Hans ansikte var underligt infallet, och då han förut varit pussig, hängde nu kinder och ögonvalkar som små halffyllda ballonger. Hudfärgen var rödblå. Han bar runda, guldbågade pincenéer och smutsgult bockskägg. Tydligen var han i ett tillstånd af oerhörd själsspänning. När han talade, slogo hans små och glesa, maskätna tänder tillsammans som af frossa. — Gus, stammade han, du ser framför dig en bruten man. — Prat, Piters ' n, sade Gus, drick — skål! Han tände ett par lampor. Den forne agenten drack, men därpå borrade han ögonen i värden. — Gus, du har alltid varit min vän. Vi kommo båda samma år från det gamla landet. Vi ha gamla minnen, Gus. Jag har varit en god kund, inte sant, Gus, i de goda dagarna? Och vi tillhöra samma loge, Gus. Stonestrom nickade. Det var sant, allt hvad den andre sagt. Och var det frågan om litet pangar — några hundra till och med — inte skulle han neka. — Well, Gus, fortfor Peterson, darrande sakta på målet, — nu är det slut, förstår du — nu, nu i natt. — Nå, nå — Men Stonestrom visste ej, hvad han skulle säga. Han hörde att meningen stod öfver de vanliga hotelsefraserna, han kände att agenten tänkte nu i natt Han stirrade på hans ögon: de voro onaturligt vidgade och rödsprängda. — Han kommer bestämdt att hänga sig, for det genom hans hufvud. Nils Peterson knäppte upp sin kappa, trefvade med handen innanför rocken och drog fram ett guldur. Det var vackert graveradt och briljanteradt. Gus kände genast igen det. Det var det ur, det stora engelska ångbåtsbolaget, Stjärnlinjen, skänkt sin Chicagoagent för länge sedan som ett ynnestbevis. » Till Nels Peterson, för trogen tjuguårig tjänst ') stod det på en af dubbelboetterna. Det uret hade alltid Nels brukat visa, närhan fått några glas. — Tänk, att han ej sålt det, undrade Gus. — Här ser du, broder Gus, sade Peterson. — Här är det här uret, som jag fick af kompaniet.