och min Gud. BARFROST. Guld och blek koppar! Rimfrost på guldbruna gärden! Glittrande kall är den vida och gyllene världen. Solflod och guldflod jag ser genom molnen sig tvinga, skrattande kylig som viljornas vässade klinga. Leende trotsig den fram genom rymderna bryter, strålgul och frostig kring ängar och gärden den flyter. Hör, den får ljud, och det jublar i vidderna klara! Hör, hur all världen får sjungande röst till att svara! Slagen och sargad och skövlad väl tusende gånger sjunger hon trotsigt den eviga livslustens sånger. VÅRENS VÄNTAN. Går jag ej här rusig av rosendoft – ändå ha inga rosor kommit! – Skälver ej allt höljt i gudomligt skir? Hemliga löften dagrarna viska. Fjärranifrån nådde mig nyss en vind, lätt som en återhållen andning, fylld av en blyg bävande väntans doft. Allt sedan dess ett under jag anar. Intet jag vet – går som i fjärran land, går som i dröm, i dröm om rosor. Allt är som förr – likväl är allt förbytt. Sällsamma gåtfullhet över tingen! ÖNSKENATT. Om någon stjärna lossnar och segnar vit genom luften, då fyller hon, sägs det, var bön, som når den korta glimrande banan. Jag väntar och väntar. Det är april, en ljum och lyhörd natt i april, då gräset växer och stjärnorna lyssna – de gå så lugna i natt sin väg, och ingen enda snavar och faller! Men om jag somnar, så gör det allsintet: sliter en stjärna sig lös i natt, så måste hon känna min bön, var hon sjunker fastän jag sover – ty hela den tysta, tysta natten är hela den vida, vida rymden alldeles full av min enda önskan! O EN KLINGA ... O en klinga, sviktande böjlig och stark, o en smidigdansande klinga, lydande stolt den strängaste lag, rytmens hårda lag i stålet – o en klinga ville jag vara till kropp och själ! Dig jag hatar, du mitt usla videväsen, du som flätas, du som vrides, lydande tåligt andras hand. Dig jag hatar, du mitt lata drömmarväsen. Du skall dö. Hjälp mig, mitt hat, du längtans syster, hjälp mig varda