Det var Eskilsons hemliga fantasi. Han hade nog ibland tänkt sig talande till väldiga folkmassor, hvilka omgåfvo en i rödt draperad tribun. Han hade också sett hur han från en arbetarministers plats i en riksdagskammare fällde lugna och kalla ord under andlös tystnad från journalistläktaren, där referentpennorna ifrigt raspade. Men ingenting var dock jämförligt med den rent fysiska kraftens illusionsbild. En manège fullsatt från golf till tak med öfverklassens yppigaste, såväl som yngsta, feminina blomster, och uppe i galleriet hans egna beundrande proletärgossar. Midt i sågspånsringen Eskilson själf i köttfärgad trikå och med pomada i håret, lyftande de oerhördaste vikter och kulstänger. Då skulle kvinnorna älska honom och männen frukta och bäfva. Då skulle väldiga gager strömma in och han skulle äta tio råbiffar och ett tjog ägg och tidningsspalterna återgifva intervjuer med porträtt. Och — det var det märkligaste — intet skulle hindra att han ändå vore folkledare och romanförfattare. Vid denna tanke steg blodet mot hufvudet och Eskilsons små skummjölksögon fick kanter som en mörts. Han reste sig och gjorde några Lingska gymnastikrörelser, därpå tog han en kall afrifning. Han glömde att han höll på att svälta ihjäl, att någon inre sjukdom åt hans inälfvor, att han kanske skulle nästa dag vräkas, glömde allt, hunger, nöd och elände och att han borde egentligen arbeta: skrifva, skrifva, skrifva som en besatt och för brinnande lifvet eller också hoppa i floden. De tre förfärliga dagarnas kaffekur blefvo till bosch, och samlande, eller rättare slösande, med sin atletkropps allra sista krafter, tog Eskilson slutligen den vanliga stolöfningen som annars tillhörde morgonuppstigandet. Mellan två stolskarmar — rygg mot rygg — häfde och höjde han sig upprepade gånger så musklerna slogo blåknutar på armarna och det hårbevuxna bröstets båda hvalfhalfvor spändes och flämtade som dubbelbälgar. Svetten lackade. Men det gjorde ingenting. Månen lyste in på Eskilson och studentbalens orkester spelade La Mattchiche.