litet bunden vid tillfällets företeelser, att han med den fullkomligaste besinning inlät sig i ett samtal med den adertonårige ynglingen, som bredvid honom skötte storsegelsskotet och som med en för raskare lynnen vid känslan af fara naturlig språksamhet tog till ordet. "Och får icke nu", så började han, "lilla Fröja fötter under sig att komma hem, så kommer hon ej på hela hösten; men jag vill slå vad att, om, det blott vill lugna en smula, vi hafva en af hennes gossar efter oss, innan det dagas i morgon; eller hvad menar ni, min far?" "Såframt hon ej förut i natt hittat på Holmön eller något annat torrt ställe", invände den gamle. "Allt annat!" sade gossen. "Man påstår, att hennes kapten skall känna lukten af land på tre mil, och på två mil nära redan få ondt i hufvudet däraf. Han har ju öppna sjön för sig och ärnar väl aldrig söka hamn, innan han fått råka oss eller någon annan af sina kunder." "Klyfvarn klappar som en hackspik; skota an bättre där för ut!" ropade den gamle och fortsatte därpå: "hvad han har att ge oss, må han ge snart, ty hinna vi ej före dagningen de inre fjärdarne, så få vi en sträng jakt i morgon." "Jakt!" utropade gossen. "När har väl kronans slup seglat upp vår skuta, min far? Möter han oss, innan vi lämnat Rönnskärs udde akter ut, så vända vi och ränna unnan honom yttre vägen, och jag menar, att vi skola hafva gjort de två milen till Långö sund, förrän han hunnit på sidan om Långö ref, hvilket ej lär vara mycket öfver halfva vägen." "Men ändå om den andra tullslupen är oss till mötes vid Långö sund?" "Då spänna vi ut till hafs. Det är besynnerligt att, så många de än äro och om de voro tjugu i stället, för två, få de dock aldrig annat än dricka vårt kölvatten, om det skulle lysta dem." "Här, på samma ställe, där vi nu segla, sköts din bror i sank", invände den gamle med en omisskännelig darrning på den eljest oförändrade rösten. En lång paus följde därpå.