Efter middagen och efter kaffet, skiljde sig sällskapet på vanligt nordiskt vis. De mörka fjellmassornas stora skuggor falla öfver dalar der endast mossa växer, öfver sjöar hvars stilla vatten äro fulla af aldrig smältande is – så Koldedalen, Koldesjön med dess döda, grå-gula bräddar. Valpladsen vid Lüzen. Z. Sjelfva fru Astrids glädtighet bidrog dertill. En ann ’ är så god som en ann ’ !« Striderna kommo sig icke nu i gång, men det var något hos Susanna, som drog Harald till henne, vida mer än förr stridslusten. «Du var också odrägligt retsam !« sade Alette. Tåget, som tidigt om morgonen följande dagen satte sig i rörelse från Heimdalen och uppför Ustefjellet, såg ingenting mindre än gladt ut. Under vägen dit fick hon se Harald, som med sin bössa på ryggen gick fram och åter ett stycke från grottan. «Fru Brun skall åtminstone icke vidare utsprida sina lögner !« sade Harald. Och glad var Susanna att genom sina göromål ha en god anledning att undandraga sig sällskapet och äfven undvika samtal med Harald. En vacker dag kommer gossen bort, – kommer aldrig mer igen; – man vet ej hvart han tagit vägen, men man finner hans kappa på en klippa vid sjön och bloddroppar på stenarne nedanför! Vi slå oss här ned i en nejd, hvars namn och läge vi ej råda någon att utforska på kartan och som vi kalla: Slutligen begärte de underjordiske att parlamentera, och lofvade henne att om hon godvilligt skulle komma med dem, så skulle de låta hennes vänner vara i fred, ja, äfven tillskynda dem lycka och rikedomar. Men ha de rätt att så förhäfva sig öfver mig, för det jag ej är så fin, så lärd som de, för det att jag är – fattig?! Saken var, att Harald, dels genom retsamhet och obeskedlighet, dels genom sin vänlighet, sina berättelser och det gedigna värde, som Susanna alltmera måste finna hos honom, hade så rotat sig in i alla hennes tankar och känslor, att hon omöjligt kunde få honom derifrån. Susanna jagade bort katten och upptog och värmde den lilla fågeln vid sitt bröst. En häftig regnskur hade nyss upphört. Man beredde sig till natten, som lofvade blifva klar men kall.