Min vän Wille Pettersson, en mycket förmögen ung man på nära en tredjedels million, af hvilken han tog mer än årliga räntan, fick på en stor, stor cirkus i en stor, stor stad se ett cirkusfruntimmer, som hette så mycket som » miss Flory », en mångsidig qvinna, som dels red två hästar på en gång, dels hängde i taket på stortån, och dels i en trikå, hvilken till form och färg närmade sig kroppen så mycket som möjligt, lät se sig i pas de deux på alla möjliga vackra fasoner. Men det är lycka för alla föräldrar, att det inte blott är deras kärlek, som är så stark, utan att äfven treväplingens andra blad, tron och hoppet, växa så förundransvärdt gigantiska i föräldrahjertan: annars skulle kärleken döda dem när det går barnen illa. De akademiska striderna ligga fjerran från denna skildring. Och så sändes hållkarlspojken ut på ett håll, tjenstflickan på ett annat och sjelf lopp gästgifvaren till kyrkoherden och förkunnade: » Fru Pettersson är kommen! » Så slöt ock herr Johan Pettersson snart åter ögonen i fridfull hvila och drömde att hypoteksräntan föll och smågrisarna stego. Han var en enkel, osammansatt natur och så andligen fattig att han inte ens hade mer än en sorts heder. Hon får va till en annan gång. – Ja gerna, gerna, vännen min! – Ja, det skall bli godt att åter känna sig omgifven af gamla, kända vänner, föga intagande, ej mycket älskvärda, det må så vara, men på hvilkas känslor och ord och blickar man kan lita, fröken Hallner. – Hva ’ för inte, Maja lella? Stockholm, – » Höra »! » Ordning framför allt och korrekta liqvider » är min principal Hollayworths ordspråk, och det håller jag då med honom om, förstås. – Den är faren längesen, och sakerna har jag ställt in i frökens rum. Det är fredag i dag. Men våren är allsmägtig, när drifvan kommit bort, äfven der den bryter in öfver vissnade, färglösa tufvor Nu rann hjertat öfver på Linder: