Körsvennen, med vargskinnspälsens krage upp öfver öronen, hade full sysselsättning med att speja efter vägmärken, ur en och annan hälft öfversnöad stuga lyste ljus, som kunde tjäna till vägledning, och så var det granar och tallar, som man kände igen, och den gamla, knotiga eken, som stod just i svängen, där vägen tager af till komministergården. Bredvid bonden satt en högrest gestalt, mössan var neddragen i pannan och hufvudet nedböjdt, nästan som om han sof. Mycket hade han icke talat heller på sista milen,: och kusken tänkte, att herrn var allt duktigt trött efter den långa resan. Bankokommissarien är mycket röd i ansiktet och läser från papperet med rörd stämma vänd mot Louise, som står vid Fabians sida, blek och allvarsam i sin hvita dräkt. Det tjocka sidenet glänser i ljusskenet. Kring det korta lifvets låga urringning och längs de små puffärmarne följer garnityret af tyll med blomknappar i silfver och tjocka silfverrouleauer. Ett liknande, bredare garnityr pryder kanten af den snäfva, korta kjolen, som lämnar foten synlig i den hvita, högklackade sidenskon. De ljusbruna lockarna falla ned öfver de hvita tinningarna med det fina, blåa ådernätet, och de långa, mörka ögonfransarne ligga som en svart skugga mot den bleka kinden. Hon slår icke upp ögonen, men det är, som om hon såge dem alla genom de sänkta ögonlocken. De stela, raka gamla damerna med långschalar af siden öfver blottade, knotiga halsar, de sirliga gamla herrarne i styfva kragar och med de långa, viftande frackskörten, de unga flickorna och herrarne, hennes och Fabians vänner, alla äro de där. Det är ett dämpadt sorl omkring henne, en ständig rö- relse af personer, som ändra plats, grupper, som bildas och upplösas. Luften är het och tung med en stark lukt af smältande vax från alla de brinnande ljusen. Hon hör som i en dröm sin fars röst och de vackra verserna, men hon kan icke få något riktigt sammanhang i det.