— Vänta! — sade qvinnan, med någonting liknande ett leende. — Vänta! Ha, det är just det jag gör. Ser ni icke att döden redan håller mig omsluten, och att själen genom viljans makt dröjer qvar på gränsen mellan tvenne verldar, för att låta en redan stelnad tunga frambära sitt vittnesmål om den lefnad, som redan är förbi, på hvars skuldregister den första gryningen från en annan sol redan börjat falla, men skrif ... skrif och låt mig ännu en gång begagna minnets hemlighetsfulla makt, för att genomflyga dessa flydda år, der kärlekens luftiga rosenfärgade molnflockar jagas och betäckas af brottets och qvalens tunga mörker! Ja brottet och qvalen, ty de följas åt, båda hafva inrymts i mitt hjerta, men upptäckten, att qvalen äro brottets ovilkorliga följder, att de härflutit deraf, har jag gjort blott för några timmar sedan, det är denna upptäckt, detta slutliga medgifvande, som fört mig hit, icke för att urskulda mig eller begära förlåtelse af menniskor, men för att ett ögonblick skingra mörkret och lyfta tystnadens tunga slöja ifrån min själ, innan döden gör denna tystnad och detta mörker ännu djupare, för att låta den sjunkande anden uttala sin förkastelsedom öfver det lif, som redan är slut, öfver det misstag, som låtit mig tro, att sällheten någonsin kan köpas genom brottet. Ah, vi undgå menniskors dom och rättvisa, men den eviga rättvisan reser inom oss en långt fruktansvärdare schavott, der vi hvarje dag lida dödens ångest, i den hemlighetsfulla skymningen af vår egen själ. En hastig onaturlig rodnad, hemsk som skenet ifrån glödgadt jern, brände på den sjukas kinder i detta ögonblick, och den stackars prosten, intagen af en sällsam bäfvan och kufvad af ögonblickets makt, gjorde icke flera invändningar och hade icke annat val än att sätta sig ned vid bordet och doppa sin penna, för att nedskrifva detta dödens orubbliga protokoll öfver en förfluten lefnad. — Jag är färdig, min fru, — hviskade han, förvirrad och passif, som i en dröm.