»Jo jag tackar jag för tjänsten! Trupper af söder hit upp mot Ångermanälfven nu så dags? I detta allt upplösande höstregn? Och med herrens klena anstalter till soldatens vård? Hvad står på?» Hvilken är vägen? Hvad är meningen?» »Det var en fråga! Är general-guvernörens första man ensam oveten om den fiende, som landstigit där borta åt östra Norrlanden? Huru hänger det ihop?» »Hå, det är en hundra skopor mänskligt rask, som tsaren af Moskovien tömt ur sitt rike öfver denna kust.» »Hvad är det för slags folk?» »Vilde baskirer — anfalla med höjd rännsnara och hiskeligt tjut; tatarer af Krim under Ottomanniska Portens duk: hvit halfmåne i rödt fält; snedögde, svartstripige asiater med långtvinnade svarta skäggsnodder, sofva endast mot hästens manke. Dessa och dylike ha kommit. Grymme bofvar till häst, vige som ormar och många. En hel skog af röde lansar!» »Så belåten general-majoren hörs? Men ingenting af den glädjen fann herren nödigt att rapportera till högkvarteret i Stockholm?» »För hvilket ändamål? Jag skötte guvernementets fiender hittills. Dessa horders öde är redan besegladt. Hvad trängde då herren hit i ogjordt väder?» »Hör på: Tror I att dessa provinser bilda en särskild stat eller huru är det?» »Hvem gaf general-majoren denna order?» »Det är högkvarteret, som beordrar nu öfverallt inom Sveriges hemrike!» »Vet då general-majoren ännu icke, att jag med vederbörlig fullmakt bär högkvarteret på fickan i dessa län?» »Det har så sagts och trotts.» »Och med rätta, förmodar jag?» »Nej, hans höghet prins Fredrik ser sig nu befogad att tolka den fullmakten annorlunda.» »Befogad att borttolka hans majestäts suveräna vilja och befallning? Nå, den herren är ju rätt nykommen och har sådan befogenhet redan? I hvilken egenskap?»