Storm i dag förmärkes ej, Ingen vindflägt rör sig. Nej. Luften är så sommarklar, Genomskinlig, underbar. Men hon hade rätt ändå; Stormen nu jag pröfvar på. I min själ den brutit ut, Rasar, utan rast och slut. Som Ni ser af brefvets datering befinner jag mig för närvarande i Malmö, der jag troligtvis kommer att qvarstanna större delen af vintern. Här emottog jag äfven de noter Ni haft vänligheten att sända mig och som retournerats från Hörby. Jag visste då ingenting om den sorg som drabbat Er, men så anlände bref från Christian, hvari han äfven tillsände mig Ert. Jag kan icke beskrifva huru nedslående denna underrättelse verkade på min sjelfviska glädje öfver att Ni icke glömt bort oss. Ni får icke tänka att jag med omild hand vill beröra er saknad, men enligt min åsigt tjenar det ej stort till att kringgå ett ämne, som dock fyller bådas tankar, lika litet vill jag framställa några fåfänga tröstegrunder! – jag känner dem för väl. För mig, som ej hade en aning om Emmas sjukdom, kom underrättelsen om hennes död så oväntadt att jag ej kan återkomma från min bestörtning. För icke så länge sedan hörde vi från Er genom Örnberg, Anderssons reseombud, men han sade att Ni nyligen skrifvit och att allt då stod väl till.88 Jag ber Er tro att jag ej skrifver detta bref af skriflystnad (ty jag har korrespondens mer än tillräckligt) utan i hopp att dessa rader skulle hinna Er till julen och att tanken på de tillgifna vänner, i hvars hem Ni alltid ansets snarare som en medlem än gäst, måtte i någon – om än så ringa mån – minska den tomhet som så oemotståndligt smyger sig öfver oss vid en så oersättlig förlust som Er. Jag ville att min vänskap vore Er något värd, mina ord egde någon magt, icke till tröst (ty jag vet att lifvet icke eger någon annan än tid och arbete) utan endast så att Ni halft förströdt, måtte lyssna till mig och så för en stund dragas bort från sorgligare tankar.