Hon var en aflägsen släkting till D ora och förfogade öfver en outsinlig ordström och en öfversvallande välvilja. Hon flög genast på Dora, som hon kringklappade under lifliga lyckönskningar: " Du kära barn, hvad detta var roligt! Jo, jag tackar, hvad tiden går. Jag minns d en här flickan i korta kjolar, och nu är hon stora människan och går och skaffar sig fästman! En så ' n unge! Tänk, tänk ... " Först härefter hälsade hon på de andra och fortfor: " Ja, kära Beate, en sådan glädje! Att jag fick upplefva det! Och en så hygglig ungherre får man leta efter nu för tiden! Ja, Lotten Silfversvan talade just om det för oss på kaffekalaset i går. I f örtroende förstås, och vi lof vade att tiga som muren, efter det inte är eklaieradf än. " — " Då vet nog hela sta ' n det i dag, " sade rådmannen ironiskt. — " Hela sta ' n! " kved tant Mellén. " Hvad ska ' man då göra? " — " Ta skeden i vackra hand, " svarade rådmannen menande. Dora utstötte ett rop. In trädde Harald Berg och med honom t vå hans goda vänner, också unga docenter. Han såg genast, att hans kupp verkat, och steg därför djärft fram till tant Mellén, som h an kysste på hand och tackade för sist. Han sade sig inte ha kunnat låta bli att tala om förlofningen för sina vänner, som bedt att få följa med för att göra professorskan sin uppvaktning och frambära sina gratulationer till fästmön. Därpå kysste han Dora d a llas åsyn, så att hon blef röd och förlägen. Sedan hälsade han på de andra, satte sig bredvid Dora och afhandlade frågan om ringar och annonse­ ring. Det skulle han styra om i dag, sade han. Dora smålog, svindlande öfver bådas deras djärfhet. Men han tryckte förstulet och lugnande hennes hand. Rätt som det var kommo tanterna Ullman, gamla, sirliga och mjuka, oc h strax efteråt en ung vä ninna till Dora.