Du skall flyga med mig. Jag vill in i denna beskrivning. Jag måste ta mitt barn ur vaggan. Händerna plockar upp den, vaggar den och låter den skaka i mina handflator. Jag lyssnar till min barndom. Dagbok Jag undrar vad som är vackert. Hennes hår finns inte kvar längre, kroppen kan jag inte minnas. Jag har ingen nyckel och porten är låst. De små, knappt synliga snöflingorna, kastades hit och dit av vinden. Jag klättrar på hans kropp, jag segar mig upp på hans hårda lår och smyger mig in här i hans spänstiga, lummiga skog. Hans magra, kantiga ansikte med den sammanbitna munnen, som blivit ännu mer sammanbiten den sista tiden. Du skall säga mitt namn! Andrea hade sytt bandet, Andreas hjärna hade tänkt ut mönstret, Andreas fingrar hade fört nålen med glansgarnet. Det är nu på eftermiddagen, när jag är ensam levande i våningen, den gråbruna med skrikiga färger, den mörka tunga våningen med skräpet och röran. Men hon kan se att han ser på henne där hon står med brösten lyftade. Brickan användes aldrig utan hängde där bara som en prydnad. Hur ser de ut på riktigt? Det är något jag vill berätta. Jag låter händerna ligga på var sin sida om kaffekoppen framför mig. Nu när jag skriver till dig kan jag inte minnas ditt ansikte. Min bror läser några verser ur bibeln. Det tog lång tid för Helga att nå fram till orden. Benen rycker, det luktar konstigt om henne, hon ser alldeles klart vad hon har gjort. När hon framåtböjd kommer in i rummet skymtar jag hennes silvriga, glittrande vingar på ryggen. Om ett barn ropade i natten: " Oriel! " Så tunt är huset, ett skört skal bara, där blanka sniglar skymmer utsikten från bottenvåningen. Radion har jag också satt undan. Oroa dig inte för mig. Jag spottar och spottar denna materia som fyller min mun. Var med mig, var med mig, tänker jag. Nu känner jag klådan som bryter ut i pannan, tusen levande obehagsdjur. I dag får Olga läsa Herrens välsignelse, säger fröken. Skrik nu men skrik tyst, vänd skriket inåt. Titta så snäll han ser ut! Barnet som är jag vet att bilden föreställer djävulen. Jag tänker på mitt hat som jag lät växa mer och mer. När orden syns ser jag att barnet förvandlas.