Nå, nu var han väl lika lycklig ändå — eller olycklig. Hans kamp hade varit bitter som galla och hans skräck namnlös, men nu behövde han oss ej mer. Men jag har fått avsmak för prästkallet. Inte ens om jag kunde tro på det nyaste apostolicum kunde jag vara präst. Ty det är dock inte fråga om att hålla uppbyggelsetal bara, det är fråga om själavård. Och endast han är den rätte prästen som kan räcka ut sina händer mot brottslingen, välsignande och förlåtande i sin guds ställe, som har tron och makten att binda och förlossa och befalla de onda andarna att gå till sina rum och försäkra den döende att Gud icke är vred. EN MÄNNISKA. En man, som trodde sig spetälsk fast han inte var det, stod halvt vansinnig på en krog och stirrade på billigt guld och spräckt, nedrökt gips och dammiga palmer, färdig att kräkas åt den ensamhet han sökt där, men han sparkade ej kull borden och vrålade ej heller utan steg upp, gick ut och for till ödemarken, där han vadade genom djup snö och gjorde upp eld under en gran vid en underbar sjö mellan underbara berg, där han lekt som barn. Och molnen delade sig mot morgonen och stjärnorna hälsade ned till den ensammes eld, som sprakade i stormen. Då fylldes han av frid och knäppte sina händer, och stormen tog all hans oro och orenhet och bar dem högt under stjärnorna rakt fram till Guds tron, i vars glans allt detta förvandlades till ljus. Och fri från ångest steg han upp och var lycklig, och när han var på väg bort tackade han Gud för hans stora skogar och frusna kärr, där smärtan bars bort av vinden och den orene blev ren. Sannerligen, sade han, i min faders hus äro många boningar! Och han såg med kärlek hur solen gick upp. Hur skall jag kunna tacka dig, Herre? sade han.