Männerna utträdde åter ur sanktuariet. En af dem bar i handen en mängd af blad, på hvilka forntida orakelspråk, gifna af den Delfiska Apollon, blifvit upptecknade. De hade blifvit förvarade med samma omsorg som de sibyllinska utsagorna. Men lika som för dessa och för heliga böcker i allmänhet, föredrog man framför rulleeller kodexformen att samla dem i ett skick, som skulle påminna om deras tillkomst och oberoende af hvarandra, kanske äfven om de mythiska sibyllornas sed att skrifva sina spådomar på löf, dem de enligt skaldernas beskrifning kastade i floden eller spridde för vinden. När gruppen åter stod under lampan, hvars sken var stadigare än det flämtande blossets, aftogo på befallning tvenne af männerna de hjelmar, de buru under kapuschongen och framräckte dem att fyllas med de ur sanktuariet röfvade papperen. – Begripen J mig nu? sade den gulbleke med ett ihåligt skratt. – Vi skola fuska i kläromantien. Du, Eusebius, drager ur Marcelli hjelm för Julianus ... – Anathema öfver hans namn! mumlades i korus. – Och jag drager ur Osii för mig sjelf. Apollon, hvarhelst du är, i Olympen eller helvetet, så manar jag dig nu att styra våra händer till det rätta! Har du någonsin uppenbarat hvad tiden bar i sitt sköte, så gör det nu! Den gulblekes ton förrådde i detta ögonblick allt annat än skämt. Han mumlade mellan tänderna en besvärjelseformel, stack derefter handen i Osii hjelm och framdrog en pergamentlapp. Eusebius gjorde detsamma ur Marcelli och räckte det på slump fångade papperet åt sin herre. Den gulbleke genomögnade först det för Julianus af lottningen bestämda orakelspråket, och dragen i hans dystra ansigte tycktes stelna – derefter det för som skulle gälla för honom sjelf. Hans omgifning betraktade honom med yttersta oro. Det dröjde några ögonblick, innan han öppnade sin mun och sade med matt röst: – Eusebius, din arm!