Torparen var mycket språksam af sig och de tre främmande mycket nyfikna rörande en hel del förhållanden i den folkrika socknen. Inom parentes skref Rosenström, att den framskjutne goodtemplarens resa hitåt hade sin grund i ett uppdrag att söka bilägga åtskilliga tvister, som under någon tid existerat inom hans egna loger, och han tillade, att den väntade just var rätte mannen för att utföra dylika uppdrag, ty han var icke blott en mild och human person utan äfven mycket bestämd i sitt uppträdande. Han hade aldrig varit den, som var rädd för att säga sinmening, och han hade anmält sig af ett verkligt intresse, drifven af harmfull otålighet öfver de andras motstånd. » Ja, men jag tycker för Elins skull » afbröt han henne med ett ömt tonfall. TJUGOFJÄRDE KAPITLET. I sista delen af sitt tal gjorde Lundberg en anslutning till Bergkvists förhoppningar om inredningens snara fullbordande. För alla dessa – och de voro nu icke få – hvilka gingo och drömde om den ena eller andra af goodtemplarordens framtidsutsikter i Grenköping, hade den gamle trofaste Ströms ansikte blifvit oupplösligt förenadt med allt goodtemplararbete, med alla goodtemplarsegrar och all goodtemplarglädje. Jo, jo, det var en klipsk pojke, munsjör August, när det gälde att skaffa pengar! Det var också det första möte, där man gått igenom intagningsceremonien två gånger. Bergkvist var den, som man sannolikt lyssnade allra hälst på, antingen man hade samma mening som han eller ej. Att mor Jansa gick på som en vilde och både enskildt och offentligt målade ut honom som mordbrännaren, det betydde ju icke så mycket, ty den elaka krögerskans häftiga ord fäste man sig litet vid, särskildt efter den sista betan, men värre var det, att han äfven i hyggligt och opartiskt folks ögon framstod som den, hvilken kunde vara den enda skyldige. Anders Jonsson hade nog hört ryktet, han med. » Gråt inte! » sade Herman smeksamt. Hvad var också naturligare än detta?