» Ja — ser du, det är så att — att, » sade hon förläget stammande, i det hon nervöst började rispa upp lappar, » det är så, att det är endast notariens vänner, som blifvit tillsagda och — och — du blir väl inte sårad, om — om — jag är uppriktig? » frå- gade hon oroligt. » Kan uppriktighet någonsin såra? » frågade han. » Ja — ibland. Ser du, det är vanligt vid sådana här tillfällen, att herrarna bjuda på vin, musik och båtfärder på kanalen, och sådant kostar pengar, förstår du. » » Jaså — och jag skulle ej få vara med, därför att jag ej kan repartisera? » » Du skulle väl inte vilja komma med på andra villkor? » frågade Betty otåligt, i det hon slet sönder ett par lappar och kastade dem ifrån sig, » Jag önskar, att du ej såg på mig så där föraktligt, » sade han i en undertryckt ton af lidelse, » ty det sårar. » » Jag — jag ber om ursäkt, jag menade det ej — men — » » Hå, se så där, inga ursäkter. Men, vet du hvad, » fortsatte han muntert, » kunde jag ej få vara med som — som kypare, jag har ju varit springpojke så godt som hela mitt lif. Jag kunde ju bära korgar och damernas schalar och ro er på kanalen och draga upp champagnebuteljer, o c h. » » Har du då ingen stolthet, Janne, » utbrast Betty med blixtrande ögon, » hur kan du vilja vara en sådan stackare? » » Arbete är lika bra som pengar, det har jag fått lära mig i Amerika, » svarade Janne med en stolt kastning på sitt präktiga hufvud, » och den, som passar upp, är kanske ibland mindre stackare, än den som blir uppassad. » » Det lönar sig ej att resonnera med dig, du förstår mig i alla fall ej, » sade Betty, och det ryckte omkring de röda läpparna, som om tårarna ej varit långt borta.