Inte ett dugg sa Hörnsten eller någon annan och ändå satt verkisen på kärran, och det fortare än en katt kunnat jama. Hörnsten tänkte själv skjutsa, men då sa’ Ville: – Det här är mitt jobb. – Jag tänkte du skulle följa Knut till lasarettet, sa’ Hörnsten. – Det gör nog Verner, tyckte Ville. Jag är närmast till det här jobbet, sa’ han, för det är min bror, som han tagit hedern av. Och därmed bar det i väg. Först kom jag och Hörnsten med Knut mellan oss, och efter kom majestätet på kärran – och jösses vad han var ursinnig – och sen kom så gott som var enda kotte i verksta’n utom förmännen och kontorsherrarna, förstås. De stod i en klunga och kikade och trodde sig nog se i syne. Vid porten säger Hörnsten: Du Verner, ska’ jag följa med till lasarettet? Tusan heller svarar jag och opp flyger porten och Knutte och jag larvar och när vi hunnit en bit, så ser vi oss om, och i detsamma ger Ville sitt ekipage en så sjusjungande fart med både händer och fötter, att det susar förbi oss och långt ner åt gatan med verkisen, som hade hårstråna på ända och höll sig fast för brinnande livet. Och borta vid porten stod kamraterna i en väldig svart klunga och skrattade. – Under berättelsens gång hade både Dina och Eskil kommit tillstädes. Verner hade skildrat med rivande fart och så åskådligt, att hans åhörare levde med i händelsen. Hans sista ord övergingo i ett våldsamt skratt, vari alla instämde, även Knut, fast han endast orkade med ett tyst leende. Det dröjde verkligen en god stund, innan morsan kunde få ordet i sin makt, ty också hon drogs med i de ungas munterhet, måste dessutom gå och tysta på fogelfolket, som funnit det passande att instämma och locka ned Jeremias från Knuts skuldra. Men så snart hon fann sig oförhindrad att yttra sig, räckte hon handen åt Knuts kamrat och sade hjärtligt: – Tack, snälla Verner för all hjälpsamhet mot Knut! Bara det nu inte blir några efterräkningar för arbetarna från befälet, tillade hon betänksamt