Flög så långt sydvest sig sträcker Och till nordens sista gränser. Söker för sitt bo ett ställe, Plats, hvarest hon vistas kunde. Nu den gamle Wäinämöinen Höjde upp sitt knä ur hafvet, Att en hörik tufva vara, Stråbevuxen, vissnad torfve. Örnen ifrån Turja-landet Fann nu plats att bo sig bygga, Märkte tufvan uti hafvet, Uppå böljan blåa strimman. Flyger ömsom, ömsom stadnar, Sänker sig på knäets ända, Utaf höet bo sig fogar, Flätar af det torra gräset; Lägger så sex ägg i boet, Gyllne voro de sex äggen, Men ett sjunde var ett jern-ägg. Ligger sedan uppå äggen, Knäets ända örnen värmer. Deraf gamle Wäinämöinen Kände hetta uti knäet, Röjde att hans leder värmdes. Plötsligt rörde han på knäna, Skakade om sina leder, Äggen rullade i vattnet, Skramlade emot ett stengrund, Äggen splittrades i stycken, Örnen höjde sig i luften. Derpå gamle Wäinämöinen Några ord allenast sade: "Nedra delen utaf ägget Till den låga jord må varda, öfra delen utaf ägget Må till höga himlen bytas. Hvad som hvitt i ägget finnes, Må som sol på fästet lysa, Men det gula uti ägget Må som måne mörkret skingra. Äggets andra smärre stycken Bytas må till himlens stjernor." Andra Runan. Ändock nalkas onda dagar, Ofärd hotar Wäinämöinen. Som en stubbe utaf furu, Längsmed öar, dem han skapat, Holmar, hvilka sjelf han frambragt Ruskan är till men i vattnet, Fattig man för rik i vägen. Der nu gamle Wäinämöinen Sjelf till orda tog och sade: "Ve mig arme, olycksfulle, Af elände undertryckte! Hurudant är nu mitt läge, Hvart är jag, en hjelte, kommen? Att i år och dar kringdrifvas, Irra under öppna himlen, Kastas af och an af stormen, Hit och dit af böljor vrakas Uppå dessa vida vattnen, Uppå hafvets breda böljor.