En gång, medan de voro kvar i Nebraska, kommo några flickor från Omaha och hälsade på dem, för att tjäna pengar – och det gick rätt muntert till några dagar. En kväll hade en af dem tagit sig an med Sjöberg. Hon satte sig i knät på honom, och med armen om hans hals ämnade hon ge honom en kyss. Men då flög Sjöberg i luften som ett skott, slängde jäntan i backen och sprang bakom vagnen och kastade upp. Så för att vara rallare var han ganska underlig. När Karl tyckte sig erfara något stingande från sidan, slog han till med handen som efter en geting och såg sig omkring. Han märkte då, att Sjöberg höll ögonen fästa på honom – de voro som ett par glödande pilar. Det låg på djupet i blicken något fränt och liderligt, som skrämde, och han vände sig bort. Men så snart han riktade den mot arbetsplatsen, mötte han åter de stingande pupillerna. – Hvad hade han gjort, Sjöberg? Hvad kunde han vilja? Några farmare; jägare, arftagare till Buffalo-Bill, kommo med vildt och ville sälja. De ropte an honom och bådo att få bli visade till köksmästaren. Medan de stodo och ackorderade, sade en, pekande på Sjöberg: – Jesus Kristus – han har ögon, han ...! Karl, som hörde utropet, kände sig lättad, därför att äfven andra kunde göra samma iakttagelse. Sålunda var han icke utsatt för drift af sin inbillning. När han senare vid middagen satt midt framför Sjöberg i den långa matsalsvagnen, vågade han knappast höja på hufvudet, ty han var viss att möta ett par onda ögons hvita flammor. Han reste sig med bortvändt ansikte, gick till britsen, sökande sömn. Solen stod redan långt ut i sydväst. Dess lugna, bleksiktiga novemberskimmer bestrålade prärien, som, begränsad af himlen, låg ängsligt ödslig likt en bit af evigheten. Några asfåglar, som väntade på öfverlefvorna från rallarnas måltid, seglade uppe i luften. Det susade i det förfrusna gräset.