Hvilket silkesglänsande, hår, hvilka fina ögonbryn, hvilken skär hy! Han strök handen öfver dess kinder. Lena som dun — och hvilka vackra, små knubbiga händer! Medan han höll på med denna granskning, trädde mor Persson in. Hon gick rakt fram till jernugnen för att taga ien strumpa bak porslinsmuggen. Då hon sträckte upp armen, kom hon att vända hufvudet mot vaggan. Hvem kunde det väl vara, som låg hukad deröfver? Hon lät armen falla ner och närmade sig borgmästaren, som blickade ät sidan, när han hörde sockornas tassande bakom sig. — Nej, se borgmästaren! skrek gumman, slog samman händerna och gapade af pur förvåning. Och efter att ha hemtat sig från öfverraskningen, tilläde hon med sitt sötaste leende: se, det var då rart främmande! — Men hvad säger ni nu, om jag tar pojken med mig hem? y — Åh nej, åh nej, det kan han väl inte mena, utbrast gumman och såg med * ängsliga blickar på borgmästaren. — Jo, det är just, hvad jag menar. — Och pengarne — vill han ta dem också? skrek gumman. ° - Åh nej, dem far ni behålla — för Elins skull. — Åh jösses så skickelig han ä \ sade gumman och kysste sin fina svärson på hand, medan stora tårar trillade ner för de skrynkligå kinderna. Borgmästaren drog undan sin hand, vände sig om och blickade ut genom fönstret. Bak den lilla, ovårdade hagen syntes liksom eh mörk bergvägg, för hvar sekund svällande ut i bredd och tornande sig upp i höjd. De spetsiga tin-narne vordo allt ljusare och ljusare, ända tills de slutligen skeno så hvita, som om evig snö hvilat der uppe. Då och då bugade sig mot marken de spinkiga fruktträden i hagen, och på gångarne lekte hönsfjädrar och smutsiga papperslappar en vild » tag fatt », och det skallrade till i de små fönsterrutorna, hvilka skimrade som såpbubblor. Gumman, hvilken satt sig på en pall vid vaggan och gömt ansigtet i händerna,•började stormgråta. — Hvad gråter mor för? sporde borgmästaren utan att vända sig om.