P. S. Hvad tycker ni väl? Midsommarsdagen, på qvällen, kommer jag hem från landet; följer ett älskvärdt fruntimmer (som ni många gånger skall få höra nämnas); och finner utanför Skans-tull, i ett värdshusfönster – Löjtnant S***, i den förtroligaste ställning med en salopps-nymf. Så olika äro begreppen om Skönhetens dyrkan! Han gjorde en häftig tillberedelse, att springa ner till mig – och jag en icke mindre, att undkomma. Stockholm d. 14 Aug. Vän utan like! Dina bref hafva bortryckt mig i din förtjusning; jag andas, återkommen, full af Dig. Din själs styrka förvånar mig. O, jag känner det: Rousseaus gudomlige ande upplifvar oss Jag har en underlig fantasi, som aldrig lemnar mig. Jag läste i Björnståhls Bref denne Menniskolärarens personliga teckning. Alltse’n tror jag, att Du – är lik honom. Hvad jag är otålig, att se hans portrait! Om det så vore! Ack – men ändå – din själ är det: lika liflig, lika öm, lika full af eld! Jag läser, nu först, sista bandet af hans Heloise: detta det ljufvaste uttrycket af hans rena, ädla, oskuldsfulla själ; af hans genomträngande, lärande, gudomliga snille. Ack! det är den första af böcker! Hundrade gånger, under långa, häftiga kyssar på hans tillbedda blad, suckar jag: ”nej, Rousseau! ingen kan läsa dig som jag”! Der är en likhet mellan hans känslor och mina, som förtjusar mig. Med inget förgånget eller lefvande Snille sympathiserar jag mer! – Och äfven i denna dyrkan förenas vi. O Heurlin! Jag skall vara din själs Julie – så enthusiastisk, så djup, så öm; och Du min Philosoph, min Tillbedjare – så brinnande, så ädel, så bortförd! – Kommen, ljufliga, leende dagar! Framtid! Framtid!