Det var ett barn, en flicka. Hur gammal? – Fjorton, femton, sexton, jag vet icke. Men högst sjutton år. Jag kan för resten icke beskriva henne – ord äro så banala. Hon var knoppen – den knopp, som skall brista för rosens första späda, skära blomblad. Hon var ungdomen. Hon var strålande blond och hennes ögon tindrade som stjärnor. Allt var så fint och samtidigt så friskt format, läpparna voro som nyss skurna, tänderna lyste. Hur rund en kind, hur smidigt formade lemmar. Och halsen! Hennes nacke! Å, detta ungflickeutseende kan icke skildras. Har du sett en nyss fullbordad lerstaty, som innan skynket svepes om den fått sin vattendusch? Den skimrar och under skimret ser du konstnärens första modellering, skaparens sista smekande handavsked. Så här – om du förstår mig. Hon stod där fulländad och dock oberörd, en bild av våren med denna ursprungliga friskhet, som står på farlighetens gräns, och till vilken man söker symboler hos dagg och lilja. Förlåt mina liknelser, men du skall inte fästa dig vid dem! Nu skall jag vara nykter – det är ju om Höjer, jag berättar ... – Är professor Brant hemma? säger jag. Hon skrattar och ser på mig med uppsluppna, skälmska ögon, det blir något ystert pojkaktigt över henne. Och hennes skratt klingar som glasklockor – jag menar, som när man klingar mot kristallglas – jag kan inte få fatt i de riktiga liknelserna, det får gå utan dem... Hon talar på svenska – ren, hög dialekt: – Ja då, det är han visst det! Professorn väntar... Jag var verkligen en smula perplex – det hela verkade som en mystifikation. Emellertid öppnade den unga flickan en dörr – en vitlackerad dörr och bad mig gå in. Nu skall du igen förlåta mig ett sidsprång. Egentligen borde jag ha skrivit den här historien till dig – efter vi händelsevis kom in på ämnet Höjer – det hade blivit mer litterärt, för dig som själv... Nåja, strunt samma. Jo, ser du –