– Ni vet, att han är jordens största skurk, ett missfoster, ett mänsklighetens plågoris; i sin hand håller han trådarna till hvarje ogärning, som under de senaste åren utförts ej blott i England, utan äfven på kontinenten. De där nöten vid Scotland Yard veta det, men våga ej peka åt honom med ett finger; han skrattar åt dem. Det finnes blott en enda man, den han fruktar, det är mig, Sherlock Holmes. Endast åt en enda lefvande människa har naturen gifvit större gåfvor än åt Moriarthy. Han har ett snilles hjärna, en lords nobless, han disponerar oerhörda rikedomar, alla länder vimla af hans agenter. Han hade kunnat blifva en Newton eller en Chamberlain, men han älskar brottet för brottets skull. Därför skall han dingla i galgen, och den, som för honom dit, är jag. Min vän gjorde en paus, hvarefter han fortsatte : – Han och jag utkämpa en strid på lif och död, om få dagar står det afgörande slaget. Han är en fisk, kring hvilken jag dragit mitt nät; orolig simmar han omkring för att finna en utgång, men stöter alltjämt hufvudet mot garnet. I kassaskåpet därinne i mitt sofrum har jag papper, som äro snaran kring hans hals. Watson, förstår ni nu, hvarför ni måste skrifva med guldpenna? Jag förstod, men hade ingenting att svara; jag endast kände min ringhet inför denne store man; han var Napoleon, jag bara Bourienne. Något svar behöfdes ej heller, min vän väntade det icke. Jag var endast bergväggen, mot hvilken han ropade, för att höra ekot af sina ord återkastas till hans öron. Holmes förde fiolen till hakan, och med den fulltoniga klangen af en hel orkester lät han ur strängarna ljuda »Napoleons marsch öfver Alperna» lik en triumfsång.