En korg har plats vid hans sida. Nu låter han blicken glida långt bort öfver Moldau-staden, och tankarna tungsint följa: „En själfförnedringens lott blef Karels. — Som bölja på bölja ha åren kommit och gått. Mitt lif är ett stormigt haf, som höjt sina vågor bakom mig, förstört det bästa inom mig, beröfvat mig mod i striden och dragit min styrka i kvaf. Ja, här är stället ... det väcker till lif en bild, som förskräcker. På blott några ord berodde min lefnadslycka i tiden. Nn laster ha frätt min märg, jag krympt ihop till en dvärg emot den jätte jag trodde mig blifva så säkert en dag. En människa från sina sinnen, en fattig sjukling är jag, som äger ej annat än minnen af lidelsefulla stunder, af namnlös nöd och af skam. Förtviflad jag dukat under men hvarför? Où est la femme? Hon var den vackra Marúna, en borgarflicka från Prag, med ögon, blixtrande, bruna, och tusen andra behag. Sju år redan gått till ända, se’n sist den sköna jag såg, men aldrig de kunnat vända från henne, nej aldrig, min håg. Hvem bär på sitt samvete skulden, att nu mitt lif är en graf, där sol ej någonsin skiner? Kom, köp mina apelsiner, fem kreuzer för en — två gulden för alla ...“ Han tvärt bryter af. Hans stirrande blickar sluka en plötsligt synlig gestalt, densamma, den kända, hvars mjuka, förföriska former i drömmen förföljt honom öfveralt. Han sjunker tillintetgjord på knä, så han vägen stänger; ur hjärtats innersta gömmen en bön till läpparna tränger i brutna, stammande ord: „Marúna, din arme slaf inför dig i stoftet ligger. Åt styrkan ditt nej du gaf, nu svagheten ödmjukt tigger. Marúna ... förbarmande haf!“ Först tiger hon — af hennes min han svaret redan kan ana: „Att du djärfs därom begära! Förr höll jag dig altför fin ... nu är så fläckad din bana, att ingen vill komma dig nära“. Han brister i gråt, hennes hån likt djupaste dolksting sårar men blind hon är för hans tårar och går med förakt därifrån.