så var deras tid förbi, och Ingeborg, Anna, Johanna och Amanda behärskade gatan. Det var hederliga och snälla flickor, och jag skall inte säga något ont om dem på deras gravar. De hade förståelse och erfarenhet. De voro fria från vinningslystnad och hade ingen överdriven tanke om sig själva. I deras klass kan man inte nå längre. Kan man det för resten i någon? Nog av, efter klockan tio var det de som härskade på gatan med mild, men fast spira de och poliserna med vilka de stodo på en fot som gränsade till kamratlighet. Det skulle lika litet fallit dem in att förolämpa polisen som polisen att arrestera dem. Fåren betade bland ulvarna. Det var en idyll, men ingen idyll kan vara. En vacker höst upphävdes skråtvånget i den närliggande storstaden. Den gamla staden med de krokiga gatorna såg en invasion, vartill den aldrig sett maken. Röda plymer vajade; siden fräste; genombrutna strumpor sutto stramt över svarvade vådor. Stjärnorna stodo stilla av häpnad som i julnatten. Polisen kliade sig fundersamt i nacken. Ingeborg, Anna, Johanna och Amanda samlade sig som spartiaterna vid Thermopyle för att avslå fienden. Med samma öde. Fienden var för välrustad. Dess kärlekspilar förmörkade himmelen. Spartiaternas gamla bundsförvant poliskåren förrådde dem. Den svarade på deras bön om hjälp med att vända ryggen till. D.v.s. inte till fienden. Efter några månader var fienden erkänd herre på gatan. Anna, Amanda, Johanna och Ingeborg voro försvunna. Av dessa mindes jag egentligen endast Johanna. Hon var också den bästa. Hon hade endast ett fel. Hon hade en prononcerad svaghet för konjak. Jag vet inte, hur många år efter det gamla gardets nederlag det hände. Det var emellertid ett par tre allra minst. Den hösten hyrde jag tre möblerade rum tillsammans med en vän. Han var yngre än jag och ganska fången i köttet. Jag själv hade sått min vildhavre, som det heter hos Dumas fils, åtminstone den sortens vildhavre som såddes på förut beskrivna åkerfält. Jag hade börjat anse dylik sådd som ett förräderi mot rasen efter andra litterära mönster. Och en kväll i denna period kom jag hem från kaféet och hörde plötsligt ett gnäll i min trappuppgång.