Då han blef gift, ell’ då, han syslan tog emot. Af tankar och förslag han sänks som i en dvala, Men äran segrar sist och Edbom börjar tala: Din kärlek städse är uti mit hierta fäst, Och näst til mit Borås så älskar jag dig mäst; Men när med hand och svärd jag kan des frägd befästa, Hvad gäller enskilt väl mot hela stadens bästa? Din röst med ärans röst bör häldre blanda sig: Ack! lät mig värdig bli mit kall, min stad och dig. Tro aldrig det at Nils en krigshär kan regera; Det är ej smeders lott at Rådmän commendera. Bland sina skrämda barn han äga må gehör, Men at bland Rådmäns hop sig skicka som sig bör, Därtil vil mera vett men trumman åter skallar, Som mig utur din famn til strid och seger kallar. Tag mod, misströsta ej det lykligt tecken är, När för sit fosterland man sina vapen bär. Farväl hon svimmar af, och dagens stråle släckes För hennes matta syn som af et måln betäckes, Mot hieltens qualde bröst des hufvud lutas ner: Han giuter tårar ut, men kan ej göra mer. Så kunna stormars ras väl löf af eken föra, Men stammen rotad står: den mägta de ej röra. Från detta ömhets prof har Edbom slitit sig: Til torget skyndar han der alting andas krig. Hans Här med muntra rop sin raske höfding hälsar. Hur mången reslig buss! hvad mängd af vrängda pälsar? Karpusers svarta måln af hielmar likhet har, I smärre striders dust et miukt men godt försvar. Af påkars täta skog bortskymmes nästan dagen, Trumpeten blåser larm och fanan är utslagen. Som bäcken sorlar fram och många bugter gör, För’n han i hafvets sköt sit friska vatten för: Så gå Boråsren ut at bardalekar yrka: I hiertan ha de mod, i händren ha de styrka. De likna Grekers Här vid Xanthi diupa flod, Fast sämre i gevär, dock större uti mod. Ur Stadens hvälfda port de stolta skaror stöta, Och snart de Håffmans Här på öpna fälten möta: