Då mamsellen afträdt, inkallades jag på rektorsrummet att ytterligare redogöra för de Tegnéhrska förhållandena, hvilket jag ock min pligt likmätigt gjorde. Rektorn, som var helt ursinnig af vrede och harm, förfogade sig omedelbart derefter till vår klass, der han, med anledning af skandalen, höll ett ljungande varningstal. Och det förefans tydligen numera inga vidare utsigter för Tegnéhr att få qvarstanna vid läroverket, isynnerhet som han redan förut derstädes hade en ej alltför vacker meritlista. Förvisso var äfven han sjelf nog klok att inse detta. Och då han aldrig ådagalagt något egentligt intresse för seminariestudierna, så var det ju föga underligt, om han, hellre än att riskera att blifva relegerad, frivilligt »tog sin Mats ur skolan»; ty att mamsell Ringvall, i sin rättmätiga vrede, icke skulle låta sig nöja med mindre än att se honom vederbörligen afskaffad, derpå kunde han naturligtvis aldrig ett ögonblick tvifla. Han förblef således borta. Först på tredje dagen efter »flyttningen» lät han hos mamsell Ringvall genom bärare afhemta sina och Emelies tillhörigheter, hvarvid jag måste göra mig besvär att sjelf framleta och hopsamla hans effekter, hvilka han med sitt oförlåtligt dåliga ordningssinne, trots alla mina protester och bemödanden, ständigt sammanblandade med mina, så att han mången gång ej visste, hvad som var hans eget eller mitt. Om adressen på stället, dit sakerna skulle föras, kunde bärarne, på vår förfrågan, ej lemna någon underrättelse, utan nämnde endast, att den herren, som skickat dem, inväntade deras ankomst vid Husarbron för att sedan följa dem hem. Lika litet ville han, såsom jag sedermera fick höra, uppgifva sin nuvarande bostad för de gamla kamrater, hvilka han fortfarande uppsökte för erhållande af väl behöfliga penninglån, hvadan också dessa lån, efter det som inträffat, naturligtvis blefvo både få och små.