Fenomenen af ljud och ljus existera ju som bekant såsom sådana, d. v. s. såsom tvenne väsentligt skilda fenomen, blott och bart genom relationen till subjektet; i sitt väsen betraktade, äro de en och samma sak, vibrationer, och skillnaden emellan dem är endast en gradskillnad, en skillnad i antalet vibrationer inom en viss tid. Tänkte man sig världen utan ett enda med synoch hörselnerver utrustadt väsen, skulle hvarken ljud eller ljus existera, utan enbart vibrationer; det är först i det ögonblick, då vibrationerna meddela sig till synoch hörselnerverna, då rörelsen blir förnimmelse, som de klyfva sig i tvenne grupper, differentiera sig till tvennehanda fenomen, konstituera sig här som ljud, där som ljus. Jag har anfört denna vibrationsteori för att åskådliggöra förhållandet mellan diktaren och den yttre världen. Hvad som här sagts om vibrationerna och människan, gäller därutinnan i djupare mening: om hela den yttre världen med samtliga dess fenomen. Det finns i allt tvenne element: ett objektivt och ett subjektivt. Det objektiva elementet är i det anförda exemplet själfva råmaterialet, vibrationen, själfva det formoch färglösa något som är rörelsen; det subjektiva elementet åter är den hemlighetsfulla tillsats, genom hvilken råmaterialet metamorfoseras, genom hvilken detta färgoch formlösa något blir till ljud och ljus. Det är en och samma värld i båda fallen, men den subjektiva är ett högre stadium af densamma, emedan den utgör en fortbildning af denna objektiva värld, hvilken den innesluter hel och hållen i sig. Nu menar jag, att vid den skaldiska produktionen något motsvarande äger rum i en oändligt högre sfer. Hvad vibrationerna voro i det bildgifvande exemplet, det är härvidlag hela det förhandenvarande miliöet, naturen och människorna, samhällsinstitutionerna och sederna, moralen och idéerna, historien och vetenskapen. Det finnes i dessa senare liksom i de förra ett subjektivt och ett objektivt element; de upphöra att vara det enkla, ensartade, färgoch formlösa råmaterial, som de äro i sig själfva utan relationen till den mänskliga individualiteten, i samma ögonblick som de tangerat densammas fina nerver samt genom en process lika hemlighetsfull som den, igenom hvilken vibrationen blir förnimmelse, öfvergått ifrån sin tillvaro i utanvärlden till en ny och annan tillvaro i invärlden. De äro, hvad de voro förut; men de äro det annorlunda och, framför allt, de ha blifvit något mera: de ha ingått som lefvande, konkreta, färgoch form-bestämda föremål inom personlighetens själfskapade värld. De ha mist sin allmänlighet och individualiserats; den objektiva världen har uppgått och försvunnit i en rent subjektiv, som lyder under jagets själfstiftade lagar. Och hvad diktningen äger att utnyttja, det är fenomenen ifrån det ögonblick af dessas tillvaro, då de nådde fram till individualiteten, afpassades efter och assimilerades med dennas öfriga värld; allt som ligger på andra sidan, är skaldiskt obrukbart och likgiltigt.