Hon gick fram till fönstret, som Adèle nyss i hat slängt upp. Och nu öppnade Petra det igen. Trädens mörka lövmassor flöto samman i skymningen. Det steg upp en doft från trädgården. Dagen andades ut. Snart skulle den dunig och varm med alla sina blommor och sitt av kvällsdaggen fuktigt friska gräs sjunka in i nattens mörker och kyla. Petra stödde handen mot fönsterposten. Hon brann av längtan efter att få ila ut i trädgården, att bli ett med de djupa skuggorna under de gamla träden och själv glida in i en natt och en glömska som skulle vara evigt. Uppträdet nyss föreföll henne nu, när det var över, vidrigare än när Adèles hesa röst ännu yrde omkring henne. Det var som om Adèle dragit av henne kläderna och hon nu stode här naken. Men Tord kom henne till hjälp. Plötsligt kände hon hans händer på sina axlar. Varsamt vred han henne runt så att han kunde se in i hennes ansikte. — Du skall inte vara så förtvivlad, Petra, sade han milt. Du är ändå densamma för mig — för alla. Jag skall inte glömma dig. Om jag ägt dig, hade kanske tillfredsställelsen fått mig att glömma. Du säger att du inte kan finna dig själv igen. Är du då så säker på det? Du skulle aldrig gett dig av ifrån Eka. En gång kommer du tillbaka hit, och det här gamla huset och trädgården vänta på dig. De kanske skola skänka dig åter, vad du nu tycker dig ha mistat. Jag är bara en enkel människa, och jag kan inte riktigt uttrycka vad jag menar. Men det är något särskilt med en gård på landet. Jag vet det, för jag har alltid levat där. Jag skulle också förlora mig i staden. Husen där inne ha inte något medlidande med oss. De äro av sten — okänsliga. Men när jag går här i parken, böja sig trädens grenar mot mig. De äro fulla av sav. De leva. Jag känner det så. Ser man på dem genom en dimma av tårar, som du nu, Petra, så gråta de också. Det lenar. Man blir inte så ensam då. Petra såg på honom tveksamt. Hon tog hans händer från sina axlar och betraktade dem tankfullt: fasta arbetshänder, vackra och goda. — Adjö, Tord, sade hon. I morgon far jag.