Med darrande finger pekade han på ett ställe i sin bibel, och med en sakta men af en innerlig öfvertygelsens rörelse buren röst började han: »Käraste! Då jag i natt omöjligen kunde somna in, och mitt hufvud värkte, som det pressats mellan glödande stänger, bläddrade jag i min bibel, och jag fick syn på den text, jag nu vill läsa för er ... Så står det skrifvet i Lucas’ evangelium, 13 kapitlet 11 versen: »Och si der var en qvinna, som hade haft krankhetens anda i aderton år och var krumpen och förmådde icke upplyfta hufvudet. När Jesus såg henne, kallade han henne till sig och sade till henne: qvinna, var fri af dine krankhet. Och han lade...» Här knackade det till på dörren. Hedenberg spratt rysande upp ur sin läsning som ur en ljuflig dröm, man ogerna lemnar. »Entrez,» ropade Berta med motvillig stämma. Och in trädde en uppassare och anmälde dr Robida. »Läkarn, jaså,» mumlade den sjuke och gaf de sina tecken att lemna sängen. De gjorde så. Mor och dotter slogo sig ner vid fönstret. Och så steg dr Robida på ... Han var ovanligt reslig, lång och smal ... Mycket reslig ... Bara en enda tyckte sig Hedenberg hafva sett så lång, så tunn, så mager. Och hans hjerta klappade häftigt. Fransmannen tog emellertid af sig sin kappa. Bugade sig höfligt. Och det lilla ansigtet med de små ögonen, de gula tänderna och de glesa, röda polissongerna blef mera vedervärdigt än eljes, der det satt på den gängliga kroppen som en täljd krycka på spetsen af ett spanskt rör, då han med en otäck grimas sökte gifva det ett artigt och välvilligt uttryck ... Hvad i herrans namn var detta? Det klack till i Hedenbergs bröst. Hans andhemtning afstannade. Hans hjerta dunkade, som sväfvade han i den yttersta dödsfara. Och han slöt mekaniskt ögonen. Vågade icke se läkaren i ögonen, nej, icke för aldrig det, skulle han göra det.