— Se så, min herre, skynda er att lägga målningen tillbaka i sitt fodral! Det var kanhända obetänksamt af mig att släppa in er hit. Jag hör steg i trappan. Det är troligtvis madame, som kommer hem! Skynda er tillbaka in i ert rum, jag skall stänga dörren efter er! Se så, glöm allt, mitt tanklösa prat och sof godt! Godnatt! Den vackra Anais nickade förtroligt i dörren ännu en gång, och Astley hörde nyckeln omvridas i låset. Sof godt! — upprepade Astley leende och förtrytsamt. — Ah, den lilla förräderskan! Hon vet mycket väl, att jag icke skall kunna sofva. Förvirrad och villrådig öfver sitt eget sinnestillstånd, var Astley, ännu en lång stund sedan han återkommit i sitt eget rum, ur stånd att reda eller bestämma sina intryck. Den unge magistern hade ännu bibehållit i sin själ det ideal af sträng och ren skönhet, som några af de klassiska filosoferna framställa. Han hade med en naturlig förkärlek omfattat denna bild af harmoni och själshöghet, och i hans sinne låg ännu orubbad denna antika dygd och hederskänsla, som icke håller streck med den moderna, och som, om den också vanligen är omöjlig att återfinna ibland verldens utnötta, upptråkade och nedsölade ”praktiska män”, likväl stundom funnits en gång i deras hjertan. Lomhörda af missljuden omkring dem, hafva de förlorat allt gehör för den himmelska harmoni, som fylde deras entusiastiska ungdom med förtjusning. Men äfven i detta fall hafva vaggan och grafven en slående likhet med hvarandra, att vår första ungdoms ”sublima enfald” skall vid grafvens rand återkomma, för att sprida några strålar i den förmörkade själ, som så länge glömt och högvist föraktat dess ljus. Astley hade aldrig tänkt sig frestelsen i den sällsamma gestalt, hvari den nu mött honom. Han trodde sig älska den lilla landtflickan der hemma i den skånska prestgården, och denna kärlek hade hittills skyddat hans hjerta. Det hade också varit ganska sällsynta och ganska litet frestande anledningar till otrohet, som den gamla universitetsstaden erbjudit både emot hans kärleks föremål och hans stränga och ömtåliga hederskänsla.