I fråga om renässansidéernas utvecklingshistoria gäller samma sak. Förr än man på allvar uppfattat det djupa inre sammanhanget mellan den romerska medeltidskyrkan och den antika traditionen kan man på denna punkt aldrig komma fram till någon verklig klarhet. Det bör i detta sammanhang även påpekas, att också rent politiskt sett kyrkan trädde in till skydd för den nationella italienska kulturtraditionen, då denna var på väg att förtrampas och undertryckas av det byzantinska sol-364 O. WIESELGREN datväldet. Det var kurian — och första gången egendomligt nog under den ende goten i påveräckan, Pelagius II — som utvecklade tanken på ett politiskt förbund med frankerna och på detta sätt av det kraftiga germanfolket skapade ett slags nytt pretoriangarde till skydd för den antike imperatorns arvtagare, biskopen av Rom. Så kom Rom att sekel efter sekel förbliva vad det av ålder varit, på en gång den antika traditionens vårdarinna och medelpunkten för Italiens nationella liv, » caput mundi et rerum suprema potestas ». Hade så ej varit, skulle den viktigaste förutsättningen för 13- och 1400-talens rika och mångsidiga kulturutveckling bortfallit, och fråga är väl om vad vi kalla renässansen under dylika omständigheter någonsin kunnat uppstå. Den farligaste fiende som antikens kulturarv hade att kämpa emot var emellertid icke av yttre slag; den växte upp inom kyrkans eget område och fick där ganska snart ett betydande inflytande. Det var den orientaliskt-negativa riktning, som Schneider betecknar med termen simplismen, d. v. s. den i Österlandets klosterstiftelser uppkomna antiintellektuella, primitiva, bildningsfientliga asketismen. För det konsekvent genomförda, orientaliskt färgade munkväsendet är kulturen, synnerligast för så vitt den står i samband med antiken, antingen överflödig eller helt av ondo. Men mot denna strömning, som tidvis satte in med en flodvågs kraft, visste Rom dock alltid att hävda sin gamla, vist förmedlande ståndpunkt: det ena göra och det andra icke låta.