Fantasiens must och styrka är det som först och sist förvåna i Gösta Berlings saga. Där talar en fantasi utan spår af anemi, ett naturbarns tygellösa muntra och spelande inbillning, icke vingslagen mot stadsboningens kammarvägg eller tröttkörd i enformigheten af dess gator, vand vid fria färder i en af sägner och saga fylld natur, och en natur utan ensidighet, hvarken enbart af mörk vildmarkskaraktär, som för alltid gifver en föreställningsvärld fasans och dysterhetens prägel, eller af den leende art, som gör drömbilderna lyriska och sväfvande, utan egendomlighet eller fast gestaltning. Det Värmland, i hvilket hon vuxit upp, hade djup, mörk skogstrakt med rofdjur och tattare, men också en ljus sjöbygd, och i luften öfver det hela sväfvade den fabuleringskonstens glada lögnaktighet, som hon själf gärna gör till karaktärsdrag hos sina värmländska landsmän. Öfver allt i Gösta Berlings saga märker man också, hur hennes fantasi njutit att riktigt få skära till i växten. Dygder och lyten stegras öfverallt i hennes böcker till det fantastiska och måttlösa. Liksom kvällsljusets skuggbilder blifva hennes personer gigantiska och försvinna med konturerna i dunklet. Den gamla grefvinnan Dohna varder, när hon plågar sin unga svärdotter, en af sagans onda drottningar och styfmoder, och Melchior Sinclaire dum och elak som ett bergtroll. Om logiken får sitta emellan, bekymrar det författarinnan mindre, och äfven – det måste erkännas – läsaren, som har sin fröjd åt denna inbillnings dristiga och fria spel. Selma Lagerlöfs inre synsinne har dessutom en anmärkningsvärd skärpa. Bildernas visionära påtaglighet och makt nertysta ofta alla prosaiska invändningar.