Höjs, öfver kullens topp, mot friheten J bergat. De forssar, sjöar, fält, der lifvets första år Likt glada morgondrömmar ilat; De tegar fädren plöjt, de hyddor, der de hvilat, Allt väntande framför oss står; Och hösten närmar sig; och hämden vägen visar; Och Svensken, oberedd, med fasa sakna skall All hjelp ifrån sitt land; den stängs af hafvets isar. Må våren vittna om hans fall! Anropom Gudarna. Vi deras bilder finne Hos Siarn Turilas. Vid helga trädets stam Han lyckligen dem doldt. I morgon är hon inne Den stund de åter träda fram. Från Kyro skogens djup ren hinna bordt hit nära Den unge Joukavainens tropp. RUHO. Får han din dotters hand? WÄINÄMÖINEN. Den mäst sig höljt af ära Uti vår frihetsstrid, har rätt till detta hopp. Åt den som själens höghet parar Med tankans eld i styrkans år; Som ypperst mot min väntan svarar, Uti den strid som förestår; Bland minnen af de flydda åren, Vid foglars sång på friad strand, Och glädjen, blommorna och våren; Jag skänker min Emoinas hand, HOR Kucku, kucku, hembygdens kucku Ljudar på befriad strand, Då när Räddarn af vårt land, Får till lön Emoinas hand. EMOINA, afsides. Kucku, kucku, anande, kucku, Känner du mitt hjertas val, Tystna då i lummig sal, Rörd af mina gömda qval. WÄINÄMÖINEN. Sjung, kucku, sjung, från denna mängd af sjöar, Kring uddar, vikar, näs, i slingrande förbund, Der forssars vreda svall förbyts emellan öar I lugna, spegelklara sund. Vid åsars tall och dalars ljusa grenar, Till Satakundas elf, af vexlad fägring rik, Två stora vattendrag du moderligt förenar Invid din strand, du vackra Vik, Der är jag född, der önskar jag få hvila. Der är en luft så frisk, der är en äng så grön, Der gjuts i själen lugn, dit mina tankar ila,