Kvinnorna, hemlifvets och sedens skaparinnor, hafva framför allt skuld i att den vackra, starka konservatismen dör ut, att hemlifvet allt mer saknar den fasthet och skönhet, hvilka gifva djup åt hemkänslorna och åt fosterlandskärleken. Jag vill här endast uppehålla mig vid en enda sida af pietetslöshetens nivellerande inverkan, nämligen den, som yttrar sig i utplånandet af de gamla festseder, hvilka ford o m voro orubbliga grundlagar i hemmen. Att en del gamla seder måste k o m m a att öfvergifvas, sammanhänger med nya lifså- skådningar, ändrade produktionsförhållanden, lifligare samfärdsel och andra af tidens drag. Att hvarje hem kommer att fira sina fester mer individuelt är äfven en naturlig följd af utvecklingen. Men många af de gamla bruken äro icke afskaffade genom något annat inflytande än slapp likgiltighet och bristande sinne för den glädje och stämning dessa bruk medföra. Och framför allt ha hållningslöshet och poesilöshet efterträdt den gamla innehållsrikedomen, emedan man försummat att gifva fasthet och följdriktighet åt de nya bruk, som man i hvarje särskildt hem gör gällande. Ena året firar man t. ex. julen på ett sätt och det andra året på ett annat; den ena anordningen finner husmodern » besvärlig » och den andra finner husfadern » o n ö d i g », och så öfverger man dem och det uppstår en rörlighet i festvanorna, under hvilken barnen medvetet lida. » Hvarför få vi inte det i år? A c k, låt oss få det så, som vi förr brukat! » hör man ofta barnen bedja. Och röja de genom denna sin konservatism en djup etisk och estetisk själfbevarelseinstinkt! T y det är upprepandet, vanan, hvilka på alla hemlifvets områden bestämma känslans djup och innehållsrikedom. Illa sköter därför den uppfostrare sitt värf, som icke förstår att bruka årets fester, liksom alla dess andra naturliga glädjeämnen, för att utveckla barnets känslolif, för att poetiskt fördjupa så väl dess ömhetssom dess skönhetsintryck.