”Tyvärr – men jag vet lika väl att många, som ha tio gånger dina resurser, icke kläda sig en fjerdedel så bra som du. Du har den bästa smak ... ack, ja, du har allting du: helsa” – den unga frun suckade – ”skönhet” ... åter en suck ... ”och allas dyrkan; till och med ... ja, till och med min man har ögon för dig” ... här blef sucken så djup, att kammarduks-remsan, hvars ena ända blifvit kastad öfver halsen, höjdes liksom på en förrädisk våg. ”Kära Majken, jag tycker ofta att du har ett narraktigt tal för dig. Har jag väl nånsin uppmuntrat någon?” ”Bevars, ingen ... Men var nu ej längre så förbehållsam, snälla Margreta, utan låt mig veta om ej någon särskilt – du vet hvad det ordet betyder – i går afton gaf akt på dig?” ”Sådana frågor, Majken, äro mig alls icke i sinnet. Hvarföre vill du ständigt forska efter det, som jag icke skyndar att hvarken söka, eller hitta, och hvarföre skulle just någon i går ...” ”Ja, den frågan anstår dig, Margreta, då just Falken, min egen man, påstod att du skulle bli den vackraste i hela ringen ... Nånå, jag har väl dansat ut jag – sjuklig och ledsam, är jag aldrig ny ... Men lika godt om mig! Dig älskar jag så innerligt, Margreta, att du väl bör löna mig med något litet förtroende.” ”Nå, om jag skall tillstå sanningen ...” ”Ack, herre gud, så roligt ... Det var något ändå – skynda dig att tala och lägg bort de der blygsamma afbrotten. Du vet att jag, som varit gift år och dag, begriper en hel hop.” ”Det må du göra, men om jag icke vill begripa, så är väl derom ingenting att säga. Jag tycker icke om att man betraktar mig liksom jag vore en tafla eller en bild.” ”Och hvem kunde betrakta dig så? Tyvärr rodnar du icke – då är det ingenting bevändt. Men säg mig ändå hvem som hade den djerfheten att misshaga stolta mamsell Margreta?”