Men medan kammarjungfrur och symamseller äro sysselsatta att åt de unga friherrinnorna sy allt hvad de behöfva till Ramlösaresan, (och det är sannerligen icke småsaker), vilja vi som hastigast göra en visit i Paris, för att se hur det står till med herrar Alexis och Albert. Jaså, herr Albert är redan rest derifrån till Rom. Nå det var ju ganska rigtigt gjordt af honom. Men Alexis då – är han i staden? Ja, om vi gå till ett litet smalt och högt hus på rue de petits capoucins, upp i quatrième, och knacka på den dörren – ja just den, der det spelas fortepiano innanför, så kunna vi få säga: «god morgon, herr Alexis!» Nå, hur står det nu till? Är väl smått, kan jag tänka. Jo jo, visst kostar det att lefva i Paris, men så ser jag att det är derefter också. Men var så god och sitt ner, ty det fins ju ändå ett par stolar, så skola vi be Alexis spela ett stycke. Fortepianot ser temligen godt ut, och då det är den enda skickliga möbel, som fins i rummet, så är det väl allt skäl att det får göra les honneurs. Bravo, herr Alexis! se det kallar jag att spela. Väl har jag hört många föredraga den pjesen förut, men ingen har så till sista droppan tagit effekten ur den. Herrn har gjort ofantliga framsteg. Säkerligen har herrn tagit lektioner för stora mästare «Nej?» – jaså – herrn har hört dem. Nå, nu skall väl min herre snart ut att på allvar försöka sina vingar med att uppträda offentligen som konsertgifvare, och samla guld i högar! Inte? Åh, färdigheten tycks ju redan vara mer än tillräcklig. Men jag erkänner, att jag ej förstår sådant. Vi höra att Alexis, under sitt vistande i Paris, har, som man plägar säga, «tagit sig». Han hade användt alla de tillfällen han kunnat få, att höra stora mästare, och det hade märkligen utbildat hans talang, både för komposition och exekution. Genom en ansedd musikus, till hvilken han medbragt rekommendationsbref, hade han fått några elever, och härigenom hade det blifvit honom möjligt att uppehålla sig i Paris.