– Just därför har jag lust att ingenting annat säga än det allra nödvändigaste – men framför allt att tala sanning. Från barnsben har jag afskytt den lögnens anda, som nu åter slår mot mig och som alstrar denna tomma yfverborenhet, känsloförhäfvelse, storvulenhet i later, ordoch tankeöfverspänning. – Sanning alltså! sade Karl Ståål. Hvad är din mening om detta nymodiga intresse för litteratur och konst? – Så vidt jag ser är det först och främst ett tillfälligt och i grunden konventionellt intresse hos en stor publik – och som följd däraf ett slags epidemisk guldgräfvarfeber hos allsköns andens äfventyrare. Alla strömma nu till svenska Parnassens nyupptäckta Klondyke Och där gräfva och vaska de och stjäla från hvarandra – och det värsta är att ingen vet hvad som är guld. Tidningsgrefven skref och såg sedan upp: – Kan du ge mig en definition på den nämnda äfventyrar-skalden? – En mycket liten människa, som talar mycket stora ord. Duger det? – Utmärkt! sade Karl Ståål och skref. Jag känner kryddet, som Fan lär ha sagt om nässlorna. Jag är nämligen också litteraturanmälare, och närhelst jag stöter på en långbent yngling, som är redo att sälja sin själ för ett smickrande omnämnande, har det befunnits vara en sådan där vitter humbugsmakare. Det borde vara skottpengar på dem! Tusen kronor för en långhårig lyrikers skalp och femhundra för en episk flintskalle. Men nu sträckte den unga flickan skrattande ut sin hand och tog anteckningsboken från tidningsmannen, i det hon utbrast: – Jag börjar bli rädd, att du lägger alltför många elaka ord i Gustafs mun. Han genmälde likaledes skrattande: – Jag skall nog akta mig att sammanblanda hans och mina egna ord – fast nog förefaller det mig, som vore vi af samma mening i sak. – Nej, invände Gunn, sådär elakt som du, talar Gustaf aldrig. Du tycks ingen aktning ha för begreppet snille!