Hon satt med hufvudet i händerna och stirrade ned mot marken. — Kors i himlens namn, barn, du tänker väl inte gå på i galenskapen? — Hvad skall jag göra! Pappa är glad, mamma är lycklig, dar hon ligger. stackars mamma — brö- derna ha andats ut och det var inte för tidigt ... och nu skulle jag göra allting mörkt igen — nej, då blefve det visst ännu svårare att lefva. — Och detta kallas för lif vet! Valdemar Dorph höjde tragiskt ögonen mot skyn. — Det kunde kallas Inferno, sade hon trött. — Och du hade tänkt promenera in i det med öppna ögon. Då niå jag säga, det var tur att jag hittade på dig — lagom för att förhindra spektaklet. Hör du, Harriet, vill du svara mig på en sak: var det något mellan dig och Josephsson? — Nej, det kunde möjligtvis ha blifvit nigot, men så fick jag igen min syn i tid. Jag kunde inte högakta honom. Han var inte alls, som jag tänkt. — Ja, du är visst mycket kinkig med högaktningen, sade han efter en paus. — Det tycks så, svarade hon lakoniskt. Men när hon sagt det, sågo de på hvarandra och brusto ofrivilligt i skratt. — Nej, tiderna äro allvarliga, sade han till sist. Hur är det, Harriet, högaktar du mig? kom det hastigt. — Så du frågar — det vet du ju att jag gör. — Det låter ju bra. Du som svärmar för rika friare, hvad säger du om att ta mig och lämna Kristian Höök åt sitt öde? Jag vill alls inte påstå, att jag är dig värd, som termen lyder, men jag passar dig kanske en hårsmån bättre än nyssnämnda person. Harriets svar var ett hjärtligt skratt. — Menar du måhända, att det vore som att undslippa Scylla för att gripas af Charybdis, fortsatte han lugnt. — Nej, för all del, svarade hon leende. Men det går inte ändå. Du och jag äro inte det minsta kära i hvarandra. — Alltså tycker du, att din nuvarande förlofning dock har den fördelen att ban är kär i dig? — Åh, Valdemar, låt oss inte skämta med det här, afbröt hon och det plågsamt tunga allvaret kom tillbaka öfver hennes drag.