V i d 4-tiden på eftermiddagen skockar man sig tilleammans på Drottninggatan o c h Agatorna för att se på det gyckel, som aldrig uteblir — o c h själf deltaga däri. k r. 309 — STRÄCKANDE VILDSVANOR. TILL EN MÅLNING AF BRUNO LILJEFORS. Nu slösar solen på brantens fur med gifmili hand sin förgyllning. Nu och Nu där färgar himmelen blå sin rund skyarna bölja som fanor draga förbi i middagens stund uppe sträckande s fanor. Ur rymdens luftiga ljusa sal de klinga sin hälsning ål landet, som gömmer långt bort deras barndoms dal bak gärdade tallskogsbandet. Nu vill jag stå upp och sjunga i dur till lutans klingande strängar min hyllning åt fädernebygdens fur och barndomens grönskande ängar. Nu vill jag förgäta allt det, som har namn af oro och sorg i världen, och följa i längtans svanhvita hamn de sträckande svanor på färden. ESAIAS K COLLIN. NAPERBACKEN. EN LITEN SKAPELSEHISTORIA. FÖR IDUN AF ERNST WESTERBERG. Den, som får två ax att växa, där förut växt endast ett, han har ej lefvat förgäfves. Den låg en bit uppe i skogen, stora fä- vägen fram, o c h ganska brant var den och full m e d knapersten till. På ena sidan, just vid backens fot, låg en liten vret, mager o c h sandig, där ägaren odlade potatis, råg eller hafre, allt s o m det föll sig, m e n högre u p p tog granskogen vid. Däru p p e drog en liten grön stig in under de yfviga furorna till en klar bäck o c h ruinerna af en primitiv såg. Vackert o c h tyst var där, o c h mina första giller hade jag där lagt ut — fast fruktlöst. Ja, det var på backens högra sida. På den andra åter låg ' en sänka en bit bort, skapligt n o g uttorkad, o c h på tufvorna växte på höstsidan lingon i röda, lockande klasar. Inte var det någon utsikt! Och vägen — ja, Gud hjälp oss för en slik väg!