Mycken DE I FRANSKA TRONPRETENDENTERNA. » JANNE IDUN — 6 — STACKARE ». (FORTS. O. SLUT.) M EN ALLTSEDAN de fina kläderna kommit på, märktes en förändring hos Betty. Då han först kommit till Lilleskog, hade hon beskyddat Janne, berömt hans flit och arbete samt tagit honom i försvar, när andra gjort narr af hans klumpiga fasoner och kantiga sätt, men sedan han klädt upp sig som stadsherre, blef hon sig olik. I stället för att berömma och uppmuntra honom, fann hon fel i allt och snubbade upp honom för det minsta. Hon gjorde narr af hans fina kläder, långa armar och stora händer och pikade honom för hans brist på stolthet och företagsamhet. Den som kunde vara herre behöfde ej gå som dräng, tänkte hon bittert. Hade han verkligen råd att skaffa sig så fina kläder, borde han ej nöja sig med en tjänareplats i hennes mors lilla hem. Janne brukade parera dessa utfall med något godmodigt skämt, men ibland steg färgen upp i det breda ansiktet och det blixtrade till i de stålgrå ögonen, och så försvann han för dagen ut i skogen och Betty gick ångerköpt och gråtfärdig omkring i trädgården. » Du är då bra ovänlig emot honom, » sade modern, » här gör han sig ju ärligt förtjänt af det bröd han äter och — • — » » Det är ej nog för en sådan som Janne,&gt; utbröt Betty häftigt, » han är för god och han borde hålla sig för god att gå här som en dräng. » En dag kom ett tjockt bref från Amerika med många frimärken och sigill, och muntert hvisslande stoppade Janne det på sig. Moster såg betydelsefullt på Betty, men Betty hade ingenting sett. Lördagar och söndagar brukade ofta stadsbor besöka den vackra lilla villan i Lilleskog och bland andra en ung notarie Sandgren från Wenersborg. Han uppträdde alltid ytterst elegant i välsittande kläder, snobbiga halsdukar, röda handskar och blank cylinderhatt. Han uppvaktade Betty ifrigt och hon upptog hans flirt ganska nådigt. Han sjöng roliga bitar, hvilka han ackompagnerade på luta, och så berättade han roliga historier på bondmål och roade damerna med invecklade kortkonster.