Tyvärr fördrog hans svaga fysik icke detta stormande och på nyåret sjuknade han i en bröståkomma som för flere veckor fängslade honom vid sjukbädden. Då han ändtligen kunde komma upp, var han så försvagad och medtagen, att lä- karen förbjöd all vidare läsning på minst ett år framåt. Han kände själf, att han nu blott var en skugga af sitt forna jag, hoppet lefde likväl kvar som en flämtande låga, hoppet att dock i framtiden kunna uppnå målet, men när han tog afsked af kamraterna, visste de det alla, att han aldrig skulle komma igen. Med hans ömtåliga hälsa, som hädanefter enligt doktorns utsago alltid skulle förblifva vacklande, var också folkskollärarens ansträngande arbete en omöjlighet. Ingen hade mod att krossa den bleka illusion, som ännu i ljusare stunder tycktes hägra för ynglingens syn, tvärtom sökte alla med varmt deltagande och uppmuntrande ord mildra afskedets vemod och Johannes känsliga hjärta var öfverfullt. Först då han blef ensam, var det som ångest och misströstan slogo sina järnklor om honom. Var det nu slut med alla hans framtidsdrömmar, hans ljusa, rika planer? Bedöfvad och stum såg han framför sig, där han nu ilade hemåt till gamle mäster än en gång, men ingen ljusglimt tycktes vilja genomlysa mörkret, som skymde hans väg. Gubben Antinen var nu blifven gammal och slagrörd och förmådde ej arbeta. Glad mottog han sin forne lärling, men såg dock med bekymmer hans förändrade utseende: » Nog var det ledsamt för dig med den där sjukdomen, » sade han första aftonen, när de två sutto och sprakade tillsammans, » du hade snart bestått examen, fått dig plats och bröd åt hustru och barn. » » Ja, platsen den skulle nog varit bra att ha, med giftermål brådskade det ju ej, » menade Johannes, småleende åt gubbens funderingar. Den gamle såg häpen på honom: » Brådskar det inte. säger du, och nämndemans Mari har ändå hela tiden hållit på med, att ni skulle fira bröllop till påsken? » Johannes stirrade på » mäster » — » nämndemans Mari? » stammade han.