Synnerligen voro hans råd upplysande och för mig lyckliga under den tid, som på nyåret följde, nemligen min konfirmationstid, denna epok i en ung qvinnas lif, som så ofta för henne blir afgörande och för hvars rätta begagnande hon ej kan ha en nog fast förberedelse. Lyckliga de unga flickor, som då få njuta det bästa: en ädel moders nitiska beskydd, en moder, som icke anser sitt ansvarsfulla kall uppfyldt blott genom att med vidsträckt omtanke ordna de drägter, som för högtidligheterna skola begagnas, eller genom att erinra om katekesläsningen! Ack, när, om ej då, kan en rättsinnig moder nedlägga ett välsignelsebringande utsäde i det unga och veka hjertat – när, om ej då, blir hon sjelf uppfylld af gudsfruktan, af hopp och tro och milda känslor! Välsignelse öfver alla mödrar, som under denna tid för dottern uppfyller en sann kristlig moders pligt och visar henne att, då hon nu tagit liksom fastebref på lifvets djupare allvar och betydelse, hon på samma gång tagit fastebref på det högre hoppet, det, som likt ett strålande ljus, ensamt kan upplysa hennes kommande okända vägar! Kort efter den stora högtiden, hvars betydelsefulla ingångsspråk var: ”Haf Gud för ögonen och i ditt hjerta nu och i alla dina lifsdagar!”, insjuknade jag i en mycket svår och långvarig feber, vid hvars vigtigaste kris jag af läkaren var fullkomligt öfvergifven. Jag låg i samma sal, der min gudfar, ryttmästaren Hoving, hade bott, samma rum, dit min mor under kriget 1788 flytt med lilla Julia Konstantia, då den norske majoren kom att återföra henne till den varma kammaren, som hon måst lemna. I min fantasi såg jag dessa föregående bilder, och ofta nalkades en liten englaskepnad min bädd: det var den lilla Julia Konstantia, och jag var innerligen tillfreds att följa henne.