— Rädd? upprepade han till svar på doktorns sista ord. Jag kan försäkra er en sak, att den känslan piskades ur mig i barnkammaren. Jag vet inte en enda sak i världen som jag är rädd för! — Och tydligen inte heller i nästa värld, ifyllde doktorn beundrande, eftersom ni är villig att sälja er själ till mig! Hans gäst fnyste. — Rädd för den nästa världen! Det finns bara en sak som gör mig orolig. Kan jag anklagas för svindel, om jag säljer en vara som inte finns? Doktorn konstaterade omsorgsfullt att de tulpanformade glas, som just sattes fram, blevo fulla. — Det kan ni naturligtvis, men inte om köparen garanterar att han har mottagit varan. Så att från min sida riskerar ni ingenting! Skål! Doktorns granne höjde sitt glas med ett uttryck av verklig lättnad. — Ni kommer att garantera att ni har mottagit varan? sade han. Förstår jag er rätt? Tror ni på själens existens? Doktor Zimmertür vände likören på tungan och sade: — Tror jag på existensen av den likör som jag just nu har inköpt? Om jag köpte er själ utan att tro att den fanns, skulle jag ju vara filantrop. Är det det, ni tar mig för? — Ja, medgav hans gäst och satte ned glaset, det är just vad jag tar er för. Doktorn svarade inte. Han stirrade tankfullt på sin granne, och medan han gjorde det, förändrades hans ansikte långsamt, ögonlocken drogos samman, blicken blev beslöjad, tänderna blottades i ett grin; hela ansiktet fick ett obeskrivligt uttryck av ondska och list. När han äntligen talade, var det med en helt annan röst, en guttural, gläfsande röst: — Filantrop? Jaså, det trodde ni! Jag kan försäkra er, att jag är raka motsatsen! Om jag ger tusen gulden för en sak, så är det därför att jag vill ha den saken! Jag kastar inte ut mina pengar genom fönstret, det kan jag försäkra er, och om den sak som jag köper råkar vara er själ, så kan ni vara säker på att — men förlåt mig, jag skrämde er visst!