Jag gör det af pur vänskap – det vet Gud i himmelen – af pur vänskap för er, mademoiselle, och den vackre monsieur Ja, ja, blif inte ond, man har ju också varit ung en gång, fast det inte syns längre men jag mins hur det var i alla fall! Springer ut. LOUISE dämpadt, lidelsefullt. O Gud i himmelen, hvar är han! Hvad har jag gjort! Hvarför kommer han inte. – Jag blir från förståndet! Erna och Lilly komma in från entréen. ERNA. Sådana nyheter posten har fört med sig. Räcker Louise ett öppet bref. Läs! LOUISE läser; förströdd. Jag förstår inte. ERNA. Förstår du inte, att jag fått stipendium? LILLY glädjestrålande. Nio tusen kronor! Ja, det vill säga tre tusen under tre år! LOUISE matt. Jag gratulerar dig, kära Erna. LILLY. Och jag får lof att stanna! ERNA. Det har jag inte lofvat säkert. LILLY. Åh, du har visst inte hjerta att skicka mig hem. ERNA. Jo, det blir nog bäst, att du reser hem med Louise. LOUISE. Jag stannar nog ännu någon tid. ERNA. Du sade ju, att du inte hade råd? LOUISE. Litet längre kan jag väl sträcka mig. LILLY. Ja, det är rätt! Du har ju kontanter – behöfver bara skrifva till bankmenniskan derhemma – Klappar i händerna. – Åh, hvad jag är glad! Nu skall det lefvas! ERNA kärft. Lefvas, ja! Louise har ju dragit sig tillbaka från oss alla LILLY lägger sin arm kring lifvet på Louise. Ja, men nu ska’ hon dras fram igen! LOUISE till Erna. Hur kan du säga så? ERNA går planlöst omkring i rummet. Din dörr är alltid stängd för dina vänner numera Studsar då hon får syn på Allands porträtt. LOUISE. Jag är ju ofta på teatern och så har jag mina franska lektioner. ERNA betraktar porträttet. Hvad heter din lärare? LOUISE förlägen. Det kan väl egentligen inte intressera dig. ERNA sätter porträttet och vänder sig om.