Jag har hela dagen i dag varit till mods, som när jag var barn och firade födelsedag och gick i ständig spänning och undran öfver hvad mor skulle finna på att fira mig med. Mor har firat mig på ett sätt, som jag aldrig ens drömt om. Mor är nu fosterlandet. Jag skall tacka med min gärning. Hädanefter som hittills skall jag gå till mitt arbete med den eggande känslan, att hvad jag möjligen ännu kan uträtta, är för mor. Och det känns som skulle jag ännu kunna uträtta något. Ännu sorlar ingifvelsens källsprång inom mig, som den tid jag var ung. Mitt sinne är ännu lika lätt, och blodet sjunger alltjämt. Jag kan älska, jag kan hata, jag kan minnas, jag kan drömma, jag kan spela på min luta – och så länge jag detta kan, är jag skald. Jag är sextio år, min kropp har blifvit tung och håret hvitt, men min själ är ännu ung, och fantasien har sina vingars hela spännkraft kvar. Åtminstone känner jag själf det så. Och så länge jag känner det så, kan jag skapa. Åren bringa mognad, och höstens tid är visserligen inne, men det synes mig, som skulle skördar återstå att bärga. Ensam med mina tankar, hör jag sommarvinden susa öfver ännu icke slagna tegar, ser jag tunga rågax gunga, redo att malas till andens bröd – och då känns det som ägde jag ändå något mer att gifva mitt folk. När jag icke längre känner det så, har jag intet att arbeta för, ty personligen har jag ingenting vidare att vinna. Redan nu har jag af lyckans håfvor, rikedom, makt och ära, fått mig nog och öfvernog beskärdt. Redan nu har jag nått långt utanför mina egna önskningars gräns.