Jungfru Sara, en välmående matrona, med bredt hvitt förkläde och hvit duk på hufvudet, visade sig nu på gården och sprang, med en vighet och snabbhet, som skulle förefallit otrolig hos en person med hennes ålder och välmåga, fram till vagnen. En smärt högväxt flicka, hvars ansigte nästan alldeles doldes af en tät, grön resslöja, hoppade ut ur vagnen och mottogs af jungfru Sara i ett det aldra hjertligaste famntag. “Ack, käraste lilla fröken Blända, jag kan ej säga hur glad jag är att se henne!“ Den unga fröken mottog med temlig köld den välmenande välkomsthelsningen; hon befallde körsvennen att bära in sina saker och bad jungfru Sara att blifva visad till sitt rum, hvarefter hon gick upp för de breda stentrapporna och lät den bruna sidenklädningen släpa en half aln efter sig. “Hvar är min far?“ frågade fröken Blända, då hon i sitt rum aflagt sin reskappa och sin hatt och framför spegeln ordnade de rika guldgula hårflätorna. “Blif ej ledsen, fröken lilla, biskopen har rest bort och väntas först åter om ett par dagar.“ “Hvarför skulle jag blifva ledsen? Om jag får råka honom ett par dagar förr eller sednare betyder ju ej så mycket.“ “Åh nej icke just för den skull, men jag tänkte det skulle vara sårande för en dotter att fadren ej är henne till mötes då hon första gången kommer till hans hem.“ “Icke sårande för mig, kära Sara. Jag har inga anspråk på uppmärksamhet, hvarken af min far eller någon annan menniska.“ “Det är snällt af fröken att säga så. Ej mången dotter skulle taga saken på det viset. Men så skulle ej heller mången fader göra så, som biskopen. Han är litet underlig, han, som fröken väl vet.“ “I hvad afseende är han underlig?“ “Åh, litet egen är han allt, det har nog fröken sjelf märkt.“ “Jag har ju aldrig sett min far.“ “Har fröken inte sett sin far.“