Hon hade rakt tårar i ögonen, Karin, då hon räckte sin förste friare handen, och det var inte utan att äfven Aron kände sig rörd och smått skamsen på samma gång öfver tillställningen. » Var snäll och håll till godo nu! » Jag har varit uppe hos prosten i dag och talat vid honom och det lär väl bli så, att vi båda bli grannar här till nästa år. Själf satt Aron och minde sig på ett kafferep borta i Tallby för många, många år sedan, då mor Anna i Tallby, änkan, rent af friade till honom. Han gick hastigt ifrån Åke, och snart hördes hans djupa stämma ropa » Hilma ». Jäntan satte sig på den öfverraskade och för tillfället förtjuste skommarns knä, som ännu aldrig burit på en slik börda, lät koppar och don stå kvar på bordet, och pratade en hel hop saker i sin glädje, saker, som egentligen inte höra hit. Där växte alla möjliga läckerheter i den vägen, gula ranunkler, röda tjärblomster, prunkade maskrosor, himmelsblåa kornblommor, stråliga prestkragar, doftande oxläggor – ja, där funnos många af våra lika härliga som ljufva sommargäster. » Jag måste verkligen tacka dig för boken, den här Anders, som du har skrifvit ». Förplägningen smakade ganska godt och de små kakorna voro delikata, men inte fyllde de mycket inte och något samtal ville ej heller komma i gång, ty frun hade neddragna mungipor och Åke var inte vid humör. Gumman gick i tankar förstås! Gudi pris, inte är jag vacker, men dock en riktig skönhet mot den vanlottade karlen! Jag följer ju med! Och kvinnfolk har jag med, hela två stycken, för ordentligt vill gubben ha. En sådan grann trädgård! » Var det kanske en piga, som han ropade på? Ocken Anders? » Ha ha ha! K. Men då de två efter en stund kommo ut i stugan, såg Mina tvärt att någonting var på tok. Han plöjde upp sitt gamla, men dock nyvordna potatisland och kunde ibland sitta vid fönsterna på sin nyaste byggning, f. d. källarbyggningen, och med välbehag se på de raka fårorna eller de buskiga bladen. Hva är han för en? » Ack, kärlek! Du!