Bäst jag larvade omkring, småpratade och hade trevligt, kom pojken gående emot mig. Han var klädd i en sorts jägaruniform och hade en liten hirschfängare vid sidan. Jag kände mig stukad av hans dräkt och alls inte glad. Än mindre glad blev jag, då jag förnam hans kyliga hövlighet och behärskade ovilja. Han sa: Jag fick inte vara med på jakten för din skull. Din far skickade hem mig för att jag skulle leka med dig. Det bittra i denna uppoffring undgick mig icke och jag blev helt ödmjuk. Så småningom tycktes pojken försona sig med sitt öde; min ödmjukhet smickrade honom, han befallde och jag löd. Efter några timmars lek och sedan vi ätit en duktig middag voro vi nästan vänner. Vi stjälpte kull oss i en gräsmatta, alldeles för mätta för att orka röra oss. Pojken somnade men inte jag. Och nu kom ofriden åter i flickans gestalt. Hon satte sig bredvid mig och sa: Vi ska tala tyst så att vi inte väcker honom. Jag frågade, enfaldigt nog: Varför ska vi inte väcka honom. Hon svarade: Därför att han kan gärna sova! Vi samtalade viskande, mest om allvarliga ting. Hon frågade bland annat, om jag snart skulle gå för prästen. Hon sa: Jag ska be onkel, att jag får gå nästa år. Innan man gått för prästen, får man inte sätta upp håret och dör man, kommer man till helvetet. Hår att sätta upp hade jag inte men helvetet, gav mig något att tänka på. Jag försjönk i tankar. Därvid riktade jag blicken åt sidan och upptäckte att pojken låg och glodde på oss med stora och vreda ögon. Jag skrek till: Aj, nu är han vaken i alla fall! Vi sprungo upp alla tre och stodo och tittade på varandra. Flickan fann sig först; hon föreslog en lek. Vi lekte, men pojken försummade intet tillfälle att förfördela mig. Ju vänligare och älskligare flickan sökte medla mellan oss, desto ondare blev han. Slutligen kunde han inte längre behärska sig utan började trampa mig på tårna. Vi togo livtag men brottades tillsvidare icke utan stodo där och flämtade och höllo varandra i famn. Flickan satte näsan i vädret och sa: Jag ser, att man inte kan vara tillsammans med er. Så snart hon gått, viskade jag: Nu så! Släpp!