Jag kunde inte bo kvar hemma i Stefans tvårummare, det var alldeles otänkbart och det begrep jag. Ingen kunde bara göra nånting ändå. Efter ett tag träffade jag Ronnie hemma hos Annastina och Lasse och han frågade mig om jag visste hur mycket det kostade hos Sulan. Om han fnyser och flinar då också så ska jag bara fråga om igen. Det fick jag förresten aldrig så att jag såg det. Jag tänkte att det aldrig kunde vara äkta. Han var annars den nyfiknaste kille jag nånsin träffat tror jag. Skulle jag till exempel ha sett ut efter allt som jag upplevt så tycker jag att jag skulle ha sett ut att vara omkring hundra år vid det här laget. Ändå var det rätt så skönt att vara hemma igen. Hon sa att dom skulle bli så ensamma nu och att det skulle bli så tomt efter mig. Jag hade svalt en eldgaffel, det var inte mer med det, jag satt och fånstirrade och kände mig som ett stearinljus, varken mer eller mindre. Och då kunde det fortfarande hända saker som påminde om hur det var förr. Men jag var faktiskt avundsjuk på dom allihop, dom hade i alla fall nånstans att ta vägen, dom kunde krypa in till sitt och bara gömma sig. Efter en stund kom hon in efter mig och började prata om andra saker. Men det var i alla fall dom största hemligheter som jag nånsin haft. Det var förresten Berndt som fixade in mig på en kontorskurs. Och så var jag naturligtvis rädd för att bli med barn också, det var man ju alltid fast man inte fått nån sexualundervisning. Åtminstone när det gäller att röka själv. Han ville veta om jag svarade på frågor under timmarna och hur det gick på skrivningarna. Han hade nog inte haft det lätt. I alla fall så satt vi några stycken och plötsligt sa nån att jag var som en lungsnäcka. Och det blev det väl också. Nu nämnde jag Sulan igen, det var inte meningen. Jag trodde jag skulle tuppa av. Jag vet egentligen inte vad som tog åt mig, jag blev fullkomligt desperat och flög upp från stolen jag satt på och rusade fram och slog cigarretten ur näven på honom. Assistenten sa att Sulan hade lagt av, att han inte ville ha fler i terapi, att han inte hade tid. Desto mer märkte man den där Edit, Lennarts gamla kråka som ni kanske minns. Men som bekant kunde jag inte för mitt liv dra ner rök i halsen. Han som körde blev halvförlamad.