Öfver masttopparnas flaggknappar hängde pojkar på magen och stirrade ned i djupet. Folk sprungo på stockarna i vattnet som på torra land eller kilade ekorrsnabbt ända ut på rånockarna. Men om aftnarna, de kolsvarta aftnarna, då renbrändes fartygsbottnarna, där de pöste som ballonger ut från kullstjälpta skrof. Bussarna ställde sig i rad på flottar, lastade med ljung och tjärtunnor. De sågo ut som soldater, färdiga till anfall, och i händerna höllo de borstar och kvastar på långa skaft. Så började en liten ljungeld spraka — en till — fler, fler — hör, hur tjäran frustar, smattrar, fräser! Rök och gnistor flyga upp i riggen, och flammorna lysa under mörka himmelen som hundra valborgsmässofyrar, kastande röda slingor nedåt vattnet! Utomkring ligga nu alla skepp, omhvärfda af rök och lågor som i ett sjöslag. Men den gamla täckta tjärpråmen där borta med sina puttrande grytor och elden, som slår ut i det svarta tomma, och gubben, som svär och mumlar och rör upp uti allt med sin spade, medan kajorna ursinnigt skria — den pråmen är visserligen en trolldomshåla, och öfver dörren står också i blodröd skrift: Häxan ... Å ja — hvad fick man icke vara med om allt för besynnerligt ... På kokhusväggen uppe vid storsmedjan fäste spaniorerna kålblad och kastade till måls med långa bovieknifvar, så att det hven och susade om öronen. Grensle öfver sina kistor suto amerikaner och brände armarna fulla af Columbia med stjärnbaneret i glödande rödt och blått, och på bröstet målade de örnen med utbredda vingar och under kärestans namn ... Så lång dagen var kunde de små satta English sailors stå och påta lerkulor in i en stor ring, som de formade på marken. Men underligast voro de svarta brasilianerna. De hängde Judas.