Det var julnatt. De kände med sig, att Gud inte kunde annat än vredgas över deras stridslystnad. Hans vrede måste vara dubbelt, mångdubbelt stark, därför att deras ondska hade velat komma till utbrott på denna plats. Då sågo människorna, att en enda lamplåga nere i grottan inte hade slocknat. En lampa, som hängde alldeles över stjärnan, lyste med ett svagt och flämtande ljus, tycktes vara nära att slockna och tände sig åter. Alla vände sina ögon mot denna ensamma, lysande punkt, och i alla hjärtan försiggick något oerhört, något, som upplöste alla gamla känslor och band. De tyckte, att Gud talade till dem genom detta enda, svagt flämtande ljus. ”Se, sådan var världen”, sade Gud till dem. ”I sådant mörker vilade den. Då tände jag här mitt ljus. Jag tände det här i denna grotta. Men er ondska vill åter sänka mörkret över världen.” Och människorna sade till sig själva: ”Detta mörka rum är mitt hjärta. Ljuset, som flammar där borta, är Guds nåd. Om det slocknar, då har Gud övergivit mig, då måste jag fortleva i mitt mörker.” I denna stund föddes i många hjärtan den heliga kärlek till Gud och människor, som besjälade Kristus. Under det att ljuslågan tilltog i styrka, föddes ljuset i månget hjärtas mörka rum. Lågan växte, lyste upp marmorstjärnan under lampan, lyste fram till de närmaste av de knäböjande. Snart nådde skenet ända fram till krubban, där grekerna hade stått. Konsulns ögon vände sig ditåt. De tre gestalterna i sina guldskrudar voro försvunna. Konsuln förstod, att han var räddad. Och en obeskrivlig hänförelse genomfor honom. Han böjde sin panna ända ned mot jorden, och med knäppta händer uppsände han sina tacksägelser. Men han vände inte sin bön till sin jordiska kärlek, utan till Gud, till Gud. Patriarken var den förste, som reste sig. Han tog ett ljus från en av de närstående och tände det vid den ensamma lamplågan. Därpå uppstämde han med sin gamla, svaga röst: ”Te Deum laudamus”, och ögonblickligen brusade den mäktigaste av alla hymner från allas läppar.