Hall hade den förnimmelsen, att Greta icke var riktigt mottaglig för Stucks konst. - Så, då var det troligen i förrgår. Tomas sprang uppför trapporna och ringde på. Visserligen var det litet opassande, men det gjorde ju ingenting, när ingen kunde få veta det, och dessutom måste man någon gång vara modig och trotsa fördomarna. Skulle han stå i bod eller skulle han komma på kontor? - Så, jaså ... Hm. Med vad rätt ligger han där i lugn och ro och hånskrattar åt den släkt, som nu leker i solen? Hon var borta, och Hall stod ensam i rummet. Han visste med sig själv, att han oftare tänkte på Ellen än på henne. Utom svärfadern, som var änkling, voro Webers och Arvidsons hennes närmaste och nära nog hennes enda umgänge; hon var en gammal ungdomsväninna till fru Weber. Och han gick. Det var alltid jag, som började med det, ty jag var alltid orolig, när jag var ensam, ja alltid, om jag också var glad och obekymrad, när vi voro tillsammans. Det skulle man göra, och det kunde man aldrig tänka på att göra. Det var från tegelhandlaren. Kanske redan i dag. Två stiliserade fantasifåglar i ett dörrornament av blått och guld betraktade honom stelt och oavvänt med sina tomma cirkelögon. - Säg, Tomas-Johannes Hall, är det en bra människa? De hälsade en smula förläget. Och han skyndade vidare genom snöyran med blicken fästad på en ljusfläck vid gatans ändpunkt, där en lyktas sken dåsade rött mot ett rött plank. Då han kom förbi Grand Hotel, gick han in på Oriental för att dricka en vermouth. Hon var icke synnerligt väl klädd. Med ens upptäckte Tomas, att Ellen icke hade något klänningsliv på sig; hon stod i korsetten med nakna armar. I kväll alltså skulle hon resa. Möt mig i morgon på Döbelnsgatan klockan halv sex. De åto bakelser och drucko vin och satte sig i soffan för att läsa i " Nio små negrers underbara äventyr ". Staden låg i sommardvala, domnad av hettan under en egyptisk himmel. Tomas var på väg nedåt järnvägen; han ville se, Så en dag kom ett stadsbud med ett brev och ett smalt, avlångt paket.