(griper hans ena hand med sina båda) Herr professor! Raddai Ni lyckades till fullo rättfärdiga er — var det inte så? Och sedan lämnades saken därhän, det är givet, det är kutymen hos oss. Jag nekar inte till att André Alexejitsch är en hänsynslös man, en härsklysten man, han tål inga medtävlare. Men det heter ju: en syndare skälmen, den hederlige likaså. Lidia (starkt) Brottet väntar ännu på sitt straff. (Slår plötsligt om - småler) Det vore verkligen synd, om ett så distingerat brott väntade förgäves! Raddai Förlåt, jag citerar igen ett av våra gamla ordstäv, jag älskar dem: må den av oss som påminner om det förflutna mista sitt ena öga! Lidia Mer än gärna — bara vi såge det kommande klart med det andra i stället. Åtminstone ett dygn framåt. (Stiger upp och går några steg, vänder sig) Råkar ni honom snart kammartjänarn. Raddai (följer henne med blicken) Möjligen redan i afton. Har ni kanske ett uppdrag att ge mig? Lidia (med konstlat lugn) Nämn inte mitt namn, herr professor! En liten nyck av mig. Jag önskar bli glömd. Raddai Det är naturligt — ja, missförstå mig inte! Lidia (affekterat) Än en gång tack! Vad ni är god! Raddai (slår skämtsamt ifrån sig med båda händerna) Jag och kammartjänarn ha statsintressen att dryfta! Uteslutande. (I annan ton) För resten är hans maktställning ingalunda densamma som förr. Den vacklar. En ny man ... en ofattlig ... Lidia (i det hon återtar sin plats på divanen) Fader Akím? Raddai (nickar)