Det blef snart öfverenskommet, att Ingmar skulle få rida ned till Jaffa på den lediga hästen. Det var en god häst, och Ingmar lyckönskade sig till sitt infall. De sju milen ned till Jaffa måtte jag väl kunna rida i natt, tänkte han. På detta sätt kan mrs Gordon komma hem i morgon eftermiddag. Men då Ingmar ridit en timme märkte han, att hans häst började halta. Han steg af och fann då att hästen hade tappat en sko. »Hur ska vi göra med detta?» sade Ingmar till dragomanen, som red bredvid honom. — »Det blir ingen annan råd,» sade karlen, »än att jag får vända om till Jerusalem och få honom skodd.» Där stod nu Ingmar midt på vägen ensam och visste ej rätt hvad han skulle ta sig till. Men med ens beslöt han sig för att fortsätta färden ned till Jaffa till fots. Han visste ej om detta var det klokaste han kunde göra, men den där makten, som var öfver honom, dref honom framåt. Han hade ej ro att vända om. Ingmar vandrade alltså framåt med stora steg, det sköt god fart, då han gick. Om en stund blef han dock orolig. Jag undrar hur jag skall få reda på hvar mrs Gordon bor i Jaffa. Det var en annan sak, då jag hade dragomanen med mig. Nu får jag väl gå ur hus i hus och fråga efter henne. Men trots att han väl förstod det berättigade i denna oro, fortsatte han vandringen. Det var en god, bred landsväg han gick på. Han skulle ej haft svårt att gå där, äfven om natten varit mörk. Men vid åttatiden blef det klart månsken. Alla de kullar, mellan hvilka vägen slingrade fram, blefvo synliga vidt och bredt omkring. Vägen klättrade upp och ned öfver dessa kullar. Så snart Ingmar hade öfvervunnit en af dem, stod en ny och väntade honom. Han kände sig stundom mycket trött, men den där främmande makten dref honom framåt. Han gaf sig ej tid att stanna och hvila ens en minut.