» Ni! Själfva våren, » sade han hjärtligt, » själfva våren, som kommer till mig, stackars sjukling. » » Åtminstone vårblommor, » svarade hon leende och försöker se ut, som o m hon ej känt sig gripen af hans förändrade utseende, » och en god vän, som kommer för att prata bort en stund, om ni har lust, » tillade hon gladt. » Ni vet inte, hur godt det gör mig, att ni kom — så innerligt glad jag blef — jag trodde, att jag aldrig skulle få se er mer i denna världen » » Jag skulle kommit förr, om jag vetat, att ni varit sjuk, » svarade hon sakta, och så tystnade hon och tänker, att o m några veckor hade hon kanske kommit för sent. Men hon har ej kommit hit för att låta hon o m ana de dystra tankar, som hvälfva sig i hennes hufvud. H o n vill finna upp något att tala om, som hon vet kan glädja honom, trö- sta honom och fängsla hans intresse. Hon rätar upp sig och börjar tala — först sakta och osäkert, liksom sökte hon efter ord, men så småningom har hon blifvit sig själf igen och samtalet flyter lätt och naturligt med en underström af sympati, ty de två förstå hvarandra väl. Gemensamma barndomsvänner passera revy, gamla minnen genomlefvas på nytt, små förgätna episoder dragas åter i dagsljuset, och det är förunderligt, hur färgrik och harmonisk deras dräkt ter sig ur minnenas kamrar. Tiden flyr hastigt undan, och då stora gårds IDUN A. Kydiu - 1899. » VÄFVARNE » klockan slår, reser den unga damen sig hastigt och säger, att nu måste hon gå. Men han låtsas ej höra, utan frågar, o m hon kommer i håg, när de träffades sist. » Skulle jag ej det? » småler hon, » en sådan dag glömmer man väl aldrig — det var j u på mitt eget bröllop. Ni var min systers marskalk och dansade hela kvällen som en förryckt, fastän läkaren förbjudit er att dansa — mig höll ni på att valsa ihjäl — ni ville j u aldrig stanna, utan bara valsa och valsa! » Han smålog med en underlig glans i ögat.