Det är i folkets och folklighetens namn som man numer bär ved till kättarbålen och begår de grymmaste oförrätterna mot individens andliga frihet. Folket har i våra dagar sina hovtjänare, hovpoeter och hovsmickrare alldeles som despoterna på sin tid. De bilda ett slags folkets akademi, där man skall hänga folket om halsen under lov och pris, liksom man i de forna akademierna uppläste äreminnen över excellenserna. I händerna på dessa våra moderna perukstockar bli också litteraturen och kritiken rätt och slätt litteraturpolitik med generalorder från högkvarteret och agitation som kring en valurna. Från i somras berättas en rolig historia om, hur de erbjudit en kritiker att framdeles uppställa honom som socialistisk riksdagsmannakandidat, bara han ville hjälpa dem att ordentligt slå upp en viss behaglig författare och varsamt sätta skynken för de misshagliga. Så går det till när folkprästerna hålla akademi med muserna. Men tiden rör sig ständigt framåt genom motsättningar, fast förändringarna i sinnena till en början försiggå dolt och famlande. Och inte heller proletärfilosofien blir något evigt. I min ungdom tänkte jag mig de yttersta föregångsmännens stigar som branta fjällvägar, där heliga fanor vajade och där endast de få korade, folkens yppersta, kunde vandra upp utan att svindla. Där syntes då på den tiden i fjärran Tolstojs nästan apostoliska gestalt. Nu går där en sönderkörd och grå landsväg, där snart ingen renlig man längre vill sätta sin fot. Och hövdingarna, folklighetens stora, var äro de? I sina gravar ligga de. Trots all folklig förkunnelse råder det prästnöd, och de otåligaste ropa efter »de tigande skalderna». Men de komma inte. De kommo för tjugufem år sedan, men varken i dag eller i morgon komma de. Och varken tänkarna eller de lärda herrarna komma längre. Vad innebär då en sådan förändring? Det varslar att något har hänt, som man får se skarpt på för att märka.