Om boskilnaden har man, från samma sida, påvisat: att den alltid – äfven förenklad – skall innebära så stora obehag och svårigheter, att den tillgripes för sent (i fall ej makarne äro medbrottslingar i att bedraga fordringsägarne) samt att hustrun vid boskilnad måste mot mannen anföra en bevisning, för hvilken bevismedlen ligga i den förvaltande mannens hand. Att nu boskilnad sällan förekommer bevisar ej, som man stundom får höra, att hustrun hällre delar mannens ruin än skiljer på mitt och ditt. Det visar blott att frågan om mitt och ditt inför en gemensam ruin är betydelselös, och att boskilnad då blir ett obehag utan resultat, som man därför undviker. Men äfven under antagande att fördomen mot boskilnad, och förord blefve besegrad, och att dässa åtgärder omdanades till fullt värksamma medel för det syfte man med dem ville vinna, så förblifva de i alla fall halfåtgärder, hvilka hvarken kunna godkännas ur den gamla eller nya rättsåskådningens synpunkt. De bryta nämligen gemensamhetens och målsmanskapets idé, utan att ge uttryck åt själfbestämningens och själfansvarighetens, som äro den nya principens grundtankar. De riksdags motioner, utom L. J. Hiertas, hvilka sedan 1862 framkommit 2, hafva växlat mällan de båda ofvan antydda öfvertygelserna, och således dels yrkat förbättringar i förordningarne om förord och boskilnad, dels säregendom och upphäfvande af målsmanskapet. Hvad vi i Sverge tillsvidare vunnit är 1874 års lag genom hvilken: 1) förordet kan utsträckas till förvaltnings rätten; 2) hustrun råder öfver sin arbetsförtjänst 3) och öfver hvad som skänkes henne med förbehåll att det skall tillhöra henne enskildt.