Sjôl rännd’a å slog ikring mä ôt all hôll mä bägg knytnäfvan. Hvafför ja slogs, vet int ja, men ja kunn int lätt bli, för brännvinspegasen va imma. Dä va en gammel bonn där, sôm int dä ja vet hadd gjort mä ett kofén te urätt, men ja feck tag i kärn å slängd’en bål övver en bänk sôm en skinnfäll. »Häj,» skrek’a å skull just gär samm res mä en aen gôbbstacker, men da va dä nô, sôm hang sä fast i armen påmmä. »Släpp mä,» skrek’a å dängd’et i vägga. Da feck’a se att dä va Anna Lek, jänta mi, sôm ja hadd gjort så ill ve, å da klack dä te immä å ja ble sôm en skensk häst. Hva sôm senna skedd, dä vet ja int, för ja va blankt iffrå mä. Men når ja kom temmä igän, låg’a långt ut på jale å grät. Yga va igänmurat påmmä, skael va sönnersläjen å näsa va ôppflôga sôm e väl jäsat brölimp. Men tänk på di jäntan, d’ä allt nô unlitt mä dôm. För rässôm ja låg där, så satt Anna brevé mä å grät, ho åg, å tôrk blogen ur syna påmmä mä förklä. »Gå dänna,» sa ja, »ja ha slag dä fôrdarfva — ja ä den värst lömmel, sôm finns i hel vala — ta Nils, du — han ä ingen fylltratt, han.» Men da grät ho bar varrer å sa, att ja int skull tal så styggt te’a. »Du ä söpen nu, Agust lelle,» sa ho, »men dä ska nock bli bra igän, ska du få se å försök å gå nu, så ska ja hjälp dä hem te mor di,» sa Anna ho.