Om denna lilla berättelse kan väcka något deltagande för den lidande varelse som är beröfvad det ädla sinnet, synen; huru mycket mera medlidande skulle icke den person ingifva, som i sin ungdomstid afbrytes i en nyttig verksamhet, hindras i sitt bemödande att arbeta för sitt lifs bergning, och äger för sin framtid ej någon förhoppning att kunna hjelpas, då en obotelig blindhet höljer dess båda ögon. du vår„ dar mig så troget, så ömt. A ORTMAN. Goda barn! Dagen var skön, men för varsamhetens skull var det lilla sällskapet samladt i en tät löfsal, hvarest solens strålar sparsamt inträngde. Emellertid anlände ett bud, som förkunnade att Läkaren Adel skulle morgonen derefter hafva den äran att besöka fru Sommer, då han hoppades kunna vara henne nyttig. För henne äro dessa blad utgifne, och den obetydliga inkomsten deraf är ämnad till en liten lindring i de knappa villkor, hvaruti hon sig befinner. ” Ädelmodige man! ” utropade hon: ” ni skänker mig glädjen, redan ” innan ni återger mig ljuset. ” Förpaktaren Sommer var en i ordets hela bemärkelse redlig man. Till himmelen, som nu strålade i så glänsande pragt, vågade hon ej höja sin nyfödda och osäkra blick, men dess tempel var i hennes eget hjerta, och tacksamhetens renaste offer hade redan derifrån uppstigit till den osynlige hjälparen. Slut. ” Har min mor sin syn? ” frågade hon med ömhetens ljufva stämma. ” Ni träffar mig på värds ” huset, Doctor Ädel, ” sade han med en stammande röst. Vilhelmina hade emedlertid i en skogsbacke undandöljt sig. Med sin lilla Edvard vid handen besökte hon ännu en gång sina redliga grannar, och beledsagad af deras vänskapsbetygelser och välsignelser, lämnade hon Landhof och reste nu åter till sin födelseort, hvarest hon med öppna armar och hjertan emottogs af mor, syster och barndomsvänner. Ord från ord blef nu de båda herrarnes samtal berättadt, och en ädel täflan uppstod emellan mor och dotter; ingendera ville sjelf se ljuset och lämna den andra i blindhetens mörker.