I detta uttalande hafva många andra aktade tidningar instämt. STARES LADE AF OCH JARNVAGSBLAD UR FRU SARA ANTECKNINGAR, HOPSAMMARIA RIECK-MULLER. 20:de augusti 16 N ÄR JAG i går packade upp boklåren, hittade jag en liten tjock anteckningsbok. Den hade de flesta bladen oskrifna, och på pärmen stod det: Sara Stares anteckningar. Jag kände, att jag rodnade, och med den lilla boken i hand satte jag mig på det, som var närmast till — en hög af Pierers konversationslexikon — och försjönk i begrundande. Jag medger, att tiden ej var lämpligt vald, omgifven som jag var af en långflyttnings alla fasor — inte sittplatsen heller, ty när man sätter sig ned full af blygsel öfver sig själf, bör man välja en anspråkslösare plats än den på ett praktverk. Men detta tänkte jag naturligtvis ej på i går. Jag hade slagit upp den sist skrifna sidan i min bok. Den var daterad den 29:de maj 1886. Och nu äro vi i slutet af augusti 1887. Det är således nära ett hälft år se ' n jag senast skref något i denna anteckningsbok, som ämnad till en förströelse på gamla dagar, var påbörjad under den fasta föresatsen att den sida efter sida regelbundet skulle fyllas, så länge vårt kringirrande järnvägsbyggarelif varade — och kanske längre, om någonting hände sedan. Skamkänslan öfver min ringa uthållighet kom mig visst att utropa, där jag satt på lexikonhögen: — fruntimmersaktigt! Och det var inte alls för att säga något mildt eller kelande om mig ' själf. Det kan ju hända, att det är fult, när en kvinna säger det som är nedsättande för hennes eget kön. Men när jag använder det där adjektivet, så menar jag alltid att man bär sig åt synnerligen meningslöst, eller föresätter sig saker som aldrig utföras eller dylikt. — Därför sitter jag nu här och skrifver igen i min försummade bok, fastän fulla lårar och tomma skåphyllor mana till annan verksamhet. Naturligtvis försummar jag på det sättet en annan plikt. Men jag är verkligen så trött efter dessa brå- kiga flyttningsdagar, att denna stund endast blir en nödig hvila.