Hildur fortfor: – Ni vet, herr Helge, att jag icke säger annat, än hvad jag menar, och att jag härmed ofta bryter mot konvenansen, men så är min vilja, att gå min egen väg och icke vara en slaf under andras tycken och plägseder, och jag säger er, att jag under dessa tre månader mycket längtat att få återse er, och om jag sade, att jag icke älskar er, så beginge jag en osanning. – Kommer han någonsin tillbaka till sitt hem? – En sådan myrslok! På denna fäste gubben sina förgråtna ögon och sade i lugn och sorgsen ton: – Nu har jag fått en värre sorg, än då mor dog. Hon kände, huru hon på en gång älskade, hatade och föraktade Helge. Vägen blir klar. Ändtligen fattade hon det beslutet att än en gång söka få träffa och samtala med Helge. Gif frusna fjärden Snart en jättetörn! Där på redden ligga tvänne skonare, syskonfartyg, förvillande lika, snöhvita, smäckra med hög, smärt resning. Slutet. – Lugna dig du. Du känner mig ju och vet väl, att jag menar hvad jag säger. Så var dock icke händelsen. Åter var den stackars Gerda öfvertygad. – tröstade “ mor “ – ty menar Helge ärligt, så var viss om, att han strax söker upp dig, sedan han fått läsa detta bref, som Gerda just nu fick färdigt. – så Helge bjuder – “ Flyg fram mot klippans häll, Ty Hildur Helge väntar Till gäst re ’ n denna kväll! “ För öfrigt är det icke ett år, utan blott tre månader, sedan jag var uppe hos mina släktingar. Åter bleknade Hildur, ty hon fann sanning i dessa ord. – jag kommer strax. – Hvad drömde du? Nu ber jag Er, far, att, så snart Ni fått detta bref, strax skrifva till mig, så jag får veta hur Ni har det. – “ Håll säkert fast i linan! “ – ropade Sten Arvidsson, då i detsamma – isen brast under Gerda eller rättare rundt omkring henne, ty det var ett stort isstycke som bröts loss af vågorna och strax flöt ut från den fasta ismassan och begynte gunga på vattnet. Bref.