Men där inne var det svalt, skuggigt o c h skönt, bänkar af själfvuxen al och den alra härligaste utsigt genom dörröppningen mellan granarne och albuskarne vid stranden långt ut öfver sjön, som låg glitterblank i aftonsolen. När de hade undersökt alla de gamla välkända ställena där inne i skumrasket, skräfvan, som tjänat till skafferi, det lilla » krypinet » vid bakväggen, som varit kök, och den sluttande stenhällen på golfvet, där de brukat bädda syskonsäng af Jöf o c h mossa, o c h voro riktigt ordentligt uthvilade, gingo de åter fram i solskenet därutanför. Strax bortom grottan stod klätterbjorken alldeles invid sjöstranden. Det var ett gammalt hederligt träd, ett sådant där, som tyckts i all sin tid ha bemödat sig att växa riktigt bekvämt för barnungar att klättra i, med glest, stadigt, långsluttande grenverk, en massa bekväma klykor till sittplatser o c h mycket skuggande löf i toppen. Efter den korta stammen voro klotsar fastspikade som trappsteg. De stannade i skuggan där under, tego båda med ens, liksom väntade hvar och en, att den andra skulle säga något, o c h stodo så en stund helt lysta bredvid hvarandra i det nedtrampade gröngräset. Sonja kastade litet emellan långa blickar upp åt trädet och såg ut, som o m hon hade något mycket viktigt på hjärtat, men som var svårt att komma fram med. » Hvad tänker du på, Sonja? » frågade slutligen Kurt. » Jo, ser du, Kurt », hon stammade en smula och rodnade aldrig så litet, när hon mötte hans frågande blick, » det är för märkvärdigt, men — men — jag skulle så rysligt gärna vilja klättra upp i trädet, bara en liten, liten bit, ser du. Jag vet nog, att det är alldeles fasligt illa tänkt, nu när jag är stora damen, som både pappa och du och alla säga, men jag kan omöjligt rå för det. Jag känner en så oemotståndlig lust. Ack, hvad det skulle vara roligt! » Kurt skrattade högt. » Ja, hvarför skulle du egentligen inte kunna göra det? » sade han.