Men på vägen vandrade Daniel och Valborg i takt och tukt och god ordning, då den ene av främlingarna sköt sin skuldra under stören strax bakom flickan. Och så slipper en se lorten i morgon. Hundflocken strök förbi honom, gjorde en lov kring husbond med slokande svansar, hängande öron, dolska, skygga ögon. Det är två strykare. Det är tråkigt för mig, det. Gästgivarn makade sig långsamt bort till Träskens fönster. Kringfarandes folk höll han inte för mycket. Jag har inget illa gjort, sade Basilius. Men haltebolinken ville inte släppa. Lugnt och stillsamt sade hon: Men greven gav Träsken en vink. Då steg länsman upp, tog kvinnan mellan sina händer och skakade henne, så att huvudet slank fram och tillbaka. Vad i herrans namn säger jag? Hör han inte hit? Nej, sade han efter en stund. Ja, nu är vi där, sade länsman. Pojken och flickan försvunno i vindeltrappans mörker; stegen knarrade jämmerligt under Daniels stövlar. Eller hur länge skall en fattig fan till greve behöva supplicera Så drick nu i herrans namn och ge sig i väg. Och lika plötsligt blev han åter stillsam, tung i det stora huvudet och fundersam. Och den vill Stava att mor hennes ska hjälpa på flykten? Mor i Sutre tog en vit blomma ur flickans knä, luktade på den, bet av en bit av stjälken, spottade ut den, sade: För hemmase har di stek, upplyste pojken, för hemmase har di frammat i storstugan. Så jag ljuger! Ici! Efter honom gick Lill-Lars, följd av två svarta valpar. skrek Träsken. Gästgivarn sade: Ska han inte ha någon mat? Men gästgivarn skakade bekymrad på huvudet. Det angår mig inte, muttrade gumman, Iöste källarnyckeln från knippan. Vem har sagt det? Stilla. Mormora! Tvi vale att sväran skulle höra på, hur det gick ord mellan mor och son i Sutre. Då säger jag tack och farväl, gästgivare. Jag ska säga hur det är. Och hon blinkade krampblink med de röda ögonlocken. Så liten orsaken var hade likväl sinnet runnit på henne och ansiktet flammade av vrede.