Den nämnda generalordern synes av många truppförbandschefer närmast ha uppfattats som en anvisning om formerna för ärendenas handläggning, för den händelse några värnpliktiga skulle komma på tanken att gå ut som frivilliga. Truppförbandscheferna torde genomgående hava efterlyst besked om regeringens positiva inställning till saken. Vad som behövts hade, förefaller det, varit klara besked om att frivilligrörelsen skulle på lämpligt sätt stödjas. Med anledning av att en regementschef på en regementsorder vid årsskiftet rekommenderat frivilligsaken, lät emellertid regeringen den 11 januari en högkvartersorder utgå, enligt vilken allt militärt befäl förbjöds att i tjänsten verka för anslutning till frivilligkåren. Hur mot bakgrunden av den tidigare förefintliga tvekan om regeringens inställning denna order uppfattades, säger sig självt. Från åtskilliga förband föreligga exempel på den hämmande verkan, denna order haft. För rekryteringen vid förbanden skulle det givetvis varit av betydelse, om manskapet kunnat, i det fall där det så velat, övergå till kåren under sitt sedvanliga befäl. En officer — kompanichef, plutonchef, batterichef el. dyl. — kunde t. ex. meddela sitt manskap, att han ämnade ansluta sig till Frivilligkåren med så och så många av befälet och att alla, som önskade det, kunde följa med. Detta var emellertid länge i verkligheten omöjligt. Officerares ansökan behandlades nämligen för sig, meniges för sig, och avsked åt de förstnämnda beviljades endast i fastställd proportion till antalet till Finland avresta frivilliga från hela landet. Det torde sålunda i allmänhet icke ha varit möjligt för en officer att gå ut som frivillig med ett större eller mindre antal av sitt eget manskap vid förbandet. Trots detta kunde emellertid, när det gällde vissa specialförband, flygdetachement, vissa luftvärns och andra artilleriförband etc., ordnas just en sådan frivilligrekrytering. I dessa fall blevo också frivilligförbanden snabbt och effektivt stridsberedda och praktiskt taget omedelbart efter ankomsten till Finland satta i funktion. Först genom högkvartersorder av den 22 och 27 februari skapades förutsättningar för organiserandet av frivilliga förband ur de svenska regementena av soldater, som utan tidsödande samövning och utbildning skulle ha kunnat tagas i bruk. Då var det emellertid redan för sent.