»Du vill, att jag ska lova att inte förfölja dig mer, inte sända fler olyckor över dig, så att du kan våga stanna hemma?» Hon höll händerna för ögonen och svarade ingenting, bara rörde litet på huvudet. Det var inte något tvivel om att han hade förstått henne rätt och att det var detta, som var hennes ärende till honom. »Hur ska jag nu kunna tala så, att du tror mig och aldrig mer blir rädd för mig?» sa han med en stark darrning på rösten. »Jag har redan sagt dig, att jag har känt rädsla och skräck för dig, jag med, hela sommarn», fortfor han. »Jag skulle ha blivit glad, om jag hade fått höra, att du hade flyttat över på andra sidan bergen. För hade du kommit så långt bort, då skulle min längtan inte ha blivit så svår. Det är värre, du, att veta, att den, som man tycker om, finns på nära håll utan några fjäll, som skiljer. »Nu kanske du förstår, att du inte behöver vara rädd för mig?» lade han till med ett litet skratt, som ljöd bra sorgligt och modlöst. Han var otålmodig efter att hon skulle säga något, men hon satt stilla. Han visste inte om hon hörde och förstod. »Du har varit sådan i kväll, att jag har kunnat säga dig detta», fortfor han. »Jag tror inte, att du kommer att göra narr av mig.» Hon lyfte på huvudet äntligen. Det låg tårar och skimrade i ögonvrårna. »Jag är väl från vettet», sa hon, »men tänk, att jag tycker, att det var värt att gå igenom allt det, som jag har fått lida i sommar, bara för att få höra dessa orden sägas till mig.» Han visste inte om han skulle våga tro, att han hade hört rätt. »Jag vill, att du ska stanna där du nu är!» utbrast han. »Aldrig gå ifrån mig! Det bannet ville jag lägga på dig.» Han gick närmare henne, och hon vek inte undan. Men just som han hade dragit till sig hennes ena hand, hördes ett starkt fräsande och frustande från spisen. Det var korngrynsgröten, som höll på att koka över.