HASSAN. Så nya? CASEM. För mig de äro nya! Och lifvet ger så sällan gratis; jag minns ej när jag fick en skänk... Så sköna äro de väl ej, men starka, och när du lagat lite på dem, så har jag skodon för ett år ännu. HASSAN. Skall jag? Du vill att jag skall laga de där? CASEM. Det blir ju straxt förtjänst, en half sekin är inte att förakta Man aldrig skall förakta pengar, ty pengar, det är lifvets högsta goda; det är ju mat och dryck och kläder, och husrum, bränsle, tjänare; för guldet får du allt hvad timlig nödtorft af mänskan kräfves, icke sant? Men märk, jag sade timlig! Nu går jag några steg på gatan att lästa ut mitt kära fottyg, mig dubbelt kärt som himlens gåfva, af okänd gifvare, ske pris hans namn! Och du skall ha ett öga på butiken. HASSAN. Hvad ger du mig för det, du Abu Casem? CASEM. Du ger en blick med ögat den kostar intet; i betalning din näsa njuta får af min parfym, då har du något fått af mig... HASSAN. Om du går ut på Bagdads gator i dessa underverk af lumpbons konst, så blir du på en timme lika ryktbar för dina fötters slösande beklädnad som förr du varit för din snålhet. CASEM (går till vänster). HARUN. Nog går han, men går icke långt! VEZIREN. Den ej på rosor går, han går på spikar! HARUN och VEZIREN (gå skrattande till höger).