eller » FoU « infördes. Möjligheten till påverkan är noll. Det är viktigt att inse att det är jag själv som bär ansvaret för min arbetsmiljö. Facket har inte tagit hand om mig. « Likheterna mellan kalloch offerroll är stora. Om vården var privat skulle allt vara annorlunda. Eller också var allt organisationens fel: » Det vore lättare om landstingen skrotades. Arbetsbördan bestäms helt av andra och är alltid för stor. Det blev genombrottet för en bättre arbetsmiljö. Mitt uppvaknande kom först som verksamhetschef. Alla doktorer fick disponera var åttonde vecka, eller tre veckor per termin, för egen utveckling, utbildning, forskning eller motsvarande. Då är allt möjligt! Den första och viktigaste förutsättningen för att bryta sig ur offerrollen är att inse att det är jag själv som har ansvaret. I början av 1900-talet var läkaryrket ett kall. Doktorerna är lyckligare, och det är kö för att få arbeta vid kliniken. Och så vidare. Detta löstes på sedvanligt läkarsätt: uppskruvning av tempo och arbetsinsats. Tre års erfarenhet av detta system visar på enbart positiva effekter. Begrepp som » Egen tid « Produktionen har inte minskat, en mängd större och mindre utvecklingsoch forskningsprojekt har dragits igång. Åke Åkesson verksamhetschef, infektionskliniken, Kalmar länssjukhus Det finns många som kan hjälpa mig, men ansvaret är mitt. Vi läkare skall inte följa vårdens utveckling - vi skall leda den! Men det finns en viktig skillnad - det var lättare att vara tillfreds med läkartillvaron när man givit sig ett kall än när man gjort sig till offer. Hösten 1998 förlorade infektionskliniken i Kalmar med kort varsel en av åtta specialistläkare. En medansvarig kan därför aldrig bli ett offer. I stället användes resursen till att ge doktorerna tid. Offerrollen är medansvarets motpol; Vi skapade själva en god arbetsmiljö. Enda kravet på motprestation var en plan för hur man ville använda tiden, att den samverkade med klinikens mål och att resultatet redovisades terminsvis. Därför beslöt de medansvariga doktorerna att när den åttonde doktorn återkom, skulle produktionen inte ökas med en åttondel. Under hela min läkaruppväxttid har jag alltid lagt ansvaret för min arbetsmiljö på någon annan. Det fungerade bra, och produktionsbortfallet blev obetydligt. Då insåg jag att jag hade haft ansvaret hela tiden och att jag fortfarande hade det. I början av 2000-talet är läkaren ett offer.