Det är oss en glädje att kunna meddela våra läsare, det den obehagliga affär, hvari vår berömde vi kunna gärna säga världsberömde privatdetektiv mr Sherlock Holmes inblandats, blifvit utredd på ett sätt, som lagt i dagen hans fullkomliga oskuld och oförvitlighet. Hvarje förnuftig människa måste också på förhand inse, att ett brott, begånget af denne i den engelska rättvisans annaler så frejdade och oförgätlige man, måste hafva varit en abnormitet, att ej säga en omöjlighet. Vi ha också, ej ens ett ögonblick, ägnat tilltro åt det absurda, för honom menliga ryktet. Begagnande sig af en förvånansvärd yttre likhet med mr Holmes, ytterligare förstärkt med en exceptionell härmningsförmåga, har en förfallen f. d. skådespelare Jo Stangerton, som i Amerika och Irland flera gånger varit i konflikt med rättvisan, lyckats få i sina händer det förut omtalade depositionsbeviset och tillägna sig det dyrbara manuskript, som lord R. deponerat i Englands bank. Förtjänsten af skurkens gripande tillkommer vår utmärkte detektiv mr Lestrade, för närvarande den förnämste i sitt yrke inom Englands gränser. Det förmäles, att bakom föröfvaren af brottet står såsom hufvudperson en viss lärd herre, hvars räkning med rättvisan är lika stor som ouppgjord men hvars namn vi af hänsyn till tryckfrihetslagen ej vilja nämna. Det stulna föremålet har ej kunnat återskaffas; ägaren, lord R., gör sålunda en ansenlig och beklaglig förlust.» Min vän Holmes erhöll sålunda den upprättelse, han hade skäl att vänta. Händelserna hade emellertid i så hög grad skakat hans nerver att han på en månad måste afstå från arbete och hvila sig i Nizza. Återkommen därifrå kry och stärkt, sade han till mig: – Egentligen är jag tacksam emot den där Jo Stangerton. Han har för alltid befriat mig från den vidskepliga tron på second sight, hvilken ridit mig som en mara och hotade att kväfva mig. Men i alla fall, Watson, blir historien om Harun al Raschids pergament en af de besynnerligaste ni fått att uppteckna. Folk lära knappast tro, att den är sanning.