Men hemma i Sverige finnes den. » » Hvad finnes i Sverige? » frågade Archibald, som, då han icke påträffat sin kusin i salongen, nu kom ut i vinterträdgården. » Åh, där finns väl mycket, » svarade Faithful; » men vi talade om en fågelart. Jag önskade, att ni ville skaffa mig ett exemplar däraf. » » Det vill jag icke. Ni skulle stänga in den i någon grannt utstyrd bur. Den skulle ej trifvas där, utan dö, och så skulle ni ersätta den med någon annan om några veckor. Ni måste nöja er med kolibris. » » Åh, jag torde kunna skaffa mig den utan er hjälp. » » Försök! » » Ni trotsar mig. » » Bevare mig därifrån! » Gunnar bugade sig. » Akta er, sir! » sade Faithful och hotade honom lekfullt med fingret. » Jag kan, hvad jag vill — säger man. » » Utan tvifvel. J3et kan hvar och en — men icke hvar och en har tålamod och ihärdighet därtill. » På aftonen gjordes musik. Archibald och Annie sjöngo duetter, och Faithful ackompagnerade dem på pianot. Hon spelade kraftfullt samt med mycken färdighet och korrekthet. Men hon ackompagnerade ej bra och saknade helt och hållet röst. Ett par af de unga ingeniörerna sjöngo glada sånger, som amerikanarne älska. » Kanske ni också förstår musik? » sade miss Faithful och närmade sig Gunnar. » Jag känner blott mitt hemlands vemodsfulla melodier, » svarade han. » De passa icke här. » » Ah, sjung blott, sjung dem! » sade Annie. Faithful erbjöd sig att ackompagnera, men Gunnar afböjde det. Han slog an några enkla ackorder och sjöng: » Högt upp på himmelens fäste, där sitta de stjärnor små. » — Det var Julias älsklingssång, och tanken på systern gaf åt sången en så varm klang, att alla tilltalades däraf. Då han sjungit, reste han sig hastigt från pianot. Faithful skyndade till honom, hon hade tårar i ögonen. » Ni har rätt, » sade hon; » det var en sorglig sång.