Jag har sett och hört för myc­ ket ur den stora världen i mina da­ gar, att tillåta mig något så opas­ sande som att besluta ett giftermål på tu man hand med en främmande karl. Och därvid pöste hon ut som hon haft krinolin och kisade med sina kopparknappsögon som om hon sut­ tit på k. teatern och kritiserat toa­ letter. Den beskedlige herr Kastrull låg orörlig och ömklig kvar i sin ställ­ ning, som om han redan gjort haveri på lyckans hav. — Ja, som sagt, fortfor kaffepan­ nan, jag har mina anor och de äro odödliga. Det är en ren slump att jag nu står här. Förr var jag med på fester, minst tre om dagen, och betraktades som hela sällskapets hedersgäst. Ah, vilka bord! Blom­ mor och vetebullar och rosigt pors­ lin och krokaner och tårtor — och själv presiderade jag mitt på bordet på ett grannt fat med blåklint i bot­ ten och en krans av guld omkring kanten. — - Var det riktigt guld, tro? vå­ gade kopparkastrullen undra i all underdånighet. — Lika mycket som ni är kop­ par, sade kaffepannan resolut. Hon var själv så där tämligen äkta, men kastrullen var mins 10 år yngre, och nu gick det ett stygn igenom hans blyhjärta. Men han log dock smick­ rad med sitt flata gap, ty även en kastrull tycker om att bli ansedd bättre än han är. — Och det umgicks så mycket fint folk i det huset, upptog pannan sin berättelse. Hela stan kände de, ända ifrån landshövdingen. Alla grevar och baroner och friherrar och majorer. T. o. m. kungen talade de om och prinsar och prinsessor och amiraler och överstelöjtnanter. Man kände sig riktigt upplyftad av deras konversation — nästan allierad med det kungliga huset och dess anför­ vanter. Hå, hå, ja, ja! På den ti­ den visste man åtminstone någonting om yttervärlden! Visserligen var mycket föga smickrande, men just därför så mycket intressantare. Ja, om jag ville berätta bara — det skulle bli historier det! Men det tjä­ nar ju ingenting till. Ni förstår än­ dock inte att uppskatta mina les-ondits. — Vad är det för något?