— Nej, signore. Jag är israelit, men jag är född i Rumänien. Den främmande såg häpen ut, det var första gången i sitt lif, som han hört en jude först nämna sin tro och sedan sitt fädernesland. Jag är i Österlandet, religionernas land, tänkte han. Och drifven af en obetvinglig impuls följde han det gifna exemplet och sade något, som han aldrig förr, oåtspord, sagt i sitt lif. — Också jag är israelit. En glädjeblixt upplyste herr Schwarz’ ansikte, och han mumlade några hebreiska ord, som européen ej förstod, men som han förmodade utgjorde någon välkomsthälsning. — Jag talar lika gärna tyska som italienska, ifall nådig herrn föredrager det. — Hvilket som helst. Intetdera är mitt språk, men jag talar båda. Jag är svensk. — Å, svensk, verkligen! utbrast herr Schwarz med oförmodad entusiasm. Jag har många gånger denna vinter önskat, att jag kunde lära mig det svenska språket, men det går inte. Det är ett svårt språk, och jag är en gammal man. Men om det gör nådig herrn detsamma, så talar jag hellre tyska än italienska. — Då tala vi tyska. Den svenske herrn var mycket förvånad öfver herr Schwarz’ yttrande. Han hade ej råkat många utländingar i Cairo, som varit intresserade för Sverige, och ingen enda, som beklagat sig öfver att ej hafva lärt dess språk. Medan han funderade på detta, gjorde han min af att gå in i boden, men herr Schwarz höll honom tillbaka. — Jag kan se på kedjan härute, sade han och bjöd den främmande artigt sin stol. — Nå ja, låt gå. Jag sitter lika gärna här. Det är intressant att betrakta lifvet på El Muski. Det tröttnar man aldrig på. — Var så god och sitt så länge som behagas, och kom igen hit och sitt här och se på El Muski, så ofta som nådig herrn har lust. Den här stolen skall alltid stå till tjänst. Skulle man inte vara tjänstaktig mot främlingar — och därtill en främling som är en af de våra — Jag tackar. Men jag vill inte störa herr Schwarz i arbetet.