Ryttmästaren bet sig så häftigt i läppen, att en liten bloddroppa föll ned på hans näsduk. Vid åsynen af den lilla röda fläcken stillades genast hans uppbrusande harm, och hvem undrar derpå? blod är en helig sak, framför allt friherrligt blod. Det blef honom således klart, att, sedan han utgjutit en droppa af sitt för henne, var hon att anse som en honom helt och hållet tillhörig egendom. Hvad doktorn angick, var baronen så långt ifrån att döma till det sanna förhållandet, att han ansåg dennes uppförande härleda sig dels ifrån gammal barndomsvänskap, dels ock af brist på en finare takt, hvarföre han fann det under sin värdighet att taga humör deraf. Dessa betraktelser gjordes under det han med näsduken för läppen gick nedför trapporna och fram till vagnen. ”Skall ryttmästaren äfven åka här?” frågade Klein, med en just icke alltför inbjudande ton, då han såg honom utan omständigheter stiga upp. ”Ja, med er tillåtelse,” svarade baronen och drog igen vagnsdörren. Nu var det Kleins tur att bita sig i läppen. Detta skedde likväl med så mycket saktmod, att ingen bloddroppe blef synlig. Och väl var det; ty af en så helt och hållet plebejisk natur, hade den egt föga anspråk på täflan med sin ädle motståndare. Tigande intog doktorn sin plats på kuskbocken; och som vägen till prostgården låg åt ett motsatt håll till den, som slutade med den afskyvärda backen, förspordes intet hinder för en ilande fart. Doktorns klatschande piska försatte de ystra hästarne i det muntraste lynne. Men, med undantag af dessa, var det öfriga sällskapet ganska trögt; baronen, emedan han utan framgång både på svenska och fransyska sökt upplifva Julie; hon, emedan hon visste, att Waldemar, om han ville, kunde höra hvart ord; den gamla enkefrun, emedan ingen besvarat hennes anspråkslösa anmärkningar genom annat, än ett enstafvigt: ”hm,” eller: ”jo, jo;” och doktorn, emedan han sökte tillfälle att på ett lämpligt sätt qväsa baronens öfvermod.