Han är så lycklig, denne isländing, min gamle vän, så lycklig fjärran från post och telegraf och telefon, fjärran från världens äflan och brus, förtal och fåfänga, från de stora lysande städerna, borta från all afund, all kamp ’att komma sig upp’ – åh, hvad han är lycklig på sin ö, i sin jordstuga, invid sin jordkyrka! Och tro ej, att det är en okunnighetens, oerfarenhetens lycka. Nej, det är en medveten, stor, lefvande glädje öfver att lefva just här och just så. Han är en vidtberest man, denne isländing, min käre gamle vän; han är en lärd man. Han hade kunnat vinna höga platser och mycken ära, om han lyssnat till de röster, som bjödo honom stanna i Danmarks hufvudstad. Han har andats Italiens luft; han har skådat prakten i den stora Seinestaden. Men hör hvad han säger, lyssna till hans hjärtas röst: af alla världens länder är Island bäst. Ej för gods och guld, ej för ära och glans vill han lämna detta sitt land. Här vill han lefva, här vill han dö. Och stolt är han att vara isländing. Hvilket land har en historia som detta, en litteratur som detta? Hvilket land kan visa upp en Nial, en Gunnlög Ormtunga, en Gunnar från Lidarända? Ja, säg själf, du Gunnar! Eller en kvinna så hög som Nials maka, så skön som Helga hin fagra? Minnes du henne? Icke? Nå – blicka då endast på henne, som i afton bjuder dig den goda, kraftiga risgrynsvällingen! Högrest är hon, och prydlig är hennes dräkt, enkel och svart och slät och åtsittande, som den är. I rika mjuka flätor faller det ljusa håret ned under ’huan’, den lilla svarta runda ’toppmössan’, hvars svarta tofs hänger långt ned på ena axeln. Hennes blå ögon lysa klara, och hennes tänder skina hvita. Och hon ser på dig och ler och nickar mot den högreste isländingen och säger som han: ’Ja, af allt hvad Gud skapat på jorden är Island bäst.’