Du söka må en annan och efvigt glömma mig. För här en vän jag valt mig, för tiden var för lång Därför farväl Alfhilda, farväl för sista gång. # Alfhilda fick snart brefvet, hon grät, hon skref alltså: Min vän, är det din mening, hur skall det med mig gå? Hur kan du så förglömma den tro du svurit har? Nej, det får aldrig hända, den sorg för bitter är. # Jag läste då upp brefvet för alla på kasern Korpraler, artillerister som voro landets värn. Jag spe och skratt blott hörde, själf var jag full af harm Jag gjorde spe af brefvet och af Alfhilda och däri var. # Men en kamrat som sade, som vid min sida stod: Det har din sorgsna skrifvit, visst med sitt eget blod. Och du gör synd mot henne, som trofast var mot dig. Då kom en tår i ögat på honom som på mig. # Jag satte mig då ner att skrifva, ett bref densamma dag Jag sände det till henne, som hon mig bjudit har. Mitt hårda hjärta banka, då jag skref dessa ord: Du får mig efvigt glömma, på denna världens jord. # Det hände sig en morgon, när reveljen den gick Då kom ett bref från hemmet: Alfhilda din är död. Och du är största skulden, att hon gick ur lifvet hän