Redan den första natten råkade de vilse, så att de måste stiga av och leda hästarna mellan träden. Vid en eld hittade konungen slutligen en sovande svinaherde, som han ruskade liv i. Herden steg upp och visade honom fram till den väg, som mellan bergsbranterna ledde över turkiska gränsen och upp mot Siebenbyrgen. Nu var det så, att Rosen med sitt uppkammade hår var mycket lik konungen, och inte hade han heller förklätt sig med någon peruk. För att blanda bort korten höll han sig därför alltid flera timmar bakefter. Karl hade följaktligen ingen annan vid sin sida än Düring, men snart sveko krafterna honom, så att han störtade från hästen och måste bäras av en postknekt till en bäck. Efter att ha räckt honom en del av reskassan sprängde konungen åter framåt, men råkade återigen in på villande stigar. När han väl kom fram till härbärget, där hästarna skulle bytas, mötte han vid dörren till sin förundran Düring, som småningom hade repat sig och hittat en annan väg. Utvilad och rustad med en ny springare, skyndade sig nu Düring att följa honom på den makalösa ritten. Okända redo de genom Wien och genom Nyrnberg, där svenskarna i Gustav Adolfs dagar hade haft så trogna vänner. Det var knappt, att de unnade sig några timmars sömn vid hästombytena. Nyfiket folk samlades ofta för att kasta en blick på något så märkvärdigt som två svenska krigare från det beryktade Bender. På värdshuset i Kassel infann sig till och med en svensk, som hette Kagg, och som var i lantgrevens tjänst. Lantgreven hade anat oråd och skickat honom dit med befallning att utspeja de båda främlingarna. Då slog Düring konungen helt kamratlikt på axeln och kallade honom kapten Frisk. På samma gång fyllde han broderligt hans bägare med vin och blinkade åt honom, att han skulle dricka. Det visste ju hela världen, att Karl den tolvte bara smakade vatten. Kagg blev lurad och följde de båda kaptenerna till hästarna, men just då, när det var för sent att hejda dem, vände konungen sig leende i sadeln, gav hästen sporrarna och ropade: »Farväl, min kära Kagg. Hälsa lantgreven!»