Skolmästarn stod och stirrade på de församlade, som om han såge något ohyggligt. Ty ända hittills hade han sett barnet i hvarje människas ansikte. Men nu försvunno alla de runda, finhyllta barnakinderna och de ljusa barnalockarna och de fromma barnaögonen. Och skolmästarn såg bara en samling vuxna med sträfva, allvarsamma ansikten, och han kände, att öfver dessa hade han ingen makt. Han visste knappt en gång hur han skulle tala till dem. Bråket fortgick och brusade allt kraftigare. Skolmästarn teg stilla och lät det rasa. Kolås Gunnar och Ljung Björn och Krister Larsson gingo i spetsen för anfallet. Hök Matts, som varit vållande till all oredan, steg upp gång på gång och bad dem tiga, men ingen hörde på honom. Skolmästarn sänkte åter blicken till kyrkoherden. Där satt han lika stilla med samma glans i ögonen och såg på honom. Han tänker nog på den kvällen för fyra år sedan, då jag sade honom, att jag ville bygga missionshuset, tänkte skolmästarn. Ja, han hade rätt, han, tänkte Storm vidare, nu är det här, irrlära och uppror och söndring, och det hade törhända alls ej kommit, om jag ej hade envisats att bygga mitt Sion. I samma ögonblick skolmästarn fått detta klart för sig, lyfte han hufvudet och rätade ryggen. Ur fickan tog han upp en liten nyckel af blankt stål, med hvilken han brukade öppna och stänga missionssalen. Han vände nyckeln mot ljuset, så att den blixtrade och syntes öfver hela rummet. »Nu lägger jag ned denna nyckel här på bordet,» sade han, »och jag tar den aldrig mer åter. Ty jag ser, att allt, hvad jag med den har velat stänga ute, det har jag i stället släppt in.» Därmed lade skolmästarn ned nyckeln, tog sin hatt och gick rätt fram till kyrkoherden. »Jag får tacka kyrkoherden så mycket, som kom och hörde på mig i kväll,» sade han. »Ty hade det ej blifvit i kväll, hade det aldrig blifvit.» Den vilda jakten. Det fanns många, som menade, att Eljas Elof Ersson ej borde hafva funnit ro i sin graf, så illa hade han handlat mot Karin Ingmarsdotter och mot unge Ingmar Ingmarsson.