Jag kan begå hvilken låghet som hälst för att rädda dig ifrån... INGRID (stolt). Ingen själfförblindelse, du. Vore han du, och du han, skulle du inte alls anse mig behöfva räddas. (Räcker ut handen efter brefvet Vänligt:) Så, gossen! HALFDAN. Du är rädd!? INGRID. Nej, det så litet att... För öfrigt...! (Öppnar efter ett kort betänkande dörren till höger II och ropar:) Fru Maj, kan ni komma ut litet? Halfdan vill be om ursäkt. (Till Halfdan.) Se så, gör det nu, om du kan. (Tar ett arbete och sätter sig litet uppåt scenen.) Maj långsamt från höger II. Ser stött ut och sätter sig med ryggen vänd mot Halfdan. HALFDAN (stammande). Jag är mycket ledsen jag... MAJ (stelt). Ja, det kan behöfvas. HALFDAN. Jag glömde alldeles af dig. Jag hade någonting mycket allvarsamt att afhandla med Ingrid om, och så... MAJ (intresserad). Hvad då för allvarsamt? 67 HALFDAN. Jag har bedt Ingrid bli min hustru, men hon har sagt nej. MAJ (vänder sig hastigt om). Du! Nej, hör du! Inte gifter man sig med pojkar, dem skrifver man bara biljetter till, när man inte något vett har. HALFDAN. Jag ville emellertid höra hennes sista ord, höra om hon inte har ångrat sig. Ångrar du dig inte, Ingrid? INGRID (lugnt). Nej. HALFDAN. Af en slump fick jag reda på hvem det är som hon är kär i ty hon är kär i en annan. MAJ. Och så sitter du här och babblar om alltsammans! Har man fått veta något af en slump, så ska man hålla mun. Det tänker åtminstone jag lära mina pojkar, om jag så får tio. HALFDAN. Kärlekshistorier är ju alltid så intressanta och jag har Ingrids lof att berätta den här. Säg, Ingrid, har jag inte? För öfrigt är det ingenting att hålla på: Ingrid gifter sig om ett år. MAJ (rusar upp). Åh, så förfärligt roligt! Då få vi komma på bröllop.