(Berta springer ut och öppnar; fru Bark lyssnar förskrämd) Berta (höres utanför). Åh, Wilhelm, är det du? Du skrämde oss vackert. (Tittar i dörren.) Mamma lilla, det är Wilhelm. Fru Bark. Wilhelm! så sent! Hvad står på? – Lissi? – barnen? – (Springer andlös emot Wilhelm, som kommer in i frack och hvit halsduk, elegant, med knäppta handskar.) Säg det strax! Hvad är det? Barnen? Wilhelm. Kors bevars – hade jag anat att jag skulle skrämma er så, skulle jag väl inte kommit. Jag kommer från en middag, som ni ser – och då jag gick förbi här och såg att det lyste i förmaket, fick jag lust att titta upp. Man vet aldrig riktigt, hvad man skall taga sig till så här efter en glad dag. Man är för lifvad att gå i säng – och ändå är man litet olustig. (Gäspar.) Det är så bekvämt här i huset, att bakporten alltid är öppen. Man kan märka att det är svärfar, som är vice-värd. (Går af och an i rummet, tar ljuset och speglar sig, hvisslar, sätter sig, springer upp igen.) Jag skall hälsa från Lissi. Jag hade bref i går. Fru Bark. Såå! Då vet du kanske – –? (Berta häjdar henne med en blick.) Wilhelm. Hvad för något? Fru Bark. Nej – ingenting – jag menar – att hon mår bra. Wilhelm. Ja, gubevars! Hon tycks inte lida af någon annan åkomma än svartsjuka. Men den är hon fasligt illa anfäktad af. Hennes bref börja verkligen bli ledsamma. Bara jeremiader ständigt. Hvarför skrifver du så sällan? hvarför kommer du aldrig hem? Har du glömt mig? o. s. v. Hon känner inte det glada Stockholmslifvet, hon. Här har man minsann annat att göra än sitta och skrifva långa, sentimentala bref till sin hustru. Berta. Men kunde inte Lissi komma och hälsa på dig här, när komitén räcker så länge? Wilhelm.