Att icke våga gripa efter kunskapens frukt, som glänser lockande i det gröna löfvet af paradisets äppleträd? Konungens lifläkare ler i mjugg under masken. Struensees blickar följa henne hvart hon går i salen, följa minspelet i hennes ansikte, medan pastorn vid den reformerta församlingen håller sitt högstämda hälsningstal: Det röda hornet är ett svärd, men det hvita är en gåspenna. Djupare sår, än han fått i dag, har han väl aldrig förr mottagit i lifvets lek; och hans hjärta är fullt af medlidande med den slagne, som ligger blodig på marken, vid sina fienders fötter, efter att ha mottagit det sista dolkstynget af sin älskades hand. Prosten i Altona, konsistorialrådet Reichenbach, predikar för ett sällskap af troende, som stämt möte i hans hem. – Jag stör er kanske, min käre doktor? Han kastar sin kappa och sin hatt åt Wolff och vill slå sig ned vid bordet; men Rantzau hejdar honom. – Godt! – Jag hoppas detsamma för den unga drottningens skull! Han gör det således för sin egen skull. Kungen har i nåder behagat fästa er vid sin person! – Det känns nästan, som om ni skulle ha rätt! Däraf kommer hans öfverlägsenhet. En själfbiografi ur bref och anteckningar. Min lott i lifvet blir nog att dö i Altona som en läkare utan praktik. Det vore ju detsamma som att taga subsidier af fienden! – Därinne bakom de små rutorna skymtas ansiktet och konturerna af en man, framåtlutad öfver chiffonnierens skrifklaff, i en ställning full af energi – som om han i nöd klamrat sig fast vid en bred planka – och framför hans näsa viftar det hvita fanet af en gåspenna, som brådskande rör sig af och an. – Nå? – Hvad tänker ni på, käre doktor?