«Men, min Gud; Fabian, hvarifrån, tar du detta? » frågade Evelina högst förvånad. » Fabian, som höll sin fästmö fast omsluten, uppmanade de raska, trogna tjenarne att skynda sig. Drängar och torpare ditskaffade och uppreste unga trädstammar; stänger, lagda deröfver, formerade snart ett tak; sedan kläddes allt detta med bark, mossa och dylikt – ändtligen var stommen färdig. Han vågade äfven – och han fann deruti ingenting syndigt; – ty hvarföre icke för den lidande menniskan utbreda lifvets brokiga tapet, som ändå fägnar hennes öga, om hon ock står nära grafven? Hvad Therese egentligen ville och önskade kunde hon dock icke sjelf göra sig reda för, och i sin barnsliga tanklöshet gjorde hon sig icke heller många frågor derom. Det var således af alldrahögsta vigt att förekomma detta, hvilket herr Linden godhetsfullt åtog sig och lyckligt utförde. Troende då att det var dödens blekhet, som bredde sig öfver hennes kinder, dödens sömn som tillslöt hennes strålande, himmelska ögon, kände han ej mer någon gräns för sin ångest och sorg. Fabian gaf till ett ångestrop, ty han trodde, att hans fästmö var död. Denna lilla fot, som en konstnär skulle velat taga till modell för foten af en medeceisk Venus, denna fot var nu uppsvullen, vanskaplig, jättestor. Hoppet återvände i de flesta hjertan, för hvilka hon var dyrbar, utom i hennes eget, ty hon sjelf ägde ännu vissheten om en snar flyttning till ett bättre land och kände fullkomligt, att hennes vänners hopp var allenast ett irrbloss. Evelina gjorde intet motstånd. bort! Virtuosen gick nu afsides med sitt lilla kapell: man skulle öfva in stycket. Ingen på hela orten visste hvart han tagit vägen. Der, sittande bredvid hvarandra, hvar och en med en kär, varm hand i sin, njöto de af den uppgående morgonsolens, den sjunkande aftonsolens prakt.