Warner hade nu sjunkit ned från det tillstånd af svartsjuka och sinnesretlighet, hvari han förut befann sig, till fullkomlig likgiltighet. Ett kapitel, som kanske bort komma först. Må Gud förlåta ert dåd, herre, jag kan det icke. – Nej, jag har det icke, ty nu har jag ej ens rätt att söka bringa det till tystnad. Husbondeväldet har i alla tider utöfvats af „frun„, som skött tyglarna med mera kraft än mildhet. Du tänker, att min karakter är svag och vacklande, min kärlek utan något värde och mina löften intet att förlita sig på. Min kusin, Antoinette, som var ett par år yngre än jag, och vid sjutton års ålder förenat sitt öde med en medelålders fransysk vicomte, återkom tio år derefter, skild från sin man, men ännu i besittning af sin fulla fägring till sina föräldrar. – varnade Laura. Och i annat fall, hvem skulle jag kunna älska efter dig? Artilleristen gick, och tystnaden fortfor. Hon hade dagen förut uppträdt i en balett. Jag blef högst förvånad och något stucken häraf, men svarade likväl saktmodigt nog: – Jag tror mig temligen väl kunna beräkna, huru mycken tid jag har rätt att undandraga mina patienter, och den använder jag med er tillåtelse, huru jag behagar, för närvarande på er, emedan jag för er hyser intresse. Såsom exempel derpå må anföras fadren till Nils Lundboms förut nämde kamrat: handlanden Petter Rohman. – Kanske kommer han nu, sedan han fått ett hem, som det är något värdt med, att försöka reparera, hvad han brutit, – och hon tillade något, hviskande i borgmästarinnans öra, men det enda, som kunde urskiljas, var ett tätt upprepande af namnet Horatia. Åt kammartjenaren, som för sin herre tycktes hysa en känsla, hvilken jag ej förstod, huru det varit baron von Graffman möjligt att ingifva, uppdrog jag att hafva närmaste vården om honom, under det jag skickade den andre betjenten att möta friherrinnan samt underrätta henne om baronens insjuknande och påskynda hennes resa.