Alldenstund man hvarken tyckte om att jag vistades i folkstugan eller täljde på borden, kunde jag naturligtvis icke klaga för mamma. På höfligt gjord anhållan beviljades mig emellertid tillåtelse att gå ut en stund, och jag stöflade raka vägen ned till huggehuset. Dörren var låst, och det midt på söckendagen! Jag var som fallen från skyarne. För en stund dref jag håglös omkring i stall och ladugård, gick så åter in, gjorde mig ett slags näste under ett bord i dagligrummet och ansåg mig för en mycket olycklig person. Följande dag gick jag åter till huggehuset, men dörren var ännu stängd. Nu gick det för långt; jag sprang direkt till min mor. »Kan aldrig begripa, hvarför inte Gamle-Ola är i huggehuset», sade jag, under det jag gjorde mig all möda att draga knappen ur kullen på min mössa. »Det var för väl, att du minde mig på honom», sade min mor, i det hon hastigt reste sig och lade undan arbetet; »han ligger sjuk, och jag skall skicka mat till honom.» »Får jag gå med?» var den ögonblickliga frågan. »Det går an.» Jag följde med ut i köket och såg hur maten packades ned i en korg. Dricka fingo vi med i en lerkruka, ty pigorna sade, att varmt dricka med bröd uti var Olas förtjusning. Så tågade vi åstad, pigan och jag. Jag var innerligt glad åt att en gång få komma in i Olas stuga. I glädjen ville jag nödvändigt bära drickskruset och spilde naturligtvis ut hälften på den knaggliga vägen. Så kommo vi fram och fingo af en husmansqvinna veta, hvar nyckeln hade sitt gömställe, uppe i en springa under taket, dit pigan kunde nå utan att anstränga sig särdeles mycket; vi öppnade och trädde in. Der var en liten svart, nedrökt förstuga, äfven begagnad som kök, med murad spis samt inlägg till en jernkakelugn; jag hade uppfattat allt sammans i en enda blick: torfven, som låg uppstaplad i ena hörnet, spaden, qvasten – allt samman. Vi öppnade den skramlande dörren och stego in i stugan. »God dag», sade vi, och »tack» svarade en skroflig röst borta från sängen.