Det arbete, vi härmed öfverlemna åt allmänheten, behandlar svenska dramat från dess älsta tider till den franskt-klassiska smakens införande på vår skådebana, en del af vår vitterhet, som hittills icke varit föremål för en i enskiltheter genomförd granskning. Hammarsköld omnämner visserligen de flesta af våra äldre dramer, men några af dem hade han icke lyckats att få se, andra hade han endast flygtigt genombläddrat. Deraf det otillfredsställande i hans omdömen. Det är dock hos honom ganska ursäktligt; han hade att bryta väg och kunde derföre icke uppehålla sig vid det, som var af underordnadt värde; forskningarne öfver Europas medeltidsdramatik voro dessutom på hans tid knappast började, och han saknade derföre tillfälle att intaga den rätta ståndpunkten för dessa skådespels bedömande. Den storartade plan, som Wieselgren uppgjorde för sitt arbete öfver Sveriges sköna litteratur, hindrade honom att underkasta enskiltheterna nödig pröfning, och en rik fantasis ingifvelser få derföre stundom tjena som ersättning för historisk trohet; så är äfven öfverhufvudtaget förhållandet med de uppgifter, hvilka han meddelar om vår äldre dramatik, der dessa icke äro hämtade från Hammarsköld. Det enda arbete på modersmålet, som sprider något ljus öfver vårt ämne, är J. E. Rydquists förträffliga afhandling i ”Skandia” öfver ”Nordens äldsta Skådespel.” Men denna mer arkeologiska än egentligen litteraturhistoriska afhandling förer icke granskningen längre fram än till Gustaf I:s tid eller till tiden för vårt första tryckta skådespel, ehuru visserligen på spridda ställen påträffas omdömen öfver flera af de mera betydande stycken från den följande tiden. För den svenska medeltiden har man dock i denna afhandling en grundlig och sakrik utredning af de dramatiska förhållandena och allt hvad med dem står i samband. Vi erkänna tacksamt den stora nytta vi haft af denna afhandling. I en liknande tacksamhetsskuld stå vi till bibliotekarien G. E. Klemming, hvilken dels genom den rika samling af svensk dramatisk litteratur, som förnämligast genom hans försorg blifvit vid kgl. biblioteket i Stockholm bildad, dels genom sin Bibliografi öfver ”Sveriges dramatiska litteratur” i så betydlig mån underlättat vårt arbete. Denna bibliografi upptager nemligen icke blott boktitlar, tryckningsår m. m., utan meddelar mångengång synnerligen värderika upplysningar om de särskilta styckena. En blick på våra noter visar, huru mycket vi af honom lånat. Om vi till dessa arbeten lägga L. Dietrichsons uppsats ”Det svenske Drame og det svenske Theater for og nu” i ”Nordisk Tidskrift” och G. E. Ingelii monografi öfver Chronander, hafva vi nämnt allt hvad litteraturen har rörande vår äldre dramatik att uppvisa. Det förstnämnda arbetet är skrifvet med väl mycken raskhet och utan tillräckligt grundliga förstudier; Ingelii monografi innehåller jemte utdrag ur Chronanders ena skådespel alla de underrättelser, man om honom lyckats inhämta, hvartill som inledning kommer en redig och synnerligen läsvärd öfversigt af medeltidsskådespelets utveckling. Endast för att visa att det icke är oss obekant, nämna vi Mankells ”Medeltidens Skådespel,” ty detta arbete, ehuru det framträder med icke så ringa anspråk på sjelfständighet, är dock ingenting annat än en sammandragen öfversättning af de första kapitlen ur Devrients ”Geschichte der deutschen Schauspielkunst” med tillägg af några inflickade bitar, hämtade från andra författare.