Även vid detta bord talade nu alla högljutt och larmande. Gamle greve Värnamo af Sauss omfamnade bankdirektör Landborg, vars ögon fuktats av rörelse redan vid mannekängförevisningen av den ryktbare poeten och den äldre damens deklamation av hans versstycke. Vid Rosenrauchs och hans eget bord var den lille gubben den ende som satt tyst. Han fnissade blott och log underfundigt för sig själv. Kanske hade han ändå roligt. Jacob började tycka att han gjort nog för fosterlandet. Han var plötsligt så trött. Hans magra ansikte såg blekt ut i det starka ljuset. Om Kiss Nilsson kom igen, skulle han sparka honom. Det började också bli sent. Hela lokalen tycktes ligga i en dimma. Och ur dimman stego dessa säkra, tomma svenska röster upp, ackompanjerade av den outtröttliga orkestern. — Kanske vi skulle gå, sade Jacob. — Ja visst, nu får man allt tänka på att göra upp och knalla sig hem, mumlade den lille gubben. Hans små ögon blinkade röda och ansträngda. För honom hade det verkligen varit mycket långa dagar, fyllda av ovana, konstifika händelser, och med tillfredsställelse såg han sin värd betala. Så gingo Jacob Levin och Anton Nydal. På gatan traskade bonden bredvid honom med ömma fötter i de styva skodonen. De hade inte långt hem till Jacob. Men Jacob tyckte vägen var oändlig. De hade ingenting att säga varandra, dessa två. Och de kände sig besvärade som två individer, som talade för varandra fullkomligt obegripliga språk och som ändå av någon sällsam orsak skulle låtsas vara en själ och en tunga. Det var mycket folk ute. Ännu var det kvar en stämning av fest i luften. Den skulle väl räcka i flera dagar ännu, så länge det fanns en enda bondtjuv kvar i staden, tänkte Jacob. Han öppnade dörren för Anton Nydal. Sally var ännu uppe, men inne hos barnen och hos gamla pappa Benno var det tyst sedan många timmar. Jacob överlämnade åt Sally att visa gubben Nydal in i hans rum. Själv gick han direkt in till sig. Han hade haft nog nu. Han var matt som när han vakat vid en sjukbädd. Och hade han vunnit något?