Det finnes äkta män, hvilka städse säga » hon » om sin hustru, liksom det finnes fruar, som säga » han » om sin man, men detta bruk är osmakligt. Lika obehagligt är det, när » herrn » eller » frun » användes ensamt. Det bör alltid gälla som en okränkbar lag, att tillnamnet medtages, För mången är det en stor frestelse att lägga sig till med stående uttryck, hvilka, använda i tid och otid, genom det ständiga begagnandet blott varda utnötta och ännu mera intetsägande. Det finnes knappast nå- gon ovana, som är så löjeväckande och så lätt ger anledning till gyckel som denna. » Ja, j a men », » nej men tänk », » så att säga », » ja visst j a » äro några prof ur högen på 147 dessa lustigheter. Endast ett så föga märkbart uttryck som » och så » kan göra ens tal ohjälpligt löjligt, då det ideligen användes. Tänk på era umgängesvänner, finnes det ej bland dem någon eller några, som lagt sig till med något snarlikt uttryck och jämt använder det vid de mest barocka tillfällen? Ä r så för handen, inser ni förvisso, att man ej nog kan akta sig för att lägga sig till med några favorituttryck, ty de gifva städse rika tillfällen till karrikatyrer och förlöjligande härmningar. Till sist en anmärkning, som gäller den kanske svåraste af alla de vederstyggliga paddorna: användandet af de onödiga utländska låneorden. När motsvariga svenska uttryck finnas, är det rent af oskickligt och från alla synpunkter fördömligt. Först och främst, emedan det kan hända förargliga misstag. Vidare, emedan det visar ringaktning för vårt eget språk att i onödan nyttja främmande ord, som vi lätt kunna undvara, och till sist emedan det så ofta ger intryck af skryt. Det låter, som om man ville visa sig i besittning af språkkännedom och därför slängde fram glosor vid lägliga tillfällen. Har man så anledning att förmoda, att den, till hvilken man talar, icke kan det ifrågavarande språ- ket, är det en ren ohöflighet. Det kännetecknar brist på takt och verklig bildning. Därför — tala svenska. Ännu några ord!