Sådan är det menskliga köns-förhållandets allmänna inre betydelse. Äktenskap åter, i ordets rätta mening, är hvar och en förbindelse, hvari tvenne sålunda motsatta köns-personligheter, dragna till hvarandra af en för dem egendomlig motsvarighet och sympathi, sammansluta sig på det redan tecknade viset – och alltså på äkta vis – till en gemensam och enda mennisko-personlighet. Det är den fulla sjelfbekräftelsen af deras inbördes kärlek, såsom invigd åt evigheten genom ett band, hvilket Gud ursprungligen stiftat med afsigt, att i hvarje verkligt kärleks-par förena den högsta af alla nyttor med det sällaste af alla nöjen. Orsaken, hvarföre något verkligt äktenskap hvarken kan vara mellan en man och flera qvinnor, eller mellan en qvinna och flera män, är ock af det föregående tydlig. Det är den, att hvarje köns-individuum är ämnadt till personification af ett visst eget slags Godt (Godt såsom Sannt, eller Godt såsom Skönt); hvilket således, Ömsesidigt, endast kan förbindas med ett sig enkom motsvarande slag af sitt motsatta, – så vida någon verklig enhet och helhet skall vinnas. I annat fall knytes en förbindelse, som är andlig likgiltighet under ytan af kroppslig köns-vällust eller skörlefnad: emedan den i sitt invärtes ej mera eller bättre sammanhänger, än om man tänker sig ett förstånd sammanbundet med flera olika viljor, eller en vilja sammanbunden med flera olika förstånd. Huru det verkliga Äktenskapet är engifte, och huru heligt det såsom sådant är, synes bäst deraf, att Gud sjelf i sitt Ord betecknar såsom ett äktenskapligt förbund det innersta förhållandet mellan sig och sin Församling,– eller i allmänhet mellan sig och sin älskade Menniskoverld, som är ämnad att blifva denna Församling eller Kyrka, icke blott delvis (liksom nu), utan i hela sitt omfång. På mångfaldiga ställen i detta Ord finner man Herrens Församling, eller den Mensklighet, som är honom i tro och gerningar hängifven, kallad hans Brud och Hustru, hvars Brudgum och Man han ej försmår att vara. Detta är det ursprungliga Äktenskapet, hvari Gud, på grunden af Sin kärlek till Menniskan och Menniskans genkärlek till Honom, förenas med de honom älskande Himlarne, eller med den honom älskande Församlingen (i hvilken, redan på jorden, dessa Himlar innebo); och hvarje äktenskapligt förbund mellan Man och Qvinna har i detta äktenskap sin eviga urbild. Deraf Pauli djerfva analogi (Eph. c 5 v. 22–33), att Mannen bör, såsom Make, i sitt förhållande till Qvinnan söka vara en liknelse af hvad Herren är i sin kärlek till sina Heliga, eller i allmänhet till sin trogna Församling; Qvinnan åter, såsom Maka eller Hustru, sträfva enligt sin förmåga, att i sitt förhållande till Mannen vara en liknelse af hvad Församlingen är i sin kärlek till Herren. I henne, som var Herrens Moder i anseende till hans jordiska mensklighet, i Maria, möter oss sinnebilden af den genom sådan kärlek helgade Qvinnans och Församlingens himmelskt-jungfruliga fägring. Att så är, hafva Katholikerne anat; men på ett sätt, som de förvändt till afguderi.