Den 29 januari voro de alla bjudna till Schwerins på supé. Malla längtade dit – hon hoppades där få råka Skjöldebrand, att hon visste ej hvad hon hoppades och önskade, men hennes otålighet att komma dit från några föregående visiter var så synbar, att Gustava Rudbeck forskande höjde fingret och sade: »Malla, Malla!» Skjöldebrand var där verkligen och äfven David Silfverstolpe. Den förre bockade sig på afstånd men vänligt – det skar Malla i hjärtat! Silfverstolpe var som vanligt ledig, artig och uppmärksam. Flickorna sutto och arbetade i ett kabinett – man bad Skjöldebrand spela fortepiano, han satte sig vid instrumentet, som stod i rummet bredvid, men i en spegel kunde Malla se honom i profil. Han sjöng en af sina egna arior ur »Kantiska giftermålet» – orden voro: »Min Julie var min ålderdoms tröst, men du ryckte dig grymt från mitt sköte kom, ack kom, med ditt älskade möte att lugna mitt sårade bröst!» Malla kväfde sina tårar, men led innerligt och satt och såg på den sjungande vännen; i detsamma kom D. G. Silfverstolpe och ställde sig så, att han alldeles skymde den bild i spegeln, som sysselsatte henne – det föreföll henne ominöst. Mot slutet af aftonen närmade Skjöldebrand sig med synbar ansträngning och ett uttryck af vänligt öfverlåtande, som alldeles genomskakade Malla. Hon tilltalade honom först, frågade efter Mamitta, gärna hade hon velat säga mer, men omgifven af människor måste hon hålla god min, hon tordes ej möta hans blick, men smög sig till fönstret där hans hatt låg och stal ur plymetten en fjäder till åminnelse. Dagen därpå var en picknick uti Alexandrinersalen. Där var ej roligt! Lasse var där – hon skref i dagboken: »Förbi, förbi för alltid!» Malla förstod sig icke själf och plågades af nästan allting.