Elin trodde så. Nar hon varit ett par dagar på Stånga, märkte Fru Wahl att Elin, oaktadt Tanten, oaktadt Gertrud och allt annat godt och roligt, längtade tillbaka till Högesta. Hon förde henne dit. Och Elin lemnade ej mer det ställe, der Gösta, änskönt Elin icke ens nämnde honom, ändock fanns – der man kunde höra ljudet af hans steg, af hans röst – (ack ej mer så klar som förr), någongång, utan att rå derför, se en skymt af honom, der man ännu kunde på tusende små, indirekta vis göra Gösta tusen och än flera stora direkta nöjen. På denna efterskörd af sin fordna glädje lefde Elin ännu någon tid. Hade Fru Wahl i sitt hjerta kunnat söndra Gösta och Elin, skulle det hafva gjort henne ändå mest ondt om honom. Först och främst var Gösta, såsom han sjelf en gång ganska riktigt anmärkt, icke en sådan Ängel som Elin, och – ja oberäknadt allt annat – var troligt att Gösta åtminstone för någon tid kom att öfverlefva Elin. ”Det går ej så fort för mig som för henne!” var alltid hans svar, när Fru Wahl förebrådde honom hans oaktsamhet om sin försvagade helsa. ”Ja men jag vet bestämt att hon är ledsen för detta” sade slutligen Frun en dag efter alla andra föreställningar. Gösta såg upp med en af sina blickar på Frun, och vårdade sig sedan något mera. Stackars Gösta! Äfven han undvek Elin, eller rättare sökte henne icke. Han såg att Elin önskade det, och Gösta hade alltid rättat sig efter Elins önskningar. Han visste ju dessutom att Elin ännu var hans Elin – han visste det blod allt för väl – annars vore hon nu frisk och blomstrande – men också tvifvelsutan Magnus’s brud. Vid denna tanka rusade all Göstas blod upp i hjernan, och han visste icke hvad han önskade, hvad han ville – Gösta led odrägligt. Men han behöll det för sig sjelf, och vi ha ej att uppehålla oss dervid.