– En trappa upp är stor bal, sade den mörkaste och magraste af fransyskorna. – Men jag vill inte dansa i afton. Jag vill bara gråta. Det syntes verkligen spår af tårar i det hvitpudrade ansiktet. – Eves väninna är död, förklarade den blonda flickan, hvars hår var färgadt till nästan morotskulör. – Hon dog i morgse, stackars liten! tillade hon allvarligt. En af damerna från hörnsällskapet hade rest sig och kom fram med en tallrik. – Åt professorn, sade hon. Det låg några mynt på fatet, och Björck räckte en dollar. Hon neg. Champagnen stod orörd i de smala, höga glasen. Musikern spelade vidare, orörlig, hopsjunken. Då flickan tömde tallriken på klaverhörnet, ändrade han icke min; det var som visste han det ej. Hans små korta fingrar flögo i stumphopp och gamla rutinerade stötar öfver tangenterna, och utan öfvergång följde sånger, visor, kupletter, valser, marscher och operettmelodier. Hvarken Bendel eller Björck gjorde några frågor. De voro, hvar på sitt vis, bekanta med företeelserna, om också denna lokal, genom hänsynslös rättframhet i metoderna, verkade ännu mindre illusorisk än liknande olycksplatser. – Ska vi inte gå? frågade Helge. De hade redan rest sig, då en betjänt hastigt kom fram och bad dem vänta några minuter. Han blinkade betydelsefullt och hviskade: – Cirkusgäster från höjden! Björck såg oförstående på Helge: – Hvad menar han? Kontoristen kände slanguttrycket och förklarade det. Genom tamburportiärerna, där negern stod vakt, hördes undertryckta fnissande skratt, lätta steg och fraset af kjolsläp. – Jo, ser du, så otroligt det än må låta, så komma ibland ur allra bästa kretsar efter någon lyckad fest, en bal, en supé, några familjevänner hit med sina hustrur för att från särskilda rum med kikhål visa de nyfikna damerna hvad som försiggår. Inte ens i Paris och London, ja knappt i New York, förekommer dylikt – efter hvad jag läst och hört ... – Ni talar svenska, sade oförmodadt den mörka fransyskan och fäste en stor, svart blick på Helge.