– Hvar har du inhemtat all denna lärdom? frågade vikomten skämtande och utan att fästa någon uppmärksamhet vid den tonvigt, ynglingen hade lagt på de första orden, hvilka erinrade om folkets makt och majestät i den gamla romerska republiken. – Jag har lärt det af ... Facchinon hejdade sig liksom han varit nära att förråda något, som försigtigheten bjöd honom förtiga. – Nå ... af hvem? – Af ... af någon ... jag minnes ej rätt hvilken ... någon resande engelsman, som öfversatt det för mig. Saken intresserade föga vikomten, och han fortsatte sin väg åtnöjande sig med det svar han fått. Framkommen på Corso, gick han in på ett kafé och frukosterade med en kopp chokolad, under det att hans vägvisare depenserade en half bajocco på stekta kastanier. Derefter lät han föra sig nedåt Tiber-stranden, beundrade Vestas tempel och erinrade sig vid betraktandet af Borca della verità och Foro Boario, der fordom ara maxima stod, sagan om Herkules och Evander. Borca della verità befinner sig i portiken utanför kyrkan S:a Maria in Cosmedia och består af en rund stenskifva, som föreställer en oformlig mask och i hvars midt ett rundt hål är anbragt på det ställe, der munnen skulle sitta. En sägen hotar med stor olycka hvar och en, som, sägande en osanning, skulle våga att sticka in sin hand i denna »sanningens mun»: handen skulle ovilkorligen krossas af sten-maskens tänder. Icke långt härifrån ligger »la casa di Cola di Rienzi», ett litet tvåvåningshus af ett dystert och förfallet utseende. Det är uppmuradt af ett slags små tegelstenar, hvilka arkitekten konstrikt hopfogadt, så att yttre sidan är beklädd med fantastiska basreliefer, skilda af kolonner med kapiteler, hvilka ej tillhöra någon antagen ordning.