Det är idel vemod och tungsinne idennasats, men i de båda följande får diktaren ett anfall af godt lynne för att ej säga uppsluppenhet, ty där finnas glädje och sol i öfverraskande grad, och det patetiska får först i finalen rum att gråta u t i ett rörande adagio lamentoso. Fr. Berwalds Elfenspiel är en välgjord, men föga intrycksstark komposition — älfvornas uppträdande om sommarnätterna lär ju också vara synnerligen flyktigt. Men dess mera realitet och lifsmust utströmmar ur J. Svendsens Norsk konstnärskarneval; i den har vinet ännu ej slagit af sig, äfventyret ej förlorat sin spänning. Efter detta stimulerande tonbad följa W. Stenhammars Ithaka och W. Peterson-Bergers Florez och Blanzeflor, båda byggda på de Levertinska dikterna och bredt och saftigt föredragna af hr F o r s e l l. Särskildt den sistnämnda kompositionen besitter i sin svällande sångmelodi och lysande orkesterledsagning en ingifvelseglöd af stor och betagande mäktighet. Konsertens slutnummer utgöres at ryssen Rimsky-Korsakows lifliga, men dock konstnärligt behärskade Capriccio espagnol, hvilken, liksom programmet i dess helhet, tolkas ypperligt af hofkapellet under hr Järnefelts ledning. ger en fransk sonatafton, som ådagalägger, att den distinguerade fransmannen, bekant för stockholmarne sedan sitt förra besök härstädes tillsammans med Marteau, fortfarande behärskar sitt instrument som en hel karl, d. v. s. som den gedigne konstnär han är. Programmet upptager den från en nyss förfluten kammarmusikafton kända sonaten af Franck, en sonat af G. Fauré samt en dylik af Guillaume Lekeu, de båda sistnämnda representerande en art af nyfransk musik, som på det hela taget är ganska melodiös, men också rätt beskedlig. Dessa sonater säga ingenting om pulsslagen i ett människobröst, de äro uteslutande exponenter af s. k. " god musik ", som ej kommer förargelse åstad, utan väcker milda känslor, hvilket är bra, och dåsiga tankar, hvilket är motsatsen.