Och de hvita mössbanden falla ner öfver axlarna —. (Springer upp ur sängen med ena handen för pannan.) SYSTERN. ÖFVERSTEN (kommer fram med raska steg. Slannar, då han får se den döde). Död! Nu komma mahdisterna, de svarta afgrundsandarna. Se så de hvita burnuserna fladdra kring skäggen. Mitt gevär! Fort hit med mitt gevär! Ja viss, ser du inte, hur hon småler mot sin gosse, som hon väntat i så många år? (Aftar sin mössa och korsar sig. Adjutanterna blotta sina hufvud.) f (Han vacklar på knä.) N:R 39 (som stirrar framför sig med vidgade ögon). Säger hon ingenting? SYSTERN. Jesus Maria, lugna dig, Georges! Lägg dig igen! Det är ju bara bataljonen, som kommer hem. Stöd dig på min axel. Så där! SYSTERN. Jo, hon säger, att hon visste, att du alltid varit hennes präktige gosse, fastän du råkat vilse ute i skogen. Och nu är hon så lyck(Hon håller honom vid axlarna, han sjunker lig och nöjd, då hon vet, att du är hemma maktlös ned. Hon sätter sig pä militärkofjerten med hans hufvud i sitt sköte. Det rosslar i hans bröst.) igen. 12 Jag kom då för sent! SYSTERN (som icke våndt på hufvudet, fortfarande stirrande rätt fram. Med dof röst, långsamt). Ja, — för sent! (RIDÅ.) Tjv IDUNS JULNUMMER 1901. Vi hålla framför trappan. En gammal militär — hon sofver under marmor och med sitt namn i gull. Men blomstrande och friska han äger döttrar tre — så syntes genast gubben, hans hållning ståtlig var de härligaste töser du får i Småland se. och silfverhvit mustaschen — om hand oss genast tar. Den äldsta heter Margit, är blond som moget ax Han dunkar oss i ryggen, på axeln slår han oss, och har en blick, som smälter ditt hjärta liksom vax. allt medan ur sin pipa han drager bloss på bloss.