Les deux petites sont en deuil; Et la plus grande, – c’est la mère – A conduit l’autre jusqu’au seuil Qui mène à l’école primaire. Elle inspecte, dans le panier, Les tartines de confiture Et jette un coup d’œil au dernier Devoir du cahier d’écriture. Puis, comme c’est un matin froid Où l’eau gèle dans la rigole Et comme il faut que l’enfant soit En état d’entrer à l’école. Écartant le vieux châle noir Dont la petite s’emmitouffle, L’aînée alors tire un mouchoir, Lui prend le nez et lui dit: – Souffle. Oaktadt den eleganta formgifningen skulle hela dikten vara en tråkig, intetsägande ordmålning, om icke författaren, som är idealist, afslutat den med det roliga, nästan epigramatiskt tillspetsade lilla: ’Souffle!’ Detta ord lyser med ens upp dikten och förlänar den naivt behag. Dikten är icke längre endast en ordmålning, ett uppräknande af synliga företeelser; skalden har lagt ett plus till, och utan ett sådant plus skall ingen ordmålning förtjena namn af dikt. Romantikens månsken ljusnade under naturalismen till gråväder. Äfven här spåra vi inflytandet af den nya målarskola, som haft mod att måla Venedig i regndis, men som ännu har en trumf på hand, nämligen ’Ökenlandskap i hällregn’. Gråvädrets läckra och mjuka färgförtoningar och de aflöfvade kvistarnes smidiga teckning, som en modern pensel så skickligt vet att framställa, kunna emellertid icke åskådliggöras lika behagfullt med ord. Äfven här fordras naturligtvis, att en dikt är något mer än endast en ordmålning för att verka, att den äfven innehåller ett lyriskt eller episkt element. Också är gråvädersdikten merendels mättad med sorgbunden lyrik. All tidens hopplöshet och ångest framträder i den och suckar: »Du mäktiga ro, du lena,