Ofta sitter hon däruppe i ett af den öfre våningens öppna fönster, därifrån hon öfverblickar hela trädgården. Hon lyssnar till den älskades röst, som i nattens tystnad ljuder upp till henne från hans Gartenhaus: han har fullbordat en dikt, nu reciterar han den för sig själf. Hon lyssnar spändt. Den kära rösten klingar klar och fyllig; då är skalden nöjd med sitt verk, då är han lycklig. Lolos vackra ögon skimra af tacksam glädje: hvad lifvet är skönt, och så vackert månen lyser på den hvita sandstensklippan där borta i Saaledalen! Bing bång! Bing bång! Klockorna ringa in det nya seklets första natt. Från stad till stad, från by till by går klangen öfver det stora landets snöhöljda skogar. Hvad skall den gifva oss, den nya dag, som snart rinner upp? Det gamla är förgånget, si allting äre ny vordne, mumlar folket vid nyårsnattens klockslag. Detta nya – är det ondt, är det godt? Hvem skådar molnet vid västra synranden? Hvem anar stormen, som skall vältra sig fram öfver världen med dån och brak, förödelse, jämmer och undergång? Hvem har tid att tänka på i morgon? Då man i dag har så fullt upp att beställa! På Karl Augusts och Göthes nya, ståtliga teater i Weimar skola Schillers nya fosterländska skådespel uppföras. Hvem har då tid att tänka på, hvad det nya seklet kan bringa land och rike? »Wallensteins läger» har bragt en ny tid öfver den tyska scenen. Allt hvad Tyskland äger af snille har vid det nya seklets början strömmat till staden vid Ilm, det nya Athen. Alla bildade nationer beundra dess glans och ära. Dess andlige behärskare och ledare är Göthe, och kring honom gruppera sig alla dessa, hvilkas namn du kanske ännu icke känner, men som du en dag skall komma att känna, delvis vörda och beundra, delvis älska. Också Schiller och Lotte ha dragits hit till Weimar. Naturligtvis. Schiller framför alla andra. Hvar skall väl han ha sin rätta plats, om ej vid Göthes sida?