»Vi blev generade, Per-Ers-mor och jag, när du kom in, därför att vi just hade suttit och talat om dig. Men det behövde vi då egentligen inte, för vi hade inte sagt något annat än gott. Eller hur, Per-Ers-mor?» Den stora och kraftiga bondkvinnan smålog helt belåten. »Jo, magistern kunde ha hört vart ord», sade hon. »Ja», bekräftade fru Sundler, »det kunde du. Vi sade bara, att vi inte kunde begripa hur du står ut. Du sitter där med tie skrikiga ungar omkring dig dygnet om och får aldrig någon ro. Vi sade också, att från början var du väl skapad för något annat än att vara vedkarl och skomakare åt Torpar-Matts ungar. Men så mycket mer märkvärdigt är det ju, att du inte tröttnar.» »Magistern tycks då inte fara illa åv slitet», ifyllde bondhustrun. »Han har aldrig sett så rask och duktig ut.» »Vi säger också, att det är så klokt av dig att gå klädd i vadmal», sade fru Sundler. »Det visar folk, att du har brutit med forntiden på allvar. Du vill leva den fattiges liv, och du avstår till och med från att se ut som en herreman.» »Te en början», sade bondkvinnan, »te en början trodde vi allihop, att dä var bara spektakel mä den lilla stuga och mä fattigdomen. Men vi har fått se på annat.» Karl-Artur kände hur en stark förtrytelsens rodnad steg upp på hans kinder. Han fann Thea hänsynslös och antydde genom en skakning på huvudet, att hon borde välja ett annat samtalsämne. »Vad betyder det, att du inte predikar så bra som förr?» sade Thea. »Jag har just sagt till Per-Ers-mor, att hela ditt liv är en predikan.»