Den scen, som i första hand föreslagits, är Drury Lane, den äldsta och traditionsrikaste bland Londons teatrar, som bland sina ledare räknat både Garrick och Sheridan och som länge intog den obestritt främsta platsen inom Englands teaterliv. Om de former, under vilka statsintresset skall göra sina krav gällande inom teaterledningen, har tills vidare intet definitivt avgörande träffats, men diskussion pågår alltjämt, och då bland många andra även den nuvarande premiärministern Ramsay MacDonald betygat sitt livliga intresse för saken är det väl ganska sannolikt, att den inom en icke alltför långt avlägsen framtid kommer att bringas till utförande. Vad som för en utomstående iakttagare i främsta rummet varit ägnat att intressera i den av ovannämna projekt framkallade diskussionen är den parallellism i det allmänna läget som, alla av storlek och folkmängd betingade divergenser till trots, förefinnes mellan London och vår egen huvudstad. Även på engelskt håll har nämligen påpekats, att en teater, baserad på konsekvent genomförda konstnärliga och litterära principer, numera icke har någon som hälst möjlighet att kunna existera utan understöd av allmänna medel. Icke ens världsstaden London, som dock rymmer miljoner människor och som varje dag emottar en till många tiotusenden uppgående resande-DAGENS FRÅGOR 367 ström, har tillräcklig publik för att hålla en dylik scen över vattnet. Till en mycket väsentlig del beror detta naturligtvis på den oerhörda konkurrens, som är ett av det moderna nöjeslivets mest karakteristiska drag. Man behöver ju blott kasta en flyktig blick på en stor tidnings annonsspalter för att få ett överväldigande intryck av den febrila intensitet, varmed nöjeslivets entreprenörer tävla om att tillvinna sig publikens uppmärksamhet. Men det finns också åtskilliga andra faktorer, som framförts av andra bedömare och vilkas betydelse likadeles utan tvivel kan anslås synnerligen högt. En av dessa må här påpekas, då helt säkert ett fenomen av alldeles liknande art kan iakttagas i vårt land. Tidigare, skriver en engelsk iakttagare, kunde det nog alldeles som i våra dagar hända, att ganska många människor endast med mycket ringa entusiasm beredde sig att övervara en Hamleteller en Macbeth-föreställning. Den intellektuella utveckling, som kräves för ett fullt tillägnande av verk sådana som dessa, är det ju icke envar givet att uppnå.