Nu måste jag skratta åt hans orakelsvar. Det var idel upprepningar av vad han en gång skrivit i »Våra entreprenörer». Jag tänkte: ingen kan förebrå mig, att jag lagt i Strindbergs mun ord som han aldrig sagt. Men det var bara när han skrev eller ville uppträda värdigt bland främmande människor, som han uttryckte sig så här bildat. Hans vardagsspråk var mycket livligare och mustigare. För att locka honom att anslå den gamla kamrattonen, började jag: — Jaså, du vill inte kammas, innan du framställs för eftervärlden, käre gamle Loke med det vilda håret? Det gör du rätt i. Idealbilden av »den underbare man, som kallas August Strindberg», kommer aldrig att intressera någon människa. Och den kommer att likna dig ungefär som en ryttarstaty, utförd av en professor i grannlagenhet och rest till din ära av tacksamma läsare. Som diktare och människa var du allt annat än idealisk, men du var i sällsynt grad levande och kännande. Kanske låg ditt snille just i den övermänskliga känslostyrka, som tidvis slog över i sinnessjukdom. Men ingen står ut med att vara snille tjugufyra timmar om dygnet, och på mellantiderna trivdes du bäst med glada och råa människor. Minns du när du äntrade »Hesten» på Kongens Nytorv? Den historien tänker jag berätta. Och när du sköt i taket på Rydbergs Kaelder med fru Hunderups revolver! Och när du läxade upp fru Gaugin för det hon hade kortklippt hår! Inte kan jag sticka under stol med, att du då var mycket ostadig på benen, om det också inte just klär en andens storman. Eller vad säger du själv? Men synen var borta. Tidshistorisk bakgrund. För att ställa dessa personliga minnen och aktstycken i sammanhang med närmast föregående skede i Strindbergs livshistoria, måste jag knyta an med en kort erinring om vad som hänt honom de senaste åren. I huvudsak är detta så pass känt från litteraturhistoriens allmänning, att jag kan nöja mig med en tillbakablickande översikt av egna iakttagelser.