Ty Siv stod i förbund med allt som hade omedelbar och säker och självklar tillvaro, med de påtagliga tingen och med de stumma varelserna, växter och djur. På Malin, som närmade sig henne utifrån, genom ögat snarare än genom någon andlig kontakt, verkade hon mera blomma än kämpande själ. Det var överdrift, naturligtvis, och kom sig av att hon inte kände henne från den andra sidan – och ändå, där fanns ett mer eller mindre, som betydde riktning och art och skilde henne från andra. En riktning och art, som drog blicken utåt på ett annat sätt än förr. Allteftersom våren slog ut – otroligt tidigt för övrigt, redan i april var det varmt som om sommaren – upptäckte Malin, att hennes förhållande till det ordlöst levande hade förändrats. Hon hade alltid sökt ensamhet och natur, men naturlivets händelser, knoppning, blomning och fruktsättning, och groning och vissnande – allt hade mer varit symboliska språngbräden till en inre helgad värld. Grep hon nu efter en bladknopp eller ett gräs, så rörde hennes hand vid den lena ytan av ett okänt och knappt vetbart du, guldgrönt av sjudande solliv, som hennes egen trångt mänskliga erfarenhet aldrig skulle fatta – lyckligt slutet inom sig självt, följande sitt väsen utan att fråga efter resten, och ännu i denna oöverstigliga begränsning en översvallande glädje och livskälla för den främmande varelse, som stod här och bara snuddade vid ytan. På tåget in till staden och ut från staden stod hon ute på plattformen, darrande av förtjusning över att följa lövens och de ljusa skottens utveckling. Ja, med dem var Siv släkt. Hon växte som de, i förtröstan på rotens hemliga inneboende lag. Därför hade hon kunnat växa sig vacker som ett ungt träd eller en blomma. Men vad fordrades det inte för att en människa skulle hålla sig så oskadd!