Men Dybböl kom han ihåg detaljeradt, särskildt striden vid tredje skansen. Han var i Jægers kompani och slogs i norra afdelningen af skansen. De voro bara 16 man under en officersaspirant som hette Smidth. I södra skansen slogs korpral Grönlund med åtta man under sig. De hade bara två kanoner som dugde, och en hade halft annat hjul, men de skötte kanonerna så bra att tyskarna måste lägga sig några steg från skansen. Korpral Hess hade hand om kanonerna och han fyra af fyra kartescher innan kanonen med den trasiga lavetten ramlade omkull. Så stormade tyskarne. Den förste, som kom upp med fanan, fick en revolverkula af Smidth. Och sen blef det slagsmål på allvar, man mot man. En tysk soldat måttade ett slag med kolfven mot Snygg, men han böjde sig ned och fick tag om knäna på tysken och så började de brottas. Tysken bet Snygg i hakan — berättaren makade undan en skäggruska och visade ett väldigt ärr — det gjorde ondt och Snygg blef arg och sökte efter strupen på tysken, och i detsamma rullade Smidth, som brottades med en tysk löjtnant, öfver ryggen på Snygg med en sådan kläm att Snyggs tumme trycktes in under hakan på tysken och ref upp ett stort sår. Men när Snygg fick se blod blef han ursinnig och slog till tysken tvärs öfver nosen så att han svimmade. Och så rusade han upp, alldeles lagom för att få ett slag af en gevärskolf — men det bara snuddade vid hjässan och tog af mössan. Han blef litet vimmelkantig ett tag men rusade fram och stötte hufvudet mot bröstet på den nye angriparen, så att han halkade i leran och åkte baklänges ner i grafven. Då hade Smidth redan fått en kula i bröstet och en i armen och lade sig ner, som om han skulle svimma, men då en tysk löjtnant rusade fram, fick han lif igen och lyckades efter en stunds brottning skuffa honom ned för sluttningen. — Var Snygg inte rädd? frågade jag intresseradt, jag var med hela tiden och undrade hur sådant skulle kännas.