Han var en några och tjugu års man, med ett blekgult, finnigt ansikte, nästan päronformigt framifrån sedt. Pannan var tämligen hög, bred öfverst, men afsmalnande nedåt mot tinningarne. Hårfästet sträckte sig som en tunga ner i dess midt, men vid sidorna var alldeles kalt. Man tyckte sig nästan se märken efter händerna, som stöttat hufvudet under träget, ansträngande arbete vid boken. Från ett fattigt hem hade han kommit ut i världen. Hela hans barndom hade förflutit under torftiga omständigheter. Han hade varit ringaktad och förbisedd; och detta hade tryckt sin prägel på hela hans personlighet. Han hade blifvit till ytterlighet misstänksam och trodde sig spåra ringaktning öfver allt. Ett högt, otvunget skratt i hans närvaro var nog för att drifva förtrytelsens och skammens rodnad i flammor öfver hans kinder, och det fans högst få människor, som han icke misstänkte för att vilja se honom öfver axeln. Därför var han i sitt sätt frånstötande bitter och inbunden. För öfrigt var han en af dessa gränsmänniskor, som äro så vanliga i brytningstider — som känna och nära nog omedvetet gilla det nya, men dock hänga allt för mycket fast i det gamla för att kunna göra sig fria. Han tycktes vara sammansatt af två naturer: en uppammad vid bibeln och katekesen, som trodde allt hvad han borde tro på; en annan, som studerat La Mettrie, Mill och Spencer, men hvars omdömen alltid negligerades och undertrycktes. Ty herr Blomgren skulle bli prest. Det var hans lifs mål, hans egen och hans moders varmaste förhoppning. Därför måste han tro. Och ändå var han icke en af dessa allt för vanliga naturer, som taga saken lätt. Ursprungligen en allvarligt sökande ande, hade han genom år af tvifvel, brännande strid, försakelser och asketism framgått som troende, med alla tvifvel undertryckta. Småningom, sakta och omärkligt, hade han glidit in under dogmkristendomens flor, som förslöat hans själsblick. Det var lugnt, vederkvickande lugnt; och han var så trött af att tvifla och strida.