Vill du inte förlåta mig, så att jag får stå upp och slåss för dig? Bland allt gott jag önskar er vill jag först nämna en täckbåge och ett roskvarter. Vad annat mäkta deras usla hjärnor ombestyra? Varför slog han inte upp? När Gösta kom hem, fick han veta, att Marianne ville tala med honom. Det var sand och sten alltsammans, endast sand och sten. Två kvinnor, som sletos om en påse, ryckte ett hål i den och funno bara sand. Dag efter dag, natt efter natt under hela februari dra nu kavaljererna upp till övre Löven för att finna björnen, men han undgår dem. Den sitter kvar i hennes fingrar, men hon kan inte något annat stycke, inte någon sorgmarsch, inte någon lidelsefull sonat, inte ens en klagande folkvisa, bara den polskan. Hon är munter och lekfull som ett barn. Ingen rör dem, och dock falla de i spillror. - Gösta Berling! - Jag ska inte misslyckas. Levde det ännu, hade det krupit in i hjärtats mörkaste vrår och satt där, frysande under isögonen, skrämt av de bleka hånskratten, halvkvävt under de knotiga fingrarna? Vilka konstnärer, min son, vilka konstnärer! Vad söker den gamla från fjällen i dalarnas grönska? Men när hon omges av utskyndande tjänare, återfår hon mod och sinnesnärvaro. När han nu såg, att Gösta och Marianne hade intagit en ny ställning, trodde han, att också detta hörde till tablån, och så började han dra i ridåsnöret. Sex män lyfta skivan, varpå han ligger, på sina axlar och bära honom bort från marknadsfältet. När hon hörde dessa ord, lyfte hon förebrående sina bruna ögon mot modern och sa till henne: Men han var inte rik, som folk har sagt. Om hans mor återförde henne på pliktens väg, var det gott. Han satt nästan och blygdes över ett så dumt tilltag. Och hon frågar, såsom hon hade frågat en gång förr: Och min mor, som var över nittio år, tog ner bunke efter bunke och skummade av grädden. - Å nej, majorska, det skulle det inte bli, om vi bara vore två, som hölle ihop. Hon hade haft makt till glödande hat och hängiven kärlek under en enda natt, inte mer.