Melin märkte, att han gjort en dumhet, och han såg omedvetet ner på duken, medan han långsamt plockade sönder sitt bröd och bit för bit åt upp det. En outsägligt bitter känsla af personlig underlägsenhet öfverföll honom. Han tyckte, att han satt här som en tiggare, ensam, bland dessa mätta och belåtna människor, som icke kunde undgå att genomskåda honom, förstå hans fattigdom, hans olyckor, hans öfvergifvenhet. Han kände omkring sig som en atmosfer af medlidande, och han trodde, att den franske artisten hade blifvit förolämpad af hans högljudda röst, aldeles som om den varit riktad mot honom. Ett ögonblick tänkte han, att det skulle vara en lättnad, om den lilla mörka mannen, som nu satt lugn med en cigarett mellan läpparna och lät den lätta röken i små, runda ringar stiga mot taket, om han ville resa sig upp och gå fram till bordet, där han, Melin, satt och affordra honom en förklaring öfver, hvad han hade menat med sin häftiga röst. Då skulle han själf också stiga upp och i stället för svar slå den lille fransmannen en örfil. Följden skulle bli en duell, och han skulle kanske bli skjuten och buren till lazarettet, där han åtminstone skulle få mat. Han väcktes ur sina fantasier, vid att biffsteken sköts framför honom på bordet, och värden stod där, frågande, om han önskade hvitt eller rödt vin. Han svarade på höft rödt, men han tyckte på nytt, att han hade sett som en skymt af nedlåtande välvilja i mannens sätt. Detta opåkallade medlidande, som han misstänkte, tryckte honom på nytt, och han grep ofrivilligt med handen i fickan. Han fick lust att ta fram sin franc, lägga den på bordet bredvid sig och leka med den för att det skulle synas, att han hade pängar, och han själf därigenom få ett skydd mot den främmande inblandning, hvilken han kände så häftigt, som om någon bjudit honom en almosa.