Redan förut berusad av Snillets ord om världsbesegrare och undantagsmänniskor, gungades Tage allt längre ut i en rymd av väntande möjligheter. Den taktfasta musiken var segermarsch. Hans egna rytmiska steg bestämde världens pulsslag. En lång blekröd serpentin virvlade genom luften och snärjde in honom i sina ringlar, men utan att bekymra sig om snaran fortsatte han sin väg, och när den sköra pappersremsan slets av, utan att han ens kände det, och blev hängande som en dekoration över bröstet, andades han djupt och befriat och tog ut stegen djärvare än förut med ett leende som när en ung gud spränger sina bojor. SAKRAMENT Om dagen är staden ett landskap som alla andra, med branta massiv fulla av fönster, med de gyllene dagrar som framkallas i rökig atmosfär och med en icke odelat behaglig lukt av förbrukad bensin. Men om kvällen! En duggande höstkväll ... De skarpt avgränsade ljuskällorna återkastas av den våta asfalten som drömlikt utflytande och konturlösa glitterytor – stillastående ljuspölar, som drupit ner från ljusreklamerna och flutit ut från lyktorna över trottoaren och ända ut i det fuktigt speglande mörkret i körbanan, och rörliga bäckar och rännilar, sipprande och forsande framför spårvagnarnas tungrodda gondoler, bussarnas smidiga jättekroppar med blå ädelsten i pannan och bilarnas vidöppna rovdjursögon på jakt. Och allt detta har en dimension utöver dagens, ljusflödena sänker sig som okroppsliga kroppar ner i en på samma gång svart och genomskinlig värld under våra fötter, så att man undrar, om kanske dagens företeelser bara är den förgängliga ovanjordiska delen av hemlighetsfulla växter med rötter som slingrar sig om varandra djupt nere i det svåråtkomliga.