När Grane kom, voro landsmännen redan församlade inne i stora salen, i inre rummet, i tidningsrummen, i tamburen och på gården. Det såg ej lifligt ut, mestadels stod man och hängde, kastade fram ett ord, skrattade utan munterhet, gick ett par slag på golfvet, väntade: – Är inspektor inte kommen än? – Nej, men han kommer väl snart. När Grane fått af sig öfverrocken och kom i dörren till tidningsrummet, mötte han kandidat Ling, som med släpande steg, plirande ögon och ett illmarigt dämpadt leende betraktade honom. Ling började nu höra till öfverliggarna, ansågs för att vara elak och genial, hyste det mest afgjorda människoförakt och hade kommit så långt på det sluttande planet, att man ej ansåg det fullt comme il faut att umgås med honom. Han hade sitt nöje af att se ungt folk mista sina illusioner, något, som är ganska vanligt bland människor, som det på ett eller annat sätt gått baklänges för. – God dag, unga sanningskämpe, sade han. Du lär ha’ haft ett förmånligt anbud på att få inträda som extra ordinarie spion i den nybildade fruntimmersligan, som gjort till sin uppgift att muta studenternas städerskor och ställa till skandaler i familjerna. Hähäm. Hvarför tog du inte emot det? Det är en förmånlig plats. För då är man skyddad för misstankar själf och kan synda opåtaldt. Hähäm. – Hur vet du det? sade Grane förvånad. Ling hade också reda på alting.