Utan tvivel blir denna lilla men grundliga och noggranna undersökning av avgörande betydelse för var och en, som i framtiden kommer att studera Söderbloms vetenskapliga gärning. Holmström har emellertid fört sitt arbete vidare. I en stor bok, » Uppenbarelsereligion och mystik. En undersökning av Nathan Söderbloms teologi » (Diakonistyrelsens förlag 1937) har han sökt göra en systematisk undersökning av vissa huvuddrag i den Söderblomska teologien. Nu kan det tyckas, som om detta måste vara ett nästan hopplöst företag. Om det är något, som utmärker ett geni av Söderbloms typ, måste det vara, att han själv inte arbetar systematiskt. Det var inte följdriktigheten i hans utveckling eller det logiska sammanhanget mellan hans teoretiska ståndpunkt och hans praktiska gärning, som var genialiskt hos honom. Han påtvingade ingen människa ett schema. Det kan då synas hårt, att han själv skall tvingas in i ett. Å andra sidan kan det naturligtvis sägas, att Söderbloms teologiska ståndpunkt givetvis måste kunna åskådliggöras systematiskt lika väl som varje annan teologs av någon betydenhet. Motsatsen skulle endast vara fallet, om hans insats varit obetydlig. Och detta lär ingen komma att påstå, allra minst Holmström, som visserligen företräder åtskilliga helt andra synpunkter än han, men som på ett många gånger entusiastiskt sätt söker göra honom full rättvisa. Det kan här inte vara fråga om att följa Holmström i detalj på lians inte alltid så lättillgängliga undersökningar. Blott de resultat, till vilka han kommit, kunna här antydas. I sitt berömda arbete » Uppenbarelsereligion » gjorde Söderblom, tillämpande och förande vidare vissa av hans lärofader Ritschls grundtankar, en åtskillnad mellan två slag av mystik, oändlighetsmystik och personlighetsmystik. Det förra är det » vanliga » slaget av mystik. Det senare är den religionsform, som finnes inom den bibliska uppenbarelsereligionen i dess renaste form. Denna distinktion blev ined rätta mycket uppmärksammad och kom att verka befruktande på en vidare diskussion om de olika religiösa formernas egenart. Men Söderblom själv stannade inte vid dessa bestämningar. Han tenderade till att kalla alla former för den, psykologiskt sett, subjektiva sidan av religionens väsen — nämligen människans inre religiösa liv — för mystik. Den består av » erfarenheter, som i sitt väsen undandraga sig analysen ».