Hela hopen stannade framför skomakarens lilla hus borta i förstaden, det lilla huset, som hade vinranka kring dörrar och fönster och där nedanför mellan gatan och huset en alnsbred trädgård. Lusthus af strå, boskeer för en råtta, gångar för en kattunge. Allt ordnadt på bästa sätt! Ärter och bönor, rosor och lavendel, en munfull gräs, tre krusbärsbuskar och ett äppelträd. Gatpojkarna stodo närmast, spejade och rådslogo. De blanka svarta fönsterrutorna släppte ej fram blickarna längre än till de hvita trådgardinerna. En af pojkarna klängde sig fast i vinrankan och tryckte ansiktet mot rutan. »Hvad ser han?» hviskade de andra. »Hvad ser han?» Skomakarverkstaden och skomakarbänken, smörjburkar och läderbuntar, läster och pligg, ringar och remmar. »Ser han ingen människa?» Han ser gesällen, som klackar en sko. Ingen mer, ingen mer? Stora svarta flugor springa öfver rutan och göra hans syn ostadig. »Ser han ingen mer än gesällen?» Ingen mer. Mästarens stol står tom. Han såg efter en, två, tre gånger, mästarens stol var tom. Hopen stod stilla, gissade och undrade. Det var sant således. Den gamle skomakaren hade rymt. Ingen ville tro det. Man stod och väntade på tecken. Katten kom ut på det branta taket. Han spände ut klorna och gled ned mot takrännan. Jo, husbonden var borta, katten hade fri jakt. Sparfvarna flaxade och skreko, alldeles hjälplösa.