Hänförd af detta naturuppträde, befallte konungen, mot sin plägsed, kusken köra saktare. «Skönt, – utbrast Gustaf och pekade rundtomkring sig – herrligt, gudomligt!« – «Verket har länge prisat sin mästare och nu prisar mästaren sitt verk« – svarade Ehrensvärd, hvars smickrande hänsyftning föll konungen särdeles på läppen. – «Det har också, min själ! kostat Ers Maj:t vackra summor« – tillade Munck, med en så isande likgiltighet, att svärmeriets förtrollning i ögonblicket löstes, och konungen, otålig, lät påskynda farten. – «I sanning, kära Munck,« – tog Gustaf med mulen blick till ordet – «lukten af dukater tycks vara dig angenämare än det finaste rosendoft. – «Ers Maj:t har alltid rätt och slår ständigt hufvudet på spiken« – svarade, med ett sjelfförnöjdt skratt, den snillefattige gunstlingen, troende sig hafva sagt en fyndig artighet, under det konungen rynkade ögonbrynen och bet sig i läppen af förtrytelse; ty det stack hans fåfänga, att Ehrensvärd var vittne till den kunglige smekungens dumhet. De arma hästarna fingo umgälla monarkens sinnesstämning. «Fortare! Fortare!« ropade han. Det var knappt möjligt. De nästan skenade, blödande för lifkuskens piska och spannridarens hvassa sporrar. Efter några minuters förlopp stadnade vagnen vid sommarpalatset och Gustaf hastade till sängkammaren. Följande morgonen vaknade konungen vid sång, hvartill knäpptes på en mandolin. Han lät kammarpagen draga upp rullgardinen och efterse, hvarifrån ljudet kom. Bellman och Lidner sutto på en liten holme, gent emot konungens fönster. Den förre söng: «Fjäriln vingad syns på Haga, Mellan dimmors frost och dun, Sig sitt gröna skjul tillaga, Och i blomman sin paulun: Minsta kräk, i kärr och syra, Nyss af solens värma väckt, Till en ny högtidlig yra Eldas vid zephirens flägt.«