– Derpå svarar jag, att ett tillstånd af en så fullständig dvala förmodligen aldrig inträffar. Åtminstone qvardröjer väl under denna dvala en känsla af allmänt välbefinnande eller af motsatsen, hvilken känsla, om än ytterst svag, dock ännu alltid är ett förnimmande. Att detta förnimmande, om än under en ytterst dunkel form, måste qvarblifva hos djuret och menniskan äfven under den djupaste vanmakt, det bevisas af den bekanta, af Leibnitz åberopade, omständigheten att, när djuret eller menniskan uppvaknat ur ett dylikt tillstånd, så äga de förmågan att igenkänna förut varseblifna föremål. Detta, att igenkänna förut varseblifna föremål, är tydligen detsamma som att förnimma ett föremål såsom förut förnummet, men att förnimma ett föremål såsom förut förnummet är att förknippa med hvarandra två förnimmelser i förnimmandet. Detta åter vore omöjligt, om icke begge förnimmelserna inginge med hvarandra i samma förnimmande, det är ett och samma förnimmande omslöte dem begge. Igenkännandet är alltså möjligt endast derigenom, att den före dvalans inträdande hafda förnimmelsen och den efter dvalans upphörande hafda förnimmelsen omslutas af ett och samma förnimmande, d. v. s. att detta förnimmande då också omsluter det mellan begge fallande tillståndet af dvala eller derunder fortfar, om ock i en mycket dunkel form. Vi måste således antaga, att intet tillstånd af dvala, sålänge det ännu stannar vid en dvala, är nog djupt att alldeles utsläcka det hos djuret och menniskan befintliga förnimmandet. – Nåväl, jag erkänner då, att om djuret icke vore förnimmande, eller om menniskan icke vore förnimmande, så vore djuret icke ett djur och menniskan icke en menniska. – Det betyder med andra ord, att såväl djuriskheten som menskligheten upphör, der förnimmandet totalt upphör; eller att såväl djuriskheten som menskligheten måste falla helt och hållet inom förnimman?detsområde.Ärdetejså – Visserligen.