År 1728, alltså blott fyra år före Linnés lappska resa, gjorde Haller en alldeles motsvarande färd till Jura, Savoyen och Berner Oberland. Ändamålet var också för Haller först och sist naturhistoriskt. Den unge läkaren ville skrifva en stor schweizisk flora. Men skalden i honom greps minst lika mycket som vetenskapsmannen af fjälltrakternas majestät och den fläkt af ursprunglig storhet och primitiv poesi som hvilade öfver dess bebyggare, hvilka som ett forntida herdefolk i gammaldags enkelhet och ärbarhet lefde bland sina hjordar i bergsdalarna. Genom sin stora dikt “Die Alpen“ blef han fjällets första skald i världsdikten, och de granna retoriska stroferna målade alpvärlden som en säll och sund fristad för en af kulturens smink och förkonstling oberörd, naturligt upphöjd mänsklighet. Det var Linné främmande att gifva en känslogång ett dylikt litterärt och deklamatoriskt uttryck. Ej heller såg han sitt Lappland (eller någon natur) i drömskenet från en förgången guldålder som den abstrakte Haller. Linnés inbillning var i högsta måtto saklig och naiv. Han idealiserar hvarken bygd eller människor, och naturlifvets vedervärdigheter och skuggsidor antecknar han med läkarens och naturbarnets oräddhet för den frånstötande detaljen. Men trots detta kände den lyriske Linné lika mäktigt bergvärldens sublima skönhet, då han förbi den hvitgröna fjällsjön Virijaur och det öfver 1,000 m. höga Kaissatnjuonges’ eviga snö vandrade ner till Norska Lappmarken, som då Haller första gången kom upp bland Schweizertinnarnas i solrymden bländande gotik. Linnés anteckningar äro fullkomligt olitterära och summariska, men man känner när man läser dem den hvinande fjällvinden och den elementariskt lätta luften, vädrar den oändliga friskheten från gränslösa, otrampade snövidder och hör metallklirret från dessa halffrusna bergbäckar, om hvilkas kalla, “kosteligt pärlande“ vatten Linné talar med sådan hänförelse. Linné anar – väl först af alla – fjällklimatets kurativa verkan: att det skulle vara hälsosammare att resa upp hit och dricka snövatten än att ligga uti tjockt väder vid sumpiga surbrunnar; han känner sig själf föryngrad i dess “pura och genomblåsta luft“. Liksom för Haller blir för Linné denna bortom kulturens vändkrets liggande värld civilisationens motpol, och på dess befolkning, lapparna, ser han med samma afundsjuka som, efter kulturens syndafall, mot naturens och mänsklighetens flydda barndom eller – kanske rättare och för Linné mer betecknande – med natursonens hemlängtan till det bygdelif, hvarifrån han stammade och ur hvars jord hans väsens källor runno. Man äger från hans hand rent Rousseauistiska små bekännelser: “En rik bonde“, hette det i hans dietlära, “skulle jag önska mig vara, om jag af barndomen vant mig dervid, men ännu hellre, om ej så kallt vore, att vara en förmögen fjellapp ... O I lyckelige landtbor, som ej veta af något annat bättre än hvad Gud och väderleken gör. Och med nöje sitten i ro med sufficient föda och se de stora dragas och träta om brödstycket, som de ej hafva godt af.“