– Ja, svarade Järker kort. Det är någon slags ingeniör och han tycks ha bra reda på sig. – I hvilket afseende då? – I litet af hvarje. – Såå. För min del tycker jag han ser ut som en skälm. – Min herre! hördes nu en hetsig röst. Både Järker och Mats vände sig om. Järker rodnade när han förstod att ingeniören, som nu steg fram vid rökhytten, måste hafva hört de icke för hans öron lagda orden. Det var nämligen denne som uttalat det där: »Min herre!» – Vill ni mig något? kastade Mats fram när främlingen ej vände sina blickar från honom. – Också en fråga, svarade ingeniören ... När man som ni kallar en obekant människa för skälm så att denne hör det, har också denne rätt, att säga, sin mening. Men förundvikande af missförstånd, vill jag bara säga att jag är ingeniör. – Och jag bonddräng, om man skall vara mycket noga med titulaturen, svarade Mats med ett leende som ej kunde missförstås. Ingeniören bet sig i läppen. Denne unge småländings anspelning om titulaturen visade, att han icke hyste allt för stora tankar om sådana ting; ja, kanske till och med ansåg titeln för en mask, med hvilken man ville dölja, hvad man verkligen var. Och i den punkten trampade han »ingeniören» på en sjuk tå. Ty såsom många andra med den titeln, var han icke mer ingeniör än han var hederlig karl. Hade han velat vara mycket noga, skulle han kommit sanningen närmast genom att kalla sig rätt och slätt »äfventyrare».