I Sfax bredde muhammedanerna ut sina bönmattor alldeles vid trappans rand därpå började de gräva sig ned i lasten: Tunnare och tunnare blev den kompakta däckslastens gyllengula klosskub under deras händer, och med den gyllengula kuben försvann också trappan, ty de voro ett väsen, byggda ur varann. Så var alltså en sjötrappa ur världen liksom vattnet försvinner när det ångar. Den var så moderligt gjord. Vi gissade alltså på hur staden Brahestad i norra Finland kunde vara, och under tiden som vi gissade eldade vi och arbetade och närmade oss Brahestads hamn, lotsen kom ombord tidigt på morgonen en dag i oktober, lotsade oss i bottenhavsdiset in mellan några trasiga ruskprickar och grund, maskintelegrafen spelade pingeliping, ankaret skramlade till och gick i sjön. D å rusade vi upp ur eldrummen för att se??? Vår gissningshamns översvallande vita ansikte??? Kvinnorna på pirarna, kjolarnas flaggor??? Hamnfyrens kalkrappade kropp, vit i skymning. Dess agarodnande ansikte? Vi kommo upp på däck. D ä r låg Brahestads hamn: det var etthundrafemtiotvå plankstaplar och en granskog. En annan plankstapel kom seglande ut mot oss på en pråm, några vildögda halvlappar med skinnjackor och näbbskor stodo på toppen av denna planktårta. De omtalade hest att Brahestad låg en mil inåt land, genom en skog, en perkeles mörk skog. Vi gingo in i skansen för att röka och gissa något hur det kunde vara i Salvador, t y det v a r dit vi enligt order nu skulle flyta med vår plank. En liten hetögd spansk stad i baskiska provinsen, alldeles säkert en liten bra stad. Men gud hade beslutat att visa oss att det fanns annat än stora städer i världen. Det skulle vi också bli varse. Vi gissade på vita, vackra huskuber och ett apelsingrin från bergen. Vi svuro, vi skreko, vi eldade oss fram till Salvador: den låg i Sebastianbukten och bestod av en brygga vars pålar voro strukna med kolstybbstjära.