Vakten, som posterar utanför de stora fönstren, går fram och åter i snön, medan kungen går fram och åter i salongen. Plötsligt hör vakten ett högt skramlande ljud inifrån salongen. Då han ser ditin, märker han, att en konsol med en förgylld pendyl ligger kullstörtad på golfvet och att kungen häftigt slår på silfverklockan, som har sin plats på ett af borden, för att tillkalla kammartjänaren. Och då kammartjänaren dröjer, hamrar kungen så häftigt på klockan, som om elden stode i alla fyra hörnen af Haga paviljong. Mera ser inte vakten, ty nu kommer kammartjänaren in för att lyfta upp konsolen och bära bort den krossade pendylen, och kungen har trädt fram till fönstret och ser stint på vakten, som går sin reglementerade vandring fram och åter förbi rezde-chaussée-våningen. Men då intet är att anmärka på vaktens hållning, ser konungen upp mot himlen. Det har börjat snöa. För att lugna sinnet och af gammal vana säger han halfhögt, som han brukat i barndomen, till snöflingorna: »Fort, fort, långsamt, långsamt.» Då kungen var ett litet barn, tyckte han alltid, att snöflingorna lydde och föllo fort, då han befallde dem falla fort, och att de föllo långsamt, då han bjöd dem att falla långsamt. Nu tycker han alldeles tvärtemot, då han nu säger fort, fort, faller snön långsamt, och då han säger långsamt, långsamt, faller den fort. Han blir alltmera uppretad, ju längre han står och betraktar snöflingornas ohörsamhet, vänder sig tvärt från fönstret och börjar åter vandra med händerna på ryggen fram och tillbaka genom damastsalongen in i sängkammaren och åter från sängkammaren ut i salongen. Då han slutligen efter flera timmars vandring går in i sängkammaren, låser han sig inne och stannar där hela dagen utan att vilja se eller tala vid någon. Han säger sig sjuk, men man förstår, att oro och sorg utgöra sjukdomen.