Även den som anser, att gränsen för vad som i vår historiska litteratur anses passande måhända är något för snäv, lär dock icke kunna förneka, att den Schönbeckska uppriktigheten har ett så starkt tycke av pratsjuka och skvalleraktighet, stundom även av illvilja och skadeglädje, att sagda egenskap, i stället för att öka värdet av hans arbete, måste öka misstron mot dess tillförlitlighet. Icke ens då det gäller en honom sympatisk person förmår han undertrycka sin lust att komma med något rafflande. Berättelsen om biskop Thomander ger härpå ett ganska motbjudande exempel. Och likväl måste Schönbeck ha varit en i grunden både rättrådig och välvillig person. Emot sina fiender visade han som bekant ingen försköning, men för sina vänner var han en god och uppriktig vän. Det finnes allt för många bevis på den aktning och tillgivenhet, varmed han bemöttes, för att något tvivel härom skulle vara möjligt. Man kan i detta sammanhang icke heller underlåta att påpeka, att Schönbeck, även då han är övervägande elak eller rent av hätsk, ofta framhåller några vackra och försonande drag hos vederbörande. Så är i större eller mindre grad fallet med Tornerhielm, ärkebiskop Sund-LITTERATUR 229 berg, prosten Christoffer Tegnér och kanske särskilt med den beryktade journalisten Fritz Mengel. Den sistnämndes biografi är till sin huvuddel en blandning av löst skvaller av ganska häpnadsväckande art samt egna personliga minnen, allt från författarens ungdom. Först i slutet av biografien nalkas Schönbeck det han verkligen från sina mannaår kan ha fått kunskap om genom personliga samtal och en dock icke alltför livlig brevväxling. Man märker sålunda, att han delvis bygger på Mengels brevuppgifter — men härvid inställer sig en svag misstanke om att Mengel stundom roat sig med att föra Schönbeck bakom ljuset. Till sist följer så en allmän värdering av Mengels personlighet. Efter att ha påpekat det allmänt kända faktum, att denne var en notorisk lögnhals och en i sitt privata liv föga aktningsvärd person framhåller Schönbeck emellertid mycket kraftigt, att han likväl även hade sina goda sidor; att han faktiskt var en hjälpsam, godhjärtad och vänfast man.