Sålunda utstyrd — det är kallt att ligga i skjutkoja om våren — stiger jag uf på det något strama Råsundas hufvudgata och äntrar första spårvagn till Sundbyberg för att taga tåget vidare. I Sundbyberg får jag gå rätt länge på stationen och vänta tåget från Stockholm, ty jag har i ifvern kommit ut för tidigt. Det är tio grader kallt och en tät imma ligger öfver den sänka trakten. Men bakom köldrökens töcken står ett stort knippe solstrålar likt en glad teatertrupp, som väntar att ridån skall gå upp. En polisman, som patrullerar på perrongen, beraktar mig misstänksamt, det är i Valentes och Jaconellis dagar. Troligen ser jag minWahl som Valentin Le Barroyer i " Äfventyret " på teatern. Ateljé Jæger foto. 6ff dre förlroendeingifvande ut, jag är ju i själfva verket ute på mördarstråt, och sedan en stund har jag fått klart för mig, att min lilafärgade kragskyddare som inslag i denna improviserade jägarkostym mycket starkt måste på- minna om luffare. Ulan att ha blivit anhållen får jag emellertid stiga på tåget, som ändfligen glider in, och om några minuter är jag framme i Spånga. Ufägaren möter vid stationen, och vi afmarschera genast för att intaga en välbehöflig frukost, som det heter i jaklskildringarna. Köldrökens ridå har nu gått i vädret, och solens Irupper spela på den hvita scenen, ett vidsträckt vågigt släftlandskap med svarta skogsbryn i fjärran. Äfventyret har börjat. Bara min värd, ufägaren, är för öfrigi ett äfventyr. En liten, senig man med pepparkaksbrun hy, kolsvart hår och skägg och orientaliska pupiller bakom glasögonen. Fadern var svensk sjökapten, själf är han född på oceanen under ekvatorn. Friluftsoron i blodet, irriterad af den eviga siffergranskningen i ämbetsverket, flyttade från staden och satte sig fast på en liten torfva i Spångabackarna. Jagar räf på lediga dagar, skjuter en hare då och då, kryper in i gryt för att ta ut en motspänstig gräfling.