Här möttes de av representanter från Lu, som satte dem på tåg och körde ned dem till Nanking, för att de där skulle deltaga i hans krig mot Chi i Shanghai, och så voro de åter i striden. Det var för övrigt tämligen onödigt, ty Lus armé var tillräckligt stark ändå. Den armékår, som han fått låna av Chang Tso-lin, innehöll nämligen ett regemente vita trupper, f. d. » vita » ryssar, ehuru numera kinesiska undersåtar. För ryktet om eller eventuellt åsynen av dessa skräckinjagande motståndare smälte Chis trupper som smör i solsken, och den 28 januari flydde Chi själv till Japan. Dagen därpå anlände Lus förtrupp till Shanghai. Den bestod av ett pansartåg med ej fullt hundra ryssar, vilket körde in på Shanghais järnvägsstation utan att möta något som helst motstånd (järnvägslinjerna beröra icke settlementen). Lus trupper besatte arsenalen, Sun drog sig tillbaka till Hanchow, där han lämnades i fred. Maktombytet var fullbordat. Lu var guvernör i Nanking, hans motståndare Chi hade (liksom han själv tre månader förut) flytt till Japan, och i Hanchow satt Sun, som genom sitt förräderi i oktober åstadkommit Lus fall. Men Shanghai, den värdefullaste trofén, tillhör numera Nanking och därmed Lu. Så långt de politiska förvecklingarna i norra och mellersta Kina. Södra Kina deltog praktiskt taget ej i de stora striderna norrut. Det hade sina vanliga lokala strider generaler emellan och därutöver den konstanta striden mellan d: r Sun Yat-sen i Kanton och general CHEN CHUNG MING, som försökte fördriva338 F. HANSEN honom därifrån. Det kom dock, som ofta fallet är i Kina, ej till något avgörande mellan Sun och Chen, men Chen synes genom de ständiga striderna så utblottat de provinser, som utgöra hans bas, att han på grund av brist på tillgångar sjunkit ner till en tämligen obetydlig pjäs i spelet runt Kanton. Långt intressantare ha förvecklingarna i själva Kanton varit. Kanton behärskades vid årets början av d: r Sun Yat-sen.