Begrafningen försiggick tyst, stilla och allvarligt, ty Elins moder hade varit allmänt älskad, och alla ärade Elins sorg. Det var nästan ingen som icke sade: «Se ’ecken vacker och hygglig svåger ho’ har, stackars Elin! Den ser mycket för god ut åt henne, den der katiga Lena, för de’ va’ ett elakt stycke när hon vax33 opp. Gud gifve ho’ nu blir god mot söster-si’. Nog ä’ svågern en galanter en, det ses nog.» Bouppteckningen försiggick äfvenledes, och Elin lemnade alldeles åt Gunnars och fader Anders’es godtfinnande att göra huru de behagade dermed, samt grät mycket vid afskedet från sina vänner och sin födelsebygd, och kunde vid resan förbi kyrkan, der modern låg begrafven, och der de nyskurna gröna torfvorne utvisade sjelfva stället, ej taga händerna från ansigtet af gråt och sorg. – Ack gråt intet så, min kära, söta Elin! – sade Gunnar, som nu tyckte sig vara skyldig att trösta henne. – Du förstör bara dina granna öga’ och får så ondt i hufve’t, och jag blir så genomledsen. Detta sista argument verkade mest: Elin försökte att göra våld på sig, och Elin lyckades äfven, samt blef snart, om icke just munter, likväl vänlig och tillgänglig. De båda resande talade mycket om den tid som skulle komma, och redan i dessa samspråk skulle en begripande förmärkt huru de mera tänkte på hvarandra än egentligen på sig sjelfva. Elin sade sig icke hafva ringaste håg att taga sig tjenst, utan ville långt hellre stanna hos sina syskon och tjena dem som piga, efter de ändå, i anseende till det der «Andersa bruk», skulle hålla en sådan. Gunnar föreställde väl Elin att hon, som aldrig gjort annat än sytt, spunnit, väft och gjort «sittgerningar», svårligen skulle kunna lära sig att «gå i fähuset, göra nytta på åker och äng, bryta löf, tröska, m. m.»; men Elin sade sig vilja försöka härmed och förklarade, att hon behöfde lära sig sådant med, nu sedan hon vore hela tjuge åren, och hon slutade med att leende säga: