Doris förstod, att under den banala, ständigt upprepade hjärtesagan, om två, som mötas endast för att skiljas, fanns Erik Vildes individuella sorg. Själf satt hon alldeles tyst, tillbakalutad i sin fåtölj, böjde sig icke ens fram för att kunna se honom; men hon kände, hur en öfversvallande, oresonlig glädje porlade inom henne som vågor i vårbrytningen. Erik lade fast sin arm om henne och sade allvarligt: Hon hörde knappt sina egna ord för resten; men däremot var det, som den rastlösa spårvagnsklockan pinglat tätt i hennes öra: » Soria-Moria! De hade suttit i Tuilerieträdgården och sett på alla de små tultande varelserna. » Då uppehåller han dig ju. » Som om ingen paus uppstått efter deras samtal nyss, sade Ester, när de gingo ned för backen: Det var som han velat kyssa bort all den längtan efter henne, hvilken de sista veckorna plågat honom, draga henne in i samma starka, djupa lidelse, som motståndslöst gripit honom. » Ja, man kan sällan förbli sig själf, när någon oafbrutet betraktar en. » » Jo. » Hon smög sig tätare in i hans famn. På hemvägen brukade hon gå in en stund i Musée de Cluny ’ s trädgård, hon njöt af denna drömmande ro, hvilken liksom utestängde boulevardsorlet. Jag har en gång varit kär i en människa ända till galenskap, och då frågade jag inte efter något annat än att få vara allt för honom. » Det var bara ni därhemma, som trodde för stort om mig, » sade han kärft. Men i väntrummet, där den lilla bleka springflickan nigande bad de eleganta damerna stiga in, rådde en viss slarfvig elegans. Kan det vara möjligt, att han behöfver komma härifrån en tid? » Kan du inte offra så pass mycket som din egen säkerhet för hans lycka, är ej din kärlek värd mycket. Astrid Toril sade slutligen öfverlägset, som serverade hon en gourmandise: » Han blir nog bjuden till vår souper i nästa vecka. » » Ja. » Doris suckade lätt. När Jim efter ett dryckeslag red hem och föll