Det var skymning då han vaknade. Han reste sig förvirrad och lyssnade. Genom trappuppgången steg slamret af porslin och glas, som diskades. Han såg på det hopskrynklade brefvet, hvilket han ännu höll kramadt i handen. Så blef han sig själf igen, kall och eftertänksam som den ännu efter kastningarna studsande immigranten bör vara. Han stoppade ned brefvet, såg på den undansnillade sedeln — jo, det var en tiodollars — och beslöt att gå ned. Efter att hastigt hafva tvättat ansikte och händer begaf han sig utför spiraltrappan. I andra våningen mötte han fru Ostroem. Hon skrek till i förskräckelse. — Jisis, jag trodde det var en burglar ... — En röfvare — jo jag tackar, ånej, inte än. — Har inte mister Nårdling gått än, men gå då ned och ät — alla ha redan haft supper. Och Ostroem tänker gå. — Nu igen? — Han ville ha fem dollars till den där biljarden — hvem vet om det är till den för resten — och jag hade ju inte växel, herrn fick ju det. Så måste jag ge honom tiodollarn, och nu får jag väl icke se honom i natt. Det var inte långt ifrån att gumman snyftat. Nordling fortsatte nedåt matsalen. Värdinnan ropade efter honom: — Kom upp i parlorn se’n och språka litet ... — Tack, ja, jag skall titta in i förmaket. Matsalsbordet var ett härjadt fält med skrynklig och såsfläckad duk och tusentals brödsmulor. Efter stormningen hade anförarna beröfvats allt innehåll och alla linjer voro brutna, alla punkter i oordning. Till och med sojaoch senapskopparna erbjödo anblicken af djupt förfall. En ensam flygellampa belyste melankoliskt valplatsen. Hugo åt med glupsk aptit den kallnande maten, som den magra flickan framsatte. Hon hade rödgråtna ögon, förmodligen syndens lön för annan person. Tomatsoppa med små kex afslutade måltiden.