O min vän, jag lider ... jag lider mera än ord kunna säga af det lif jag tvungits in i! Det rasar stundom en strid inom mig, som vill qväfva mig med sin våldsamhet. Gud har gifvit mig allt – allt hvad en dödlig kan begära, det fins ingen som icke kallar mig den lyckligaste qvinna, och jag är dock den olyckligaste. Skall jag säga dig hela sanningen Jag älskar min make outsägligt, glödande, jag kan icke uthärda som det nu är ... hans ljumma vänlighet är mig vämjelig ... det vore lättare att fördraga hans hat. Jag kan icke blifva gammal ... jag kan det icke ... jag är ännu ung ... blodet bränner i mina ådror ... det är som hade jag inom mig en naturkraft, mot hvilken jag flämtande kämpar och som till slut skall besegra mig och föra mig bort med sig. Hur jag under detta år kämpat och bedt för att besegra mig sjelf, det kan icke omtalas, det är en af dessa tysta, förtärande strider, dem endast Gud ser. Och nu, efter så mycken strid, så många böner – hvart har jag kommit? I denna stund käns det som hade jag en orm i mitt bröst, det är som hatade jag mitt eget barn ... I natt kunde jag ej sofva. Jag kastade mig brännande och orolig af och an i bädden. I den gråaktiga morgongryningen såg jag Ernsts hufvud, som hvilade så lugnt och orörligt mot kudden. Han sof jemt och djupt. En obeskrifligt harmonisk förnöjsamhet låg utbredd öfver hans ansigte. Hvad det var ädelt och manligt! O Gud, hvarför skall qvinnan så länge bibehålla sin ungdomstid, sin poesi, hvarför skall hon vara så trofast, så innerlig i sin kärlek, då mannen blir lugn och kall? Hvarför kan hon icke glömma, då han glömmer? Jag borrade mitt hufvud in i kudden och grät, så att mina snyftningar ljödo som dofva, sönderpressade skrik ...