» Ja, jag har allt hört det från mer än ett håll, men – men – jag tror icke mycket på det, eller rättare sagdt – ja – hm – nå Sven, tror du att gubben Kruht skulle kunna bestå en dust med den der sarmaten, hvasa? » » Hvad vill han, månne? » » Han rusar rakt i förderfvet », sade Per oroligt, » ty juten skonar ingen som sätter sig upp emot honom. Alla i karlbänkarne hade redan rest på sig och stodo färdige att följa gamle Per, under hvars gråa lufva ett eldrödt hår stack fram. » Det är oklokt af er att döda mig nu genast, ty om ni visste hvad jag vet, så skulle ni till på köpet tacka mig. » » Jag skall ge dig för din oförskämdhet », afbröt Sven och lyfte käppen med silfverknappen på. Ah », fortsatte han och gnuggade förnöjd händerna, » det blir ett välkommet afbrott i enformigheten. Ah, en skog af lansar! Han sänkte sina ögon mot marken och teg. » Hvilken trumma? » utbrast konungen och såg sig omkring i stugan. Sergeanten gjorde stora ögon. » Nå nå, kan så vara », inföll den gamle knekten buttert; » men se, det håller jag mig vid, att ungdomen alltid är böjd för att underskatta äldre personer. Vid alla! » Johan Kasimir var nu för andra gången i trångmål. Bland menigheten hördes ett sorl som från en bikupa, och litet hvar frågade man sig hvem den okände var, ty att det var han som inverkat på domen, det insåg en och hvar. Med en vild ed på läpparne sprang han upp, ryckte först den massiva guldkedjan från sitt bröst, derpå ett par dyrbara ringar från sitt finger, och slungade dem med all magt långt ut i sjön under utropet: Den som utdelat slaget ilade så fort han kunde derifrån och lyckades undkomma. Konungens ankomst väckte ingen uppmärksamhet, af det enkla skälet att han här var fullkomligt okänd. » Det är ett styfsint folk här uppe », sade den bistre Karl bondekonung, » och jag märker att man ej får förfara allt för släpphändt med det, ty då blir det öfvermodigt.