Ragnarök förgicks sjelf, och väl var det för konstnären. Man vet icke, om det var vådadöd eller med uppsåt af deii unge mästaren, liksom målaren Malmström en gång stack knifven i den ryktbare kämpen Starkads hjerta och gjorde det så kraftigt, att denne. Starkad aldrig reste sig mera. “ Det är rätt åt de der gamla, fula gubbarne! “ sade en älskare af nutiden. Uttrycket är naivt, men det är kanske icke så helt och hållet obefogadt. “ Med romantikerns djerfhet pröfvar han på, huru långt plastikens gränser sträcka sig “, skref Gustaf Ljunggren om Börjeson och tänkte väl då mest på konstnärens Kägelspelare, men påminner i det samma om det antika konstverket, Myrons diskuskastare. Man kan spörja hvad romantiken har att göra med en så realistisk bild. Snarare skulle man väl tro, att Börjeson i sin Kägelspelare tagit ett afgö-rande steg åt verklighetskonsten, hvilken ju Myron i sitt verk bestämdt tillhörde. Rådligast är väl för öfrigt att icke alltför mycket uppehålla sig vid discobolus, då man talar om kägelspelaren. Hvad romantiken vidkommer, spåras den kanske mera i Börjesons sjöjungfrur, som skaffade konstnären ett namn. Hvarför? Jo, derför att drottningen af Wurtemberg tyckte om dessa jungfrur och béstälde dem i marmor. Det behöfs icke mer än att en furstlig person uttrycker sitt höga gillande af ett arbete, så är det arbetet ett förträffligt verk, i de flesta fall ett mästerverk. Hvad har konsten icke lidit af sådana furstliga tycken! Nu är det visst sant, att den bekante konsthistorikern Lubke var drottningens följeslagare, men nog vet man, huru en konsthistoriker förvandlas till en hofman. Det vissa är, att “ sjöjungfrurna " äro ett par klena figurer, som alldeles icke bidraga till konstnärens anseende, och det der “ förtrollande romantiska skimret ", om hvilket professor Ljunggren talar, kan icke skyla öfver bristerna i modelleringen, åtminstone icke sådana de synas i gipsafgjutningen.