Deras ordsvall afbröts af en röst inifrån sängkammaren; den tillhörde en hvit pinnsoffa framför fönstret. Broder Bruno! Då ljöd en svag knackning på dörren. Hon måtte ha somnat själf också, och hon tyckte att de sofvit i hundra år, både hon och gumman och hela det gamla träslottet. Jag irrar husvill, okänd, en främling utan hem och utan mål mitt ibland de brådskande, krälande stadsmyrorna. De lyssnade åter. Men andra ha bara en vrå i ett dött vidunder af sten, dem är det synd om – Bland molnens blomhöljda röda rosenbuskar blänka där granna, lysande kulor och klot i alla färger och storlekar. – Jag är fastväkst, sade hon med bortvänd röst. SOMMAR. H. Hon gaf mig i gengåfva ångest och trötthet till döden. En ensling från djupa skogen som längtar till en människoboning – en spelman med fiolen full af visor, en lekare äller målare med hågen full af sagor och syner. Jag får ingen glädje af att målet är hunnet – jag är då längesedan död och begrafven. Med sång skall nyår firas, med toner lifvet siras. Men bort därför med dina bleka änglar, bort med din likdyrkan, dina klagosalmer, dina pinohistorier och skräcksagor! Vi äro ensamma – jag och min kära. Du lade din tunga hand på höststormarnas härjande rofriddare och spred lugn och fred öfver landen. – Ja, sade Solrosen och tittade ut. De visa på sina promenader och parker. Denna doft af hem och af skog, af behaglig brasvärme och af kärnsund, stark barrskogsluft! En frisk lukt af djur och vilda marker, af spenvarm mjölk och skinn och fjädrar. Det är tidigt på morgonen. Vi gå i väntan, på vinter och jul, på snö och is. Men det tränger på ibland – mäst när man går och känner jul i luften. Midvinterns fäst, och hemmets. De andra stodo kvar och sågo efter honom – då vände han sig och ropade halfhögt: – Alvar, du hälsar väl häsjan – om hon vill ha någon hälsning