– Du, tyckte han glädjestrålande, nu tror jag att jag vet sättet. – Såå, låt höra. – Du känner Simon Levison? – Ja visst, par renommé. Hans affärer äro nog inte sådana, att de tåla för mycket dagsljus. – Än sedan då? – Nej, nej. Vad är det med honom? – Jo, han är villig till att försträcka dig med de medel, som behövas – Behövas för vad? – Du förstår, återtog Cramer, att man måste hava ett kapital för att bekämpa den, som möjligen framkommer med lösningen av Marsgåtan. Sätten äro mångahanda, man kan muta astronomer att motbevisa saken – kort sagt, det finnes tusen olika sätt. Men alla kosta pengar. Pengar har du ej. Och därmed är det adjö med tiomillionen. – Javisst. Alltså – Han vill stödja dig med det kapital, du för detta ändamål behöver mot att du, om det lyckas dig att få slantarne om fem år, dels återbetalar honom de pengar, han lagt ut, dels dessutom en million mark av arvet. – Det var förbaskat goda villkor, eller hur, utbrast Wolfgang glatt överraskad. –Jo, säkert! Gratulerar, gamle vän. Du tycks ha tur. –Men har han intet knep bakom, tror du? – Ingalunda. Jag skall själv hjälpa dig med kontrakter och allt sådant. Och förresten tycker jag, att om gubben får en million förutom sina pengar, bör han vara nöjd. – Nåja, det kan du ha rätt i; men gå ut från att det misslyckas. – Simon har pengar nog. – Men – Tja, vet du själv något bättre förslag, så gärna för mig, menade Cramer. – Nej, nej, käre vän. – Ring då på till Levison och säg, när han får komma. – Skall han komma hit till mig? – Ja, det är väl bäst. Wolfgang tryckte vännens hand. – Du är mig en sann och trofast vän, sade han. Medan jag tror, att du går omkring alldeles utan planer, så ordnar du det så här finfint. Gubben Levison förklarade sig villig att infinna sig hos Schnitler samma eftermiddag klockan fem och anlände på slaget.