Hon talade äfven om de konserter, på hvilka hon uppträdt och skördat sådant bifall. Häri instämde mannen, sägande: Endast den eleganta rock, som han ännu bar, erinrade om flydda tiders härlighet. – Stackars Leonard, på så sätt har du ju inte mycken nytta af din semester. upprepade den koketta aktrisen. – Ja, det är till och med det enda sättet, förklarade Krabbe. Men liksom genom ett under skulle den gudagåfvan nu ha återvändt, och i morgon afton skola publik och kritik få tillfälle att bilda sig ett omdöme härom. – Det är för sorgligt, hvad vår stackars Stina fort tacklar af. Han skulle ha funnit det mycket pinsamt, om han blifvit tvungen att i vittnens närvaro börja belägringen af den fästning, som han i samråd med sin vän Krabbe beslutat intaga. – Jag går nu, Stina, för att aldrig mera komma igen. – Jo, honom har jag svurit trohet, och jag håller min ed. – Nå-å? Besinna, att hon bara ä ’ ett barn ännu! Man kunde alltså icke betvifla, att de voro fullt lyckliga i ägandet af hvarandra. Ett attentat. – Och hvad tänker ni nu ta er till, då ni står der så godt som alldeles utblottad? I kväll hade klyftan mellan de båda makarna vidgats i betänklig grad. Jag måste nu gå. Stina och hennes forna lekkamrater upplifvade under skämt och skratt månget minne från barnaåren, under det Hallenborg och klockaren dryftade frågor, som rörde landtbruket. Och nu förledde honom hans spelpassion till att med sina sista slantar fresta lyckans gudinna. Jaha, det skulle hon göra, lofvade hon, och så begåfvo sig föräldrarne i god tid i väg. För henne led han, och derför förlikade han sig med sitt öde. Och han läste: Det behöfdes ju bara ett raskt beslut, och på några få minuter var det gjordt. Jag kommer alltså och hemtar dig. Det måste i så fall bli inom sitt stånd och med vilkor, att det bringade honom någon ekonomisk fördel, som uppvägde olägenheterna i andra afseenden. Dervid svarade han: Grefven, hvars missnöje tvärt försvann, svarade: – Högst märkvärdigt!