Mycket riktigt; det var en lilen afdelning österrikare, som kommit för att i täckvagn och under stark bevakning bortföra den person, som skrifvit ett visst, i den röfvade postsäcken uppsnappadt bref. Detta röjde nämligen så stora militära insikter, att österrikarne ansågo, det en framstående officer måste dölja sig bakom kvinnonamnet. En gråklädd österrikisk underofficer framförde nu till Scbröder fordran, att brefskrifvaren måtte utlämnas; Schröders försäkran, att hans femtioåriga svärmor verkligen skrifvit brefvet, ville ban ej tro. Till slnt förklarade han bestämdt, att då måste hon i alla händelser såsom fånge följa honom till högkvarteret. Härvid förblef det. Ofverstinnan Wagner måste stiga upp, kläda sig och finna sig i omständigheterna. Med stort jämnmod gjorde hon också detta, i sitt sinne djupt tacksam öfver att äfventyret .gällde henne och icke hennes barn. Inom kort satt hon i vagnen. Den gråklädde underofficeren satte sig midt emot henne med laddad pistol; en stark eskort af ryttare omgaf vagnen, och åstad bar det i mörka natten. Snart var man i Foldingbro. Vagnen med den viktiga fången stannade framför dörren till gästgifveriet. Inne i stallet, hvars dörr stod öppen, låg ett tjockt halmlager, hvarur det ena hufvudet dök upp efter det andra för att se hvad som stod på; det var österrikiska soldater. Den gråklädde med pistolen sprang ned från sin plats och eskorterade fru Wagner till ett officersrum, som blef henne anvisadt. Här mötte henne en annan officer med en fråga, som hon under natten och nästa dags lopp ofta fick höra: » Haben Sie schon geftiihstuckt? » Fru Wagner svarade torrt, att man i Danmark icke brukade äta frukost kl. 2 på natten. Men önskade hon ej något? Hon skulle genast erhålla, hvad hon begärde. Hon önskade då te. Detta bars in till henne af en tjänarinna, som höll på att tappa brickan vid anblicken af en äldre, fin dam under bevakning, i » Jessiken, frun är väl inte fången? » tvbrast hon. » Det kan ni väl se, » svarade fru Wagner leende och drack sitt dåliga te.