Det var tidigt på morgonen — knapt mer än fem. Monsieur och Madame de Châteauneuf sofvo ännu, och der var få folk på gården. Den gamle Jeanot allena brukade åtfölja henne på dessa morgonpromenader, men honom såg hon icke till idag. Hon var allena med den främmande. — Er ridknekt, medborgarinna, är tyvärr förhindrad att följa er, sade han och bugade vördnadsfullt. Vill ni tillåta mig? Edmée var icke rädd. Hon blef stående på trappan och fixerade skarpt den alldeles obekante mannen, idet hon höjde ridpiskan. — Med hvad rätt? Hvem är ni? Mannen sänkte sin röst: I Förste Konsulns namn lofvar jag er — ni skall bli beskyddad. Mademoiselle de La Feuillade gick lugnt nedför trappan, och i det hon kraftigt stödde sin fot mot den främmandes framräckta hand, svängde hon sig raskt upp på hästen: — Nå, så var min ridknekt då, eftersom Förste Konsuln befallt er det! Helsa och tacka honom för den omsorg han visar Frankrikes damer. Edmée var vred. Hon drog häftigt åt sig hästens tyglar och red i skarpt galopp ut från gården, utan att den främmande mannen, som hon förstod hade bestuckit eller skrämt Jeanot att hålla sig borta, fick tid att följa henne eller säga henne ett ord. I den upphetsning, hvari hela denna oväntade scen och nämnandet af Förste Konsulns namn hade försatt henne, betänkte hon ej strax, hvilket vågspel det var för en ung flicka att i denna tidiga morgon rida ut i landet allena. När hon kommit ett stycke utåt vägen, beslöt hon likväl vända om, men märkte nu, att hon redan var förföljd. I den stilla, ännu litet disiga, morgonen hörde hon starka, snabba hofslag af en häst i karrière bakom sig. Hon vände sig icke om, vred af från vägen och slog in på en vidsträckt äng, som bevuxen med högt gräs och markblommor sluttade ned åt floden. Förföljaren vred också af; i sned linie dref han sin häst öfver ängen.