Men han var nu ej längre den oöfvervinnelige och mäktige imperatorn; den 18 juni hade hans lyckas sol gått ned i blod vid Waterloo, fyra dagar därefter hade han afsagt sig regeringen, och den 23 hade han lämnat Elyséepalatset och begifvit sig till det en mil från Paris belägna slottet Malmaison, i afvaktan på ett tillfälle att åter rycka till sig händelsernas tömmar eller som en landsforvist flykting smyga sig bort från Frankrikes jord. P å terrassen, som vette ut mot den vackra parken, hade kejsaren låtit ställa ut ett bord, och en länstol, och här satt han d a g e n i ända fördjupad i studiet af sina kartor, rufvande på hämnd för nederlaget vid Waterloo. M e d sin divinatoriska skarpblick förutsåg han, hvilka fel fienden skulle b e g å under sin framryckning mot Paris, huru den hetsige gamle Blücher skulle skynda före den lugne, kallblodige engelsmannen, och han fråssade i tanken på huru han med sina af hämndtörst uppeggade soldater skulle tillgodogöra sig dessa fel, på samma sätt som han gjort året förut, då han med en ringa styrka hejdat en öfvermäktig fiende. Men så fördystrades plötsligt hans sinne; jag har ju icke längre någon armé, sade han till sig själf, jag är en detroniserad monark, som icke äger den jordbit jag trampar på, en i akt förklarad flykting, som riskerar att bli skjuten, om jag faller i mina fienders händer. Men hoppet vände snart tillbaka, och N a - poleon lutade sig åter öfver sina karfor. V ä r - men var alltjämt kväfvande och trots soltältet, som var spändf öfver terrassen var det hett som i ett drifhus. Oakfadt kejsaren i allmänhet var okänslig både för hetta och köld, svettades han och kände åter den där besynnerliga dåsigheien, som på sista tiden brukat smyga sig öfver honom och som till och med i slaget vid Waterloo kom honom att för en stund inslumra midt i stridsvimlet.