De träffades nere vid stranden, där vattnet nu låg lugnt som en spegel och öfver hvilket icke fanns den minsta antydan om alla de tragedier, som där utspelats sedan den dag, då Grand Cañon blef en punkt på den väg, där guldsökare färdades mot ett efterlängtadt välstånd. Allt var lugnt och stilla; och om en manande frid talade äfven de små träkorsen, som kunde synas uppe på backen jämte det, där nyss en lofvande framtidsman funnit gränsen för ett ännu knappt startadt lif. Man satt en stund i djupa tankar, hvar och en för sig, innan Borgman började helt lågmäldt, sedan han först kastat en blick bakom sig liksom ville han undersöka, om de voro ostörda, han och Mats: – Det har varit en märkvärdig dag i dag, sade han. Se’n jag kom hit upp till Alaska har jag icke varit så nära döden som under färden utför fallet där borta ... Och jag kan icke nog tacka dig, att du kom ut med pråmen och räddade mitt lif ... Det var också i sista stund ... – Käre vän, svarade Mats. Sådant är väl icke mer än hvars och ens plikt under dylika resor som de här. Man får lita på hvarann, när ens egna krafter ej räcka till. Och först och främst får man lita på Försynen. – Jag vet, att du är en religiös man; och jag är det själf, svarade Borgman; man lär sig detta, när man lefver bland en natur som denna; och man lär inse hur ynkligt liten man är, när naturen rasar såsom den kan göra det här i Alaska ... Men då kan du också lätt fatta, huru jag skall känna det, när jag hör en man inför döden uppenbart stå och håna Guds ord. – Hvad menar du? utbrast Mats förvånad. – Såg du, att jag gaf dig en blick, när Gloschner läste bönerna öfver sin döde vän? – Jo, det gjorde jag. Men jag erkänner, att jag förstod dig lika litet då som jag gör det nu.