Jag i isen stolt och ler. Din är segern, sköna flicka! När de klara himlar blicka I min själ, hvad ljufva vårar Väcka de ej saligt der. När din stämma mot mig klingar, Orden fly på englavingar, Och den Amors pil, som sårar, Full af himmelsk balsam är. Vänta mig då, sköna flicka, Efter mig åt fjärden blicka, Varmare, när in jag träder, Mig du trycker då i famn. Kommer qvällen sen den tysta, Ömt bli dina läppar kyssta, – Aftonstjernan, huldt oss viger Utan ord och utan namn! Necken. Glädjens, böljor! skimren klara Öfver fina, mjuka sanden! Dofta, vackra blomsterskara, Dofta sällt vid insjöstranden. Trenne systrar, yra, sköna, Komma hit i dag att skalkas, Sola sig på mattor gröna Och i blåa böljor svalkas. Hör, ett skratt i skogen klingar! Ripan deras ankomst bådar. Sorgfri ungdom äger vingar, Ren vid udden man dem skådar. Snart de hafva stranden hunnit, Banden lossas under hatten, – Liten fot, som frihet funnit, Plaskar i det friska vatten. Äldsta systern Anna sänker Tankfullt på en al vid stranden Kransen, som hon gifva tänker Åt den vän, hon lofvat handen. O, hur sällsamt ljuf är vinden! Menar Linda, öppnar barmen, Och den varma purpurkinden Stöder lätt med hvita armen. Skälmskt en törnros Thilda kastar Ned i Lindas liljenejder. Denna yr till systern hastar, – Och nu börjas vilda fejder. Ty den ena vill den andra Ned i svala böljor rycka, – Böljorna så lugna vandra, Brudgumssäkra om sin lycka. Obemärkt då Anna sänker Sig i vågen skön att skåda, – Och en skur af perlor stänker Öfver sina systrar båda. Huh! de ropa, fy då Anna! Och i vattnet ner de ila, Solen ler på deras panna, Liljorna bland vågor hvila. – Uppå alen hänger kransen Vissnande i solens hetta. Anna ser det, upp hon ilar Den på lockens guld att sätta. Blommor, valda bland de bästa, Friska vågen skall er smeka, –