Ja, det var intet misstag, Friesleben stod det. Utan förnamn eller tillägg, liksom man säger Goethe eller Napoleon. Men var det min Friesleben? Varför icke? Han hade gjort karriär genom sin europeiska fernissa, energiskt fullföljt en bana och var säkerligen inget dumhuvud. När jag tänkte på den försmäktande julidag, då han gjort sin entré i mitt medvetande, kunde jag ej annat än i tysthet lyckönska honom till det snöpliga mottagande, han då rönte. Och jag såg hur alltsammans gått till: han står i kön, som får gratissoppa, en kall dag om hösten utanför köksporten till en stor restaurang. Han står en annan gång i kön som söker plats där – diskare, fönstertvättare, ishuggare, källarhantlangare, all round-aboutjob, you know! Han hjälper till i köket, vid slasken, på gården. Han blir isvattenskypare, sedan tallriksombytare, han får en hörnbyffé, lägger fram silvret. Till sist serverar han då och då. Han kan språk, han serverar alla utländska resande, han är kypare, känner viner, kan söka en bättre plats. Och så stiger han, får en gloria, ett namn. Han fattar lätt, lär snabbt, han gör det på kontorsvis, det är metod i hans arbete. Och nu är han Friesleben, i sin genre hovmästarnas kända Friesleben, liksom kockarna ha sin Escoffier. Inte illa! Han kunde i stället ha varit en namnlös clerk bland miljoner namnlösa och svältavlönade officeclerks. Prisad vare den heta julidag –