Men friherrinnan v. Duhring är sannolikt en engiftsnatur, ty om henne vet man ingenting annat, än att hon är något nyckfull men också mycket välgörande, hvarpå finnes bevis i fröken Blanka v. Duhrings vackra och älskvärda person. Det friherr-liga paret har haft ett barn, men det har dött, och då var friherrinnan genast benägen att såsom sitt eget barn upptaga en flicka, till hvilken hennes man är far, men till hvilken han, och naturligtvis ännu mindre friherrinnan, icke står i någon förplig-telse, ty baron hade gift bort flickans mor med » någon handt-verkare » och gifvit honom pengar för att han skulle göra barons f. d. älskarinna till sin hustru. All rättfärdighet var således uppfyld. Lilla Blanka adopterades af sin egen far och sedan hon varit försummad och vårdslösad under hela sin barndom, fick hon i friherrinnan den ömmaste mor. Friherrinnan v. Diihring är en något själfvisk, men visst icke elak människa. Hon tror sig älska sin mans barn alldeles ofantligt, förklarar sig anse adoptivdottern såsom egen dotter och är på fullt allvar rörd öfver sitt eget ädelmodiga handlingssätt samt hoppas, att Blanka, som nu är fullväxt och redan gjort lycka i » societeten », skall belöna henne för alla stora uppoffringar, hvilka i själfva verket dock ej äro andra än inbillade. Utom detta stora prof på välgörenhet, visar friherrinnan många andra. Hon deltager i alla basarer, men har lärt Blanka att icke » gå själf omkring i husen » och öfva barmhertighet Man kan ju skicka sin hushållsmamsell. Mellan herrskapet v. Diihrings och fattigt folk ligger konvenansens stora svalg. Genom den uppfostran hon efter sitt tolfte år fått i baron v. Diihrings hus har Blanka förvandlats från en stackars slinkunge till en fin och förnäm dam, hvilken redan afskyr » pöbeln » och ej vill påminnas om det fattiga hem, i hvilket hon tillbragt sina barnaår. Hon tål aldrig, att man med ett ord ' vidrör detförflutna.