Liljensparre kastade en flyktig blick på den ifriga damen, och medan han fortsatte att trycka öfverståthållareämbetets sigill på lacket, som polisgevaldigern satte på skrin och skåp, sade han: – I så fall skall ryttmästaren göra reda för hur länge den här syrtuten har hängt bakom den där dörren, eller om den till exempel inte har hängt där längre än sedan i går afton, då ryttmästaren törhända gjorde brodern sällskap på maskeraden och var en af dem som sluppo ut, innan dörrarna stängdes. Fröken Ulla blef mörkröd, men vågade ej insistera. Hon sade blott: – Det är väl bäst, att jag nu går ner till mitt. – Ja, kanske det, svarade Liljensparre. Då hon trädde in i den egna förstugan, stod Claes Horns betjänt och väntade på henne. Norberg brukade ganska sällan vara fullt nykter, men denna morgon var intet fel att se på honom. – Jag skulle hälsa från nådig grefven och bedja fröken vara så beskedlig att uppe hos kapten Anckarström låta hämta nådig grefvens syrtut, som han lämnat där, sade han. – Tyst, tyst, tala inte så högt. Grefven har kanske inte hört, att kapten Anckarström – – Nej, det visste ingen något om, när jag gick ifrån Hufvudsta. Jag fick höra det vid tullen. Nådig grefven var bara mycket angelägen om att få igen sin syrtut, men han bad, att fröken Ulla skulle vara beskedlig att besörja det och ville inte, att jag skulle hämta den direkt hos kaptenen. Nådig grefven behöfver väl sin syrtut, han kom hemåkande i natt i en hyrvagn utan att ha på sig hvarken päls eller syrtut, alldeles som han gick och stod i sin tunna maskeraddräkt. Han hade så förskräckligt brådtom hem för att ej nådig grefvinnan skulle bli orolig, att han inte ens gaf sig tid att låta väcka mig, fast jag låg och sof i general Horns drängkammare, några hus från hyrkusken, och hade pälsen i förvar. Jag är nu inskickad för att hämta pälsen hos general Horn och syrtuten hos honom däruppe. Nådig grefven var angelägen att få syrtuten genast, med pälsen var det ingen brådska. Fröken Linnerhjelm föreföll mycket bekymrad. Ändtligen sade hon: