Huset var gammalt och förfallet. Synbarligen tillhörde det någon af »patrasket», som negrerna i de förnämare plantagefamiljerna kallade de fattiga, infödda hvita. Det var blott en gammal, grådaskig qvinna inne i kammaren, dit Manne inträdde och började med att begära något till qvällsvard och nattqvarter. Gumman jemrade sig och förklarade bestämdt, att hon ej kunde lemna någotdera. »Åh, kära mor, var inte ohjelpsam», sade Manne, »jag skall rikligt ersätta er. Ni ser ut att behöfva en slant». »Ja, det är nog ett sant ord det. Men jag har en son, som kommit ur kri’e, och han är så tom, så det sir ut som en aldrig skulle ha sitt en matsmula förr. Han sätter i sig allt hvad jag skaffa kan. På det sätte’ är det. Herrn vill väl inte, att jag ska ta från mitt egit kött och blo’ och ge åt främlingar?» »Nej, det vill jag inte», medgaf Manne, som tänkte försöka sin lycka på något annat ställe. »Men säg mig, mor, finnes några yankees här på trakten?» »Inte har jag sitt några och inte vill jag si några heller!» utropade gumman raskt, i det hon spottade framför sig, ett gammalmodigt sätt att värna sig mot olyckor. »Nå, så adjö då, mor», helsade Manne och gick. Sin spejarevana likmätigt, slog han in vid sidan af vägen. Han hade dock icke kommit långt, förrän han hörde steg bakom sig, som uppenbart forcerades för att hinna honom. Så hörde han en röst, som skrek: »Hallå Johnny, ville du mig någonting?» Vid Manne så vände sig om, upptäckte han en man, som han trodde sig känna igen. Det var Black, ryttaren, som grät vid Ashbys dödsläger. Han skyndade glad emot honom. Det var ju opportunt att här träffa en gammal krigskamrat. »Nej, se Black!» ropade han. »Det var något till roligt att stöta på dig. Är du här och svänger om i bugterna också?»