Hör nu på: Jag hade ungefär tio minuters väg hem. Då jag hade gått halfva vägen, märkte jag att jag var trött och en smula sömnig och gjorde ofrivilligt den reflexionen, att det förmodligen inte skulle gå bra att skrifva, om jag gick hem och satte mig vid skrifbordet sådan jag var. ”Här till höger ligger en liten treflig kaférestaurant,” sade jag till mig själf. ”Om jag går in där och dricker en stor kopp full med starkt te och sedan går hem och skrifver, kommer slutkapitlet i min roman att bli storartadt.” Jag gick alltså in. I kaféet satt svenska folket som vanligt och drack punsch. Ett enda litet bord var ledigt, och det stod midt i salen. Där slog jag mig ned. ”Får jag en kopp te,” sade jag till en af uppasserskorna. Det blef alldeles tyst i salen. Rundt omkring satt svenska folket med tjocka magar och rosiga kinder och drack punsch; och med regelbundna mellanrum stötte det glasen tillsamman och sade: nu tar vid en bottenfock! Men då jag begärde en kopp te, blef det alldeles tyst i rummet. ”En kopp te?” frågade uppasserskan med ett osäkert tonfall. ”Ja,” svarade jag, ”en kopp te!” ”Skall det bara vara te? Skall det inte vara smör och bröd? Och brännvin och öl? Och punsch?” ”Nej tack,” svarade jag vänligt. ”Jag vill bara ha en kopp te.” ”Det skall bli,” svarade uppasserskan. Man stirrade på mig från alla håll. På en hel minut var det ingen, som tog en bottenfock. Man talade om mig rundt omkring, och jag hörde en del af hvad som sades. ”Det är en tokig utlänning,” sade en. ”Fy fan, så mycket hyckleri och skoj det finns nu för tiden,” sade en annan. ”Han är full och vill bli nykter,” sade en tredje. ”Hur kan man vilja bli nykter, när man är full,” sade en fjärde. Uppasserskan kom med mitt te. Jag betalade strax och gaf henne en krona i drickspengar för att hon inte skulle tro, att jag drack te därför att jag icke hade råd att dricka punsch.