Men en dag hade jag fått reda på af min mor, att en af våra förfäder varit ryttmästare i Carl XII:s krig — han hette Svensson och hade många vackra döttrar, som blefvo gifta med den tidens och den traktens förnämliga män, Duvall, Dohna och sådana — och jag skröt för gubben Snygg med dessa släktförhållanden. Han började tala om Carl XII på småländskt manér, han hade läst om honom och han kunde sjunga några värser ur Sinclairs visa. Han letade fram Sinclairs bojor ur en gammal dragkista och lärde mig hemligheten med dem. Han påstod, att om också inte alla smålänningar voro så starka som Carl XII, så voro de i alla fall tillräckligt starka för att klå hvilka utlänningar som hälst. Jag kände kraften svälla i mina barnmuskler och önskade krig, hälst med knytnäfvar och hälst genast. Vi ha väl känt den känslan alla som barn, man sväller af kraft, kinderna bli röda och i fantasien är man inom ett par sekunder med i ett handgemäng med imaginerade fiender, man tänker sig in i detaljerna, blir listig och mordisk. Och segrande, förstås. Med åren blef skomakarnes teknik en annan än den Snygg framhärdade i. Han fick konkurrenter med nåtlingsmaskiner, moderna ändrade sig, och hans kundkrets smälte ihop. Det fanns inga rika i socknen men de fattigaste fortforo att låta sy sina skor hos honom. Snygg blef orgeltrampare om söndagarna. Det var bakom orgeln han började bli meddelsam. Under predikan gingo vi ned i vapenhuset eller också upp på kyrkvinden halfvägs till klockorna i ett rum, där gamla hälgonbilder, räster af den gamla altartaflan, stodo uppradade kring väggarna. Där fanns en bänk och där sutto Snygg och jag, och han berättade. Jag var så gammal, att jag börjat anteckna ting som intresserade mig. Och Snygg lade sina ord som för en jämnårig.