PRINSEN. I sanning, ja! Men gif mig henne då! Om hon är bitter som aloe, jag tager sked på sked, är skarp som malört, jag tar hela glaset, men nej, så är hon ej, den ljufva! HASSAN. Nej, Casems dotter är ej ljuf, jo, mot sin far och tjänarne, mot alla, med undantag af unga män. Hon lofvat sig att aldrig giftas! PRINSEN. Hvad sällsam nyck, där finns ett skäl... HASSAN. Det är en lång historia, handlar om en dröm; kom hem en natt till mig så skall jag reda härfvan... Men vill ni henne se i denna kväll, så gå till flodens strand till pilarna, där vandrar hon med amman nu för att beskåda månens gång på vattnet! PRINSEN. Tack, Hassan! Ner vid Tigris' strand, alltså! Då går jag strax, nej flyger, den som går orätt väg, han smyger. Men kärleken går lätt, att målet nå; och ingen makt på den kan rå, fastän de svaga alla slå, emot en värld de fasta stå och dock de äro endast två! (Går.) HASSAN. Nu fick jag den för mina synder! och jag förena skall de unga tu; som själf fått gå allena hela lifvet min tunga stig på kippad sko, när åt de andra jag gjort nya! * GATPOJKAR (in i fonden; sparka till Casems tofflor och skrika). Casems tofflor! Cas! Cas! Cas! SOLIMAN (hyttar åt dem, men kan ej lämna sin plats). Hvad gör ni, pojkar!