Ett första steg är att uppmärksamma företagsläkare, allmänläkare och försäkringskassor på riktlinjer för arbetsskadeintyg [1]: - uppgifter om hur diagnosen fastställts, - potentiellt skadliga exponeringar som förekommit i arbetet, - hur allmänt accepterat det är bland experter att den skadliga faktorn kan orsaka den aktuella sjukdomen, - den relativa riskens storlek och dess osäkerhet (här är det viktigt att man anger jämförelsegrupp), - om det föreligger särskild känslighet hos den som drabbas, - eventuella samverkande orsaksfaktorer, - eventuella samverkande sjukdomar. Att fastslå att en höggradigt asbestexponerad person som drabbas av mesoteliom bör få sin sjukdom godkänd som arbetsskada kan ju tyckas lätt. Vi uppskattar svaret från Hans Christian Östgaard och Jan Zachrisson, och vi tycks ju ha samsyn när det gäller behovet av goda underlag innan man fattar beslut om arbetsskador. Om då » experter «, t ex försäkringsläkare, i konsensus bestämmer att det krävs minst X månader eller dagar innebär det ett ställningstagande som vi menar är en uppgift för den som ska » döma «, i första instans socialförsäkringsnämnden. professor i yrkesmedicin, Göteborgs universitet mats.hagberg@ymk.gu.se Östgaard och Zachrisson har förgrovat och felciterat dessa. Vi menar istället att man måste arbeta fram underlag som är så fylliga och förståeliga att de kan bilda underlag för olika beslutande instansers beslut. Vår praktiska erfarenhet säger oss att det fortfarande är ganska långt dit. Om kunskapen inte kan anses allmänt känd är det viktigt att slutsatserna underbyggs av litteraturreferenser. professor i yrkesoch miljömedicin, Umeå universitet BENGT JÄRVHOLM Citaten Hade vi varit verksamma i ett sådant land kunde det ha varit angeläget att ta fram konsensus bland experter. Det är ju en svår uppgift eftersom ledamöterna är lekmän inom området. För belastningsrelaterade skador är det ännu mer komplicerat, eftersom exponeringen inte så lätt låter sig definieras och mätas. Vi ställer gärna upp med vår kunskap i ett sådant arbete. I de allra flesta andra länder har man listor över vilka sjukdomar och exponeringar som kan godkännas, vilket ju underlättar bedömningarna. För att redan idag minska » spretigheten « i bedömningar mellan socialförsäkringsnämnderna i de olika försäkringskassorna kan därför ett dokument liknande de som Gunnar Andersson och medabetare publicerade i Läkartidningen 1981 och 1983 [3, 4] vara av värde.