Allt skulle nog gå bra, om jag ej i vinter fått kännedom om att han är far till ett barn på 17 år, en sak som han dolt för mig. När jag frågat honom hvarför inte jag fått veta om det, nu som gift och mor till hans andra barn känns det ohyggligt bit­ tert för mig, men till svar fick jag ett snäsigt, » den saken angår inte dig det ringaste ». Är det nu rätt sagt af honom? Har jag verk­ ligen ej rätt veta hans förflutna då han gör anspråk på att veta mitt. Sitt barn före äktenskapet påkostar han och hjälper. Det är ju hans skyldighet, och det gillar jag, men mig ger han aldrig ett öre för min egen del. De penningar jag får bokföras och är till hus­ hållet. Är detta rätt? Det känns bittert, ja så bittert, att jag ibland tycker mig hata honom, och mitt sätt blir kort och likgiltigt. Jag tigger honom aldrig om medel hvarken till nöjen {jag sitter inne jämt) eller kläder. Mina kläder som flicka har jag fått ändra och be­ gagna, och aldrig låtsas han om, att jag skulle behöfva något. Stolt är jag också och vill inte tigga af honom; han är gamla karlen och kan tänka sig in i sina skyldig­ heter. Hvad skall jag göra? En extra förtjänst vore jag tacksam få. men huru och på hvilket sätt? Kan skrifva, sy handarbeten, under­ visa nybörjare. Många gånger har jag tänkt taga barnet och resa från honom, men då jag hör den lilla jollra sitt » pappa », tycker jag att det är orätt mot barnet, och andra stunder kan jag bli förtviflad, då jag tänker på hans kalla likgiltiga sätt mot_ mig. Jag har ej gjort mig .förtjänt af det. Hans barn har jag bjudit hem till oss och er­ bjudit henne min hjälp, äfven detta blef han ond öfver. » Jag tränger mig in på områden, jag ej har med att göra. » Barnet blef glad öfver min vänlighet och tackade mig hjärt­ ligt. Säg mig, har jag gjort orätt och burit mig ofint åt? Gif mig ett råd och en tröst, jag är verk­ ligen i behof af tröst, men har ingen, ingen i hela vida världen att gå till. Olycklig hustru.