Plötsligt kastade en våldsam vindstöt henne ner, och hon blef liggande under en sandås utan medvetande. Då hon vaknade, såg hon den djupa blå himlen öfver sitt hufvud, men annars intet. Först förstod hon icke, hvar hon var. Allt omkring henne var öde, men så reste hon sig och gick vidare ut i sanden. Hon såg något skinande blått ligga bakom åsarna. Det var hafvet. Men stormen hade dött bort, och hafvet var alldeles lugnt — stort och tyst som luft. Så långt hon kunde se, fanns icke ett spår af land. Icke en båt, icke ett skepp. Ända till yttersta horisonten var allt ett enda strålande, stilla blått. »Detta är inte hafvet,» tänkte Violanta. »Det är himlen,» och hon gick ända ned till strandbrädden och stack spetsen af sin sko i vattnet. Icke den minsta rörelse visade, att hafvet rörde sig, det låg stilla som ett stort vilddjur, som ligger på lur. »Är detta hafvet?» sade Violanta åter och såg sig omkring. »Så hade jag inte tänkt mig hafvet. Skall jag då aldrig, aldrig få se er, alla hafvets vilda vågor!» Men se — då mörknade det vid horisonten. Den yttersta randen af hafvet blef stålblå, därefter kolsvart, och plötsligt flög det som en rysande ångest i långa stråk öfver hafsytan. En hel här af små krusiga böljor flöto fram med en glans som af blått stål. Då skrattade Violanta och klappade i händerna. »Nu komma de! Nu komma de! Hafvets vilda vågor!» Då ljöd en underlig stöt i luften, och plötsligt lyfte sig hela hafvet, mörkblått och brusande, och kom som en anfallshär i samlade kolonner mot stranden. »Det är hafvets vilda vågor!» sade Violanta sakta. »De äro härliga att se på!» men hon kände ändå en hemlig rysning. De kommo så säkra och så många. Men då hven det öfver himlen. Böljorna reste sig och sträckte på halsarna; de blefvo gröna, de blefvo dunkelblå, de blefvo kolsvarta, och liksom på en hemlig befallning fingo de alla på en gång gnistrande hvitt skum på topparna. Med våldsamt brak dånade de in emot stranden.