Det betyder inte så mycket. Viktor är närmare målet än förut. Jag såg generalen nyss komma helt upphetsad ut härifrån, och baron Fredrik följde ganska slopad efter honom. (Ser sig omkring och plockar upp pappersbitarna framför kakelugnen). Ser ni här, fru Segerstedt! Det är min stil. Jag känner mina herrar, jag. De ha blifvit osams, naturligtvis, – det måste gå så. Och nu ligger det sönderrifna fideikommissbrefvet där. Nu är det vår tur. FRU SEGERSTEDT. Åh, ni känner inte generalen. Han försonar sig aldrig med Viktor. VAHRMAN. (lugnt, närmare henne) Så tvingar vi honom då. FRU SEGERSTEDT. (skrämd) Hvad menar häradshöfdingen? VAHRMAN. (ler) Skulle ni inte veta af det, ni som hela tiden varit min tysta bundsförvandt? FRU SEGERSTEDT. Nej –! VAHRMAN. (ler) Också ni är en politiker, fru Segerstedt, – och en farlig sådan! Så försiktig, så försiktig! FRU SEGERSTEDT. Hvad menar häradshöfdingen? VAHRMAN. (ler). Ska vi inte spela öppet spel, fru Segerstedt? Jag såg nog i går kväll hvilka framsteg doktorn gjort hos fröken Elise, och det ha vi er att tacka för! FRU SEGERSTEDT. (häftigt) Nej! Aldrig i lifvet! VAHRMAN. Nå! Vi ska låta det vara då, efter ni inte ännu vill medgifva det. Ni har i alla fall gjort vår sak en god tjänst. FRU SEGERSTEDT. Har jag? Jag har varit emot den från början. VAHRMAN. (slugt) Åh, vore det möjligt? I så fall tror jag att ni ofrivilligt kommer att bli vår bundsförvandt, fru Segerstedt. Så stå sakerna nu. FRU SEGERSTEDT. (afvärjande) Aldrig! Ni går till väga med hemligheter mot generalen, tro inte ni får mig med om det! VAHRMAN. (plötsligt öfverraskande) Fru Segerstedt, – tror ni inte jag kan känna till det ni försöker dölja? FRU SEGERSTEDT. (stolt) Nej!