Om verket har några utsikter att vinna framgång på scenen förefaller föga sannolikt; det skulle i så fall vara genom att lämna hela tendensen å sido och uteslutande betona dess rent farsartade element. Av Carl R. af Ugglas bägge arbeten är det ena, Den döda, en isolerad dramatisk situation, fylld af en nästan Maeterlincksk skräckstämning och verkande främst genom språkets suggestiva kraft. Det är skrivet med direkt tanke på sceniskt framförande. Konstruktionen är det antika dramats, d. v. s. peripetien åstadkommes genom successivt avslöjande av redan timade tilldragelser. Att vid god rollbesättning dess sceniska verkan bör kunna bliva utomordentligt stark är otvivelaktigt, om också en av rollerna, den snart hundraåriga, i dystra bibliska ordalag talande farmoderns, torde komma att erbjuda stora svårigheter. Under den senast förflutna (hösten har det framförts på Lorensbergs Svensk Tidskrift 1920.50 LITTERATUR teatern i Göteborg, och enligt uppgift skall det under nästa säsong inf or - livas med Intima Teaterns repertoar. Lamporna är däremot icke diktat för scenen. Det är ett sagospel, ett lyriskt drama om man så vill, i tekniskt hänseende gestaltat med fullkomlig frihet. Idéinnehållet är här som i många andra av författarens arbeten det absolut väsentliga. Anslaget leder över till ett gammalt och ofta varierat motiv: Faust och Margareta. Faust, den ryktbare lärde, står i begrepp att avsluta sitt filosofiska livsverk. Men hans unga hustru Margareta har svårt att i längden leva i den kyliga eter, dit hans grubbel fört honom; hon längtar till varmare, mildare luft, och den fantasifyllda religiositet, som för hennes makes skarpa tanke blott är villa och tomhet, lockar henne alltjämt med oemotståndlig makt. Faust anar hennes känslor och ger henne fri; en mild och stilla höstkväll följer hon pilgrimernas långa tåg, som de andra klädd i vit kåpa och med stav i handen, för att vid martyrernas gravar i Rom bedja för sin älskades frälsning. Men hon vänder aldrig åter.