Detta svar retade på en gång Badins nyfikenhet och harm, ty han trodde, att ordet «narraktig« stod i sammanhang med de svar, han förut fått af de begge fruntimmersmaskerna. Han utbrast derföre med höjd stämma: – «Ursäkta, mina masker, men ni måste nödvändigt gifva mig upplysning om en tiggarkäring, som tycks vara af edra anhöriga.« – «Högst förbunden för er artighet,« föll fruntimmersmasken i talet. – «Nätt och jemnt af samma beskaffenhet, som den maskens, hvarom fråga är,» återtog Badin. – «Var då god och uppgör liqviden med er egen fordringsägare. Vi hafva med er, min herre, ingenting obytt.« – «Ni sträcker er grymhet för långt.« – «Och ni er enträgenhet.« – «Och ändå, vackra mask, är jag sinnad erbjuda er min tjenst, för att ledsaga er hem.« – «Pet är något, som vi undanbedja oss,« utbrast masken med otålighet. Turken blef i detsamma varse en af kronprinsens hofherrar, öfversten baron Sinklaire, hvilken tagit masken af sig och höll på att dricka ett glas. Turken släppte i ögonblicket bondflickans arm, sprang bort till Sinklaire och hviskade honom några ord i örat, hvarefter de begge återvände till den plats, der Badin och den andra masken stodo qvar. – «Känner ni mig, mask?« frågade Sinklaire negerynglingen, som vid detta tilltal af en person vid hofvet, hvilken var så högt i både drottningens och kronprinsens gunst, aktade sig att låta förstå, det han kände honom och hvem han sjelf var. – «Jag är kronprinsens kavaljer, öfversten baron Sinklaire, och förbjuder er i Hans Kongl. Höghets namn, att vidare förfölja dessa masker. Jag nödgas eljest tillkalla ordningsmannen på stället, och ni ådrager er ledsamheter.«