Under våra vandringar och irrfärder på jorden händer det så ofta att då vi åter möta en medvandrare, vi måste med en suck tänka på förr och nu. »Vi voro två vänner, vi ha blifvit två förbigående.» Huru godt att någon gång få tänka: – »Vi voro två förbigående, vi ha blifvit två vänner.» Efter denna skildring står Mellins skånska hem, det jag icke varit i tillfälle att kunna teckna, fullkomligt klart för oss liksom hans hela personlighet framstått i klart ljus. Utdraget kunde visserligen varit ännu mera hopdraget om meningen varit den att det skulle gälla såsom en blott och bar citation, rörande Mellin och hans hus. Men jag ansåg och skall alltid anse, att hvarhelst fråga uppstår om »svenskt författarlif» det är en oeftergiflig pligt att framhålla Fredrika Bremer utan allt slags afseende på nya moder inom litteraturen. Det är hon och hennes namn, som beredt oss, efterföljare, väg öfver Atlanten, och derför är jag ock öfvertygad att det skall vara välkommet att här nedanför läsa ett bland de allra sista bref hon skrifvit till mig, kort före sin död, det vill säga under sista månaden, då hon ännu var så lifligt upptagen af den vigtiga reformfråga, som då lefde i nästan hvarje svenskt samtal. Det var sedan under julen hon förkylde sig. Brefvet häntyder på hvad hon vill göra för nyåret och lyder: Årsta den 5:te dec. 1865.