Det är otroligt, hvad hon stridt och uträttat. Graden af kampens hänförelse, måttet af hennes uthållighet låta oss kanske bäst fatta djupet af hennes lidande, innan hon fick plats för sin personlighet och fann det fält, som hon skulle rödja med barmhärtighetssysterns mystiska kärlekskraft i sina svaga kvinnohänder. Men vi äga också direkta bekännelser från hennes ensamma och förtviflade ungdomsår. Det är framför allt den korta själfbiografien från 1831, ett af de mest gripande dokument om en själs hemliga plågor, som finns på svenska. När jag där och i Fredrika Bremers bref läser om, hur hon under det tomhetens, instängdhetens och de tyranniska formernas fängelselif, som hon måste föra ända till sitt trettionde år, bokstafligen förtärdes fysiskt och andligt af brist på luft, verklighet, tankar, arbete och mål, är det, som jag icke blott såge Fredrika Bremer allena gå på sina ensliga och förtviflade vandringar i skogarna kring Årsta, men skymtade täta led af svenska kvinnor med samma ängslade, sänkta ögon och läpparna hårdt slutna kring dagars och nätters ödsliga, frätande hemligheter. Det är alla de verkliga askungar utan tal, hvilkas fötter icke kunde klämmas in i koketteriets Cendrillonsskor och hvilka ingen kärleksfé någonsin skulle uppsöka i spiselvråarna och föra till bröllop. I dessa Fredrika Bremers bekännelser hör jag deras ångest, den hemska horror vacui, som hvilar öfver en tillvaro utan en lifsuppgifts sammanhang, och jag förstår den outtröttliga entusiasm för kvinnans frihet och tillträde till den allmänna lifskampen, som är cellkärnan i Fredrika Bremers författarskap. Bland många falskt klingande toner återkommer där ständigt och jämt den omisskänneliga brösttonen från betrycktas och förbiseddas länge hopsparade lidanden.