångerbittert syndaväckta bikter från mitt lif i dyn.