»Du!» Hon gaf honom en liten knuff med armen. »Ja, i mitt fack – förstås. Sedan jag slutat med lasarettstjenstgöringen och allt det der, och så gjort min utländska resa, skall jag ta ihop med populära föreläsningar. Det är hvarjehanda, som jag vill försöka att intressera allmänheten för.» »Ah! Det var roligt, så skall jag läsa hvad du skrifver. Tror du att jag kan förstå det?» »Naturligtvis.» Hon log och såg mycket belåten ut; så fortsatte hon att läsa. Hela brefvet handlade om det gamla huset, om henne sjelf, som han beskref mycket lifligt, och om deras lif derute. Det fans en kraft i hans stil, som slog an på henne. Men icke ett ord om kärlek eller ditåt. »Hum», sade hon med ett litet löje, då hon slutat och åter rätade upp sig. »Föll det inte i smaken?» Han såg upp på henne en smula skälmaktigt, liksom han gissat hennes tanke. »Jo, det var utmärkt trefligt. Men skrifver du alltid så der?» »Hur?» »Så der» – hon letade efter ord – »så der förståndigt.» De skrattade; derför att det var så svårt att uttrycka, hvad hon menade, men så lätt att förstå det. »Ja», sade han. »Talar du så när ni träffas också?» Det blänkte till i hans djupliggande ögon, då han såg upp. »Tror du att jag är så spak?» sade han med ett leende, som tvang henne att rodna. »Nej du, jag kan också ett annat språk. Men hvad skulle det tjena till att komma med det i bref! Nej, ett bref är ett bref, och en kyss är en kyss. Jag låter allting gälla för hvad det är.» Hans ord träffade henne som en dof smärta, för hvilken hon icke kunde göra sig reda. Det uppstod en paus. Selma bläddrade frånvarande bland några papper på bordet. »Richard. Du håller väl riktigt af din fästmö?» sade hon mycket lågt och utan att se på honom. »Hvad menar du med det?» »Jag menar bara, att det är riktigt syndigt att ...» Hon tvärstannade. »Hvilket är syndigt?»