Nu se människorna ut som gula, torra japaner, nu frysa de under högsta solståndet, nu ligga de utan ljud på hustak och stenplattor under den heta natthimmelen. Då lyfter sorgens ängel sina vingar och far susande dit ut, där landskapet breder sig hvitt och orörligt i solen, förbi farmgårdarna, där man burit barnen under träden och står och viftar och viftar dem timme efter timme. Där ute kände man honom ännu blott genom ryktet. Men en pinande ångest, en frätande aning störde själens ro. De dammiga byvägarna voro folktomma, bodarna stängda, byarna stilla som kyrkogårdar. Under träden lågo hundarna som döda, på betesmarkernas få fläckar af skugga flockade sig hästarna tätt och fnysande. Alla fönsterluckor voro tillbommade, alla de vinranksklädda verandorna öfvergifna. Men sorgens ängel går genom lykta dörrar. Han kom till Longwood by, och det gälla, jämnstarka ropet af en späd röst ljöd plötsligt, genomborrande hvarje moders hiärta. Det kom från en låg villa, kaprifoliehöljd, ruskig och förfallen med ruttna trästaket och lösa gångjärn. I frontrummet, där en smal springa mellan luckorna släppte in ljus, låg på golfvet en rödlett man och fläktade sakta den lilla, som iklädd skjorta af tunnt flanell satt på en filt. En liten en var hon med sina friska kinder fulla af röda värmeutslag, med stora forskande ögon, med brunhårigt, finformadt hufvud. Hon såg matt och ovisst på leksakerna bredvid, hon sökte fatta och tumma dem, men hågen var ej med, och munnen smackade af törst. — Kom hit med vatten, sade mannen utåt. — Inte! svarade en otålig röst från husets inre — hon får bara värre ondt i magen. — Jag går till doktorn, jag kan inte se henne törsta så här, flickan är sjuk. — Hvem kan må bra i det här vädret, det vore visst värdt att genast springa efter doktorn, — pengarna gå ändå. — Lädda mej — kinkade barnet plötsligt och vände mot sin fader en ängslig, feberaktig blick. Han lade henne ned, och orörlig, alltjämt tåligt smackande, låg hon och stirrade i taket.