Violinspelaren i München och hans bröstsjuka dotter föra ovillkorligt ta nken till något s en­ timentalt tyskt oljetryck, och sidorna om Magnus Vandraren verka besynnerligt rapsodiska och godtyckligt tillkomna. Men en del af det som syndas i tredje boken bör kunna tillgifvas förf. för hvad han åstadkommit af vacker och besjä­ lad skildring i de båda föregående. För dem, som häfda meningen, att en roman skall handla om fint folk för att kunna läsas, bör Ma­ deleines hem vara som klippt och skuren. Det är idel förnäma människor, som gå ut och in på det skånska godset, oclt såväl glädjen som sorgen dofta parfym och bete sig comme il faut. Men det är ändå som förgjordt, man vill d em platt in­ genting; dessa personers inbördes affärer och känslor gå en förbi, och när den snälla Madeleine i si sta kapitlet lämnar make och hem för att möta sin lefnadslycka i främmande land, så känner man sig en smula misslynt på författarinnan, eme­ dan hon i dessa pappersbristens tider behöft hela 300 sidors svängrum för sin magra fantasipro­ dukt. Den engelka humorn har icke vansläktats sedan Thackerays och Dickens oförgätliga tid. En Ches­ terton, en Jerome fn. fl. draga försorg om den värdefulla substansens fortvaro. Ett namn bland nya engelska humorister med god klang är William]. Locke, hvars berättelse) a f f e r y nu föreligger i en ledig öfversättning af Emelie Kullman på Fr. Skoglunds förlag. Frisk fabule­ ringskonst och en säker karaktärsteckning ut­ märka skildringen, som man läser med spänning och sympati. * Våra föräldrar och farföräldrar läste på sin tid med förtjusning). M. Crusensiolpes historisk-romantiska skildring M o r i a n e n med dess fyndiga intrigväfnad af fakta och diktade händelser, och de njöto icke minst af den lifliga stilen, som aldrig brast i fråga om glans och ud­ dighet.