Månne wåre Lagstiftande Förfäder kunnat föreställa sig, at så grofwa brott emot henne skulle kunna begås? Nej, wisserligen icke, ty annars hade de sannerligen icke underlåtit, at äfwen sätta så starka bomar för detta stora sjelfswåldet, som för enwäldet: Wår Constitution har fördenskul i denna del en ganska betydelig brist, som nödwändigt bör botas, om de til Landets uphjelpande widtagne mått och författningar skola kunna få den säkra grund, at hwila på, som oumgängeligheten fordrar. Riksens Ständer hafwa sjelfwa funnit denna brist, då de utsatt wite för den af deras ledamöter, som föreslog ändring uti wissa författningar, såsom Indelningswärket och Manufactur-Privilegierna. Huru mycket hafwa Riksens Ständer icke budit til, at kunna förhindra sig sjelfwa, til at utöfwer hwad grundlagarna utsätta, befatta sig med tjensters förgifwande: men hwar man wet, huru litet det werka kunnat. Den swaghet, hwarmed wår constitution i så måtto drages, ligger således i öppen dager. Det kan omögeligen hedra et sjelfständigt folk, som äger rättighet at til sit egit bästa, om sig och Riket, göra Lagar, at det låter i sine egne grundlagar et så stort tilfälle ligga öppet, hwarmedelst, som en bedröfwelig erfarenhet nu wist, hela Riket kan sättas på yttersta brädden af sin graf. Owännen kan anse bekymmersamheten häruti häröra, antingen af brist i förstånd eller wilja. Men ingen dera delen bör hos uplysta och om sin egen wälfärd måne Ständer förmodas, och aldraminst hos nu warande Riksens Höglofl. Ständer. De kunna fördenskul icke underlåta, at låta detta högwigtiga ämne blifwa et af de ömaste föremål för sina öfwerläggningar. För få uplyste, så högt Fäderneslandet älskande Ständer lärer blifwa ganska lätt, at i denna del uststaka så fasta gräntsor för den lagstiftande Magten, at missbruk af densamma, åtminstone uti brott mot Fides puplica, hädanefter icke må kunna föröfwas. Och som det således ankommer på grundlagens nödwändiga förbättrande, så kan man gjöra sig fulleligen förwissad, at Höglofl. Secrete-Utskottet icke allenast lärer påminna Riksens Höglofl. Ständers Plena om denna nödwändighet, utan ock tillika upgifwa de bästa medel, huru den säkrast må kunna winnas. Imedlertid, och på det hwar och en må förut få anledning, at påtänka, utfinna och föreslå de tjensligaste medel til förekommande af sådane inbrott på fide publica, som hittils begångne blifwit, så wågar jag i aldrastörsta wälmening framgifwa det medel dertil, som jag för min del oförgripeligen finner medföra den största säkerhet för slika brott hädanefter. Ärfarenheten har beklageligen wist, huru otilräckeligit ofwannämnde wite warit, til winnande af det dermed påsyftade ändamål. Jag går förbi den ringa heder, som synes ligga uti sådane witens utsättande af den lagstiftande Magten för sig sjelf, med alla de reflectioner, som derwid torde kunna göras. Men oförnekeligt synes, at om ändamålet skal kunna ernås, bör denna Magt på sig lägga et band, som den sjelf ej ska kunna sönderslita. Hwad er det, som återhåller Enwålds-Konungar, jag undantager Tyranner och wettwillingar, at taga sådane steg, hwarmed deras lagar kunna förlora sin agtning, och säkerheten uti deras författningar förswinna, annat än den oskiljacktighet, de finna böra wara uti sin egen och sina undersåtares wälfärd. Ingen lärer neka, at de ju äga magt, at, om de wilja, handla twärt deremot. At Riksens Ständer kunna utöfwa samma magt, derpå hafwa wi uti sidsta Riksdag de öfwertygeligaste bewis: ty, at icke anföra flera, huru litet hafwa icke grundlagarna, men i synnerhet Regerings-formens 14 § och Riksdagsordningens 13 § kunnat binda händerna på då warande Riksens Ständer uti Riks-Rådens afsättjande, hwilke dock uti berörde lagar bordt hafwa och njuta den fullkomligaste säkerhet. Nyssnämnde principe, som styrer en Enwålds-Herres gjöromål, bör så mycket mer wara et rättesnöre för Lagstiftande magten hos ett fritt folk, som wärkan deraf kommer densamma sjelf til godo. Men som ärfarenheten uti fria Regeringar som oftast wist wederspelet, så hafwa om sin wälfärd och frihet sorgfällige Nationer, bekymmerfult sökt förekomma och häfwa ordsakerne dertil, hwilka de torde hafwa funnit förnämligast ligga uti de särskilta afsigter och interessen, som hwar individu af den lagstiftande Magten för sig kunde söka, at befordra, och som kan förena densamma til steg och beslut emot allmänt bästa, ja sådane, som kunna syfta på hela Nationens förtryck, hwaraf exempel icke långwäga ifrån torde kunna hämtas.