I dag för första gången, då han underrättade Gabriella om sin förestående afresa, hade läpparne, otrogna mot viljan, kanske icke otydligt förrådt hans rörelse; och nu brann han af förtrytelse, emedan det syntes honom klart att Gabriella genom sin bortgång velat erinra honom att hans språk varit alltför varmt. Hade det behagat henne, skulle hon naturligtvis icke gått. Rosenberg hade mycket högmod; och det är svårt att afgöra, antingen detta eller hans kärlek led mest af den inbillade förolämpningen. Följden blef att han föresatte sig att med högsta möjliga lugn taga afsked af Gabriella; och hon skulle icke få anledning att tro det hans yttranden på morgonen härledde sig från annat än erkänsla och allmän saknad vid tanken att skiljas från ett ställe, hvilket genom vana blifvit honom kärt. Sedan han förgäfves väntat en halftimma på Gabriellas återkomst, gick han med detta beslut till sin kammare, der Petter Lindgren höll på att stöka i ordning ett stort bord med böcker och papper, hvarvid kaptenen arbetade de timmar, då han var inne hos sig. ”Nå, Petter!” sade Rosenberg, ”ernar du bli vinterliggare här på Tistelön? För min del reser jag någon af dagarne; men du kan gerna stanna qvar tills vidare. Vi ha ej riktigt slut på Januari ännu; och efter de hålla af dig, och du intet annorstädes får lefva fritt, råder jag dig att taga godagarne, medan du har dem.” Petter fick stora ögon. ”Kors, skall kapten resa? Jag tänkte att så länge isen ligger ...” ”Så borde jag ligga med, tänker du! Nej, min kära Petter, du har aldrig några uträkningar som duga.” ”Det kan väl vara, kapten; men det är i alla fall säkert att kapten blir saknad, och det till gagns, när han far.” ”Tror du det, Petter?” ”Jag vet’et, kapten!” ”Vet det! Hvad vet du?” frågade Rosenberg, utan att vidare tänka på hvad Petter hade att omförmäla.