På backen samlades under tiden fattiggårdens andra hjon och betraktade med starkt ogillande miner Åkes cykel, hans knäbyxor och framför allt hans mustacher. Men Åke, som visste sin styrka ligga just uti konsten att umgås med fattiga, kände sig lugn. I synnerhet förstod han sig på gamla och sjuka kvinnor. Med dem var han aldrig stel, aldrig reserverad, gent emot dem tvekade han aldrig om hvad han skulle säga eller göra. I Stockholm hade det mången gång händt, att han från magasinet hämtade dem bröd och mjölk, att han kokade deras kaffe, ja, att han till och med bäddade deras sängar. Framför allt lät han dem få beklaga sig, denna af alla fattiga och i all synnerhet af alla understödstagare så högt skattade njutning. Han framhöll aldrig någon oupphinnelig Kristusbild, som dessa i lifvet tröttgångna skulle försöka följa med sina af vägens stenar sårade fötter; han endast talade ibland om den gode vännen, som lärt oss fattigdomens rikedom. Ibland läste han högt ur bibeln, ibland ur någon annan stärkande bok. Åt de sjuka gaf han vin och åt de vid sängen fängslade tidsfördrif. Ja, på så sätt försökte han att afplana litet på sin skuld till tant Charmante, som så tidigt lärt honom älska skrynklor och vissen hud. Äfven i dag gjorde Åkes makt sig till sist gällande, och när han lämnat sin plats invid den sista sjuksängen, sorlade hela fattiggården som en bikupa, i hvilken under hungertid en skål med honung oförmodadt flyttats in. Det var så rent förunderligt detta, att det fanns en präst, som talade »precis likt en annan människa», en präst, som icke fordrade, att de skulle, nätter och dagar digna af tacksamhet mot Gud och människor öfver att de sluppo svälta ihjäl; en präst, som förstod att föreståndaren kunde vara kärf och att kaffet kunde vara svagt. Det gamla prästidealet var så utslitet för dessa utslitna. De visste precis hvad prästen skulle säga, uppmana dem till. Ja, till och med hans kostyms egenheter kunde de utantill. I dag hade de för första gången ej behöft använda sin till hands liggande gudsnådlighet. De hade fått vara onöjda, knotande människor, som fått sina hjärtan luftade och tröstade, de visste ej på hvad vis.