Resultatet får tjäna som exempel på att serumamylas vid diagnostiken av akut pankreatit inte är ett specifikt prov. Prognostisering De mest kliniskt beprövade är pankreasisoamylas och lipas, men de kliniska studier som presenterats under senare år har inte givit några övertygande hållpunkter för att dessa metoder skulle vara överlägsna serumamylas för diagnostiken av akut pankreatit [6]. Sammanfattningsvis kan man hävda att den praktiska laboratoriediagnostiken inte kommit mycket längre än då Lars-Erik Gelin utgav sin praktiskt inriktade lilla bok » Akut abdomen » 1959. Den initiala kliniska bedömningen, där svar på S-amylas sammanvägts med anamnes och status, var - som förväntat - bättre än att ställa diagnos enbart på basis av S-amylas, främst på grund av att man kände till att en del av patienterna redan behandlades för sjukdomar av differentialdiagnostisk betydelse, exempelvis spridda maligniteter. Ett sätt att göra detta kan vara att mäta de små mängder trypsin som bundna till proteashämmare letar sig ut i cirkulationen (trypsin-alfa 1-antitrypsinkomplex). Tillsammans kan detta förklara att man i ett amerikanskt material gjorde troligt att mellan 20 och 30 procent av patienterna med datortomografieller laparotomiverifierad akut pankreatit, dvs de mer uttalade inflammationerna, har normalt S-amylas [5]. Graden av specificitet för akut pankreatit är dock inte klarlagd; det finns metodologiska problem som beror på att det är svårt att få fram tillräckligt avida antikroppar mot så små peptider som TAP. Serumamylas är en av våra allra äldsta laboratorieanalyser och har använts i klinisk verksamhet i snart 70 år [1]! » Laboratoriehjälp är nödvändig för diagnos av pankreatit. Reaktionen sker lokalt i pankreas, men är svår att mäta genom ett perifert taget blodprov, och man hänvisas praktiskt till att mäta spår eller speglingar i perifert blod eller urin av trypsinaktiviteten.