Jag sade såsom statsminister j mina svar på interpellationer i riksdagen öppet från i den saken. » Det torde vara svårt att i de berörda interpellationssvaren uppleta någon förklaring av Sveriges dåvarande statsminister av denna innebörd. Men om den hade avgivits, huru skulle därmed hava kunnat förenas hans bekanta erbjudan till Finland om medling, medling alltså mellan rätten och orättént Vid slutet av teatersäsongen 1920 — 21 uppstod i Stockholmspressen, icke precis för första gången, en diskussion om det allmänna tillståndet på huvudstadens scener, och som ofta förut kom denna att i huvudsak röra sig omkring den man, som ej alldeles utan skäl anses som centralfiguren i Stockholms teaterliv, direktör Albert Ranft. Det är ju icke heller första gången som denne teatermatador blivit föremål för polemiska attacker, fastän han tidigare i känsla av sin fasta position vanligen nöjt sig med att under iakttagande av en vältalig tystnad låta diskussionen rinna ut i sanden, vilket i allmänhet ej dröjt särdeles länge. Denna senaste gång har han emellertid tydligtvis trott sig märka, att det förändrade tidsläget krävt förändrade och mera effektiva metoder. Redan under debattens första skede överraskade han publiken med att i särdeles temperamentfulla ordalag söka gendriva sina motståndares argument, och vad mera var, han utlovade därutöver att i tidens fullbordan genom en utförlig och sammanfattande historik över hela sin verksamhet som teaterledare visa vad han uträttat till den svenska teaterns fromma och därmed en gång för alla stoppa till munnen på belackarne. Avslutat i manuskript den 31 maj 1921 — förmodligen omedelbart före direktörens årliga, av dagspressen omsorgsfullt och samvetsgrant noterade resa till Monte Carlo — föreligger aktstycket i fråga numera sedan ett par veckor i tryck under titeln Min repertoir, och man kan således med all den noggrannhet som frågans vikt kräver studera Albert Ranfts apologia pro vita sua. I viss mån innebär arbetet emellertid, det måste erkännas, en avgjord missräkning. Av preludierna att döma hade man kunnat vänta sig bra mycket mera. Man hade hoppats, att den mäktige teaterledare, som ett pär decennier igenom behärskat det största antalet av huvudstadens scener, i denna sin försvarsskrift främst av allt skulle låtit sig angeläget vara att angiva de konstnärliga principer, som varit bestämmande för hans verksamhet. Man önskade exempel