– Men snart vaknade dock Harald upp ur den sällhetsdröm, i hvilken han blifvit söfd. – Att mörda kungen under sömnen! En gång blir han inkastad i lifvets strid, blir utsatt för frestelser och faror. Hon trädde oaktadt förbudet in till honom i tältet och sade med en uppmuntrande röst, åt hvilken hennes intagande - skönhet gaf ännu mera vikt: – Hvilket vilddjur! Nej, det är en af dem, åt hvilka vi förut tändt julljus. Då måste vi alla crepera och till slut blifva fångna, från hvilken fasansfull olycka Gud nådeligen måtte bevara Ers majestät. Men kungen var och förblef oböjlig. De anade ej, att det var med själfva konungen af Sverige, de kämpat denna ojämna och för dem förnedrande strid. Vi visste ej, att ofta stora skurkar dölja sig under munkkåporna. Knappast hade konungen kommit till Pernau, förrän en ensam ryttare på en löddrig häst sprängde in i det svenska lägret, där han genast blef motad och fasttagen, men lika fort släppt och hälsad med glädje af en ung man, kornett liksom den ankomne. Rysligheten af hans belägenhet ökades ännu mera genom brist på lifsmedel. – Hvilken veklig stämma, hviskade Harald till sig själf, hvilken i den sårade ynglingen nu igenkände den underlige lille rekryten, hvilken hade sådant tycke med hans fästekvinna och hvilken liksom med trolldom en gång gjort honom oförmögen att sköta sitt kall som posterande vaktkarl i konungens tält. Men hur mäktig är ej oskulden i sitt lidande! – Den där krutgubben, skall du säga om mig, kommer nog att gå som en padda, så att vi inte få dansa kring majstången vid Grönelund. Villkor från hans sida, utbrast kung Carl. – Hvad står då på? frågade konungen oförmodadt. – Tyst! Men hade jag inte så fort dragit mig undan, som jag gjorde, så hade jag allt nu varit en dödens man; ty just som jag kommit ned i gången, hörde jag, att en ny svensk patrull kom till platsen.