De stiga ned i dalen igen, hoppa öfver den lilla bäcken, som silar fram genom det kantande alsnåret, de stiga med långa, knäböjande, svängande steg öfver den gula mossan och vindfällena på andra sidan, och så sticka stenarne fram allt större kanter och sluttningen blir brantare, tills det är att klättra igen i gråberget. Och då var det med ens som om tungans band lossnat. Midt på vägen möter hon Jöns Hinriks hvita killing. Karl Olssen tänkte gå henne förbi utan att svara något, hon var den ledaste käring han visste, han hade mer än en gång förut haft ondt af henne och hennes elaka prat, hon hade sprungit omkring och blåst på, där glöden velat slockna, och när de en gång gjorde det henne till trots, då hade hon gjort allt så surt i trappor och förstuga genom ogenhet och ilska som gammelstoschor bruka af hämnd för att de fått gå ogifta. Vännerna hånade så att blodet, som var nog så lättrörligt af spriten, steg inspektoren åt hufvudet och han förlorade besinningen. » Nå så kör till då, för fan », sa Baggböleinspektoren och slog sig ned vid spelbordet. Han pekade skrattande på Baggböleinspektoren. De sade, att de hade sett åskstrålen stå på ända öfver grankammen, och en stund efteråt steg det som ett hvitt måln upp mot den dimmigt ljusa solskyn. Ingen åtbörd af otålighet öfver den långa väntan, längre än vanligt. Han såg geten med det långa spetsskägget gå rundt tjuderpålen med det lurfviga, knutiga, grå repet. Han spelade ut spader ess. STOCKHOLM Då tog han ett språng, Karl Olssen, ty nu ville han mörda, och mellan hans sammanbitna tänder kom det doft och i förtviflan intill döden: Hufvudet var hvarken höjdt eller sänkt, blicken hvarken irrande eller fast, bara likgiltig, likgiltig för allt i världen. Men nu kan det fan ta ’ mej vara slut med det här skämtet! » ANNA (sakta): Ja!