tiders barn » det är nog knappast lönt Att tala o m — men, o, hur obeskrifligt skönt Och ståtligt jag det fann, det tror jag ingen anar. Så ställdes där ett bord, och på det bordet se ' n En möbel — gissa hvem — draperad uti lakan Vardt altare i hast; med armen stödd mot den Stod jag, som man mig lärt, med blick mot himmelen, Och mot en fingerspets graciöst jag stödde hakan. Och rundt omkrig mig föll den » sida hvita dräkt » I veckrikt draperi, hvars make man fick leta, Den högst beundrad blef och gjorde stor effekt, Med mors » intimaste » den var betydligt släkt, Men det man trodde ej magistern kunde veta. Att jag ej vingar fick, jag kände som en brist Och vågade mig på att komma med en yrkan. Som prästfru trodde m o r jag rent förståndet När med ett fräckt förslag jag så kom fram mist, till sist Att låna något par af änglarne i kyrkan. Att än man sig befann, trots allt, på denna på den också man kan små fröjder jord, Och att äga, Det visade ett fint och prydligt kaffebord, Och sist jag inlärd blef att några vackra ord Med känsla och med smak till dagens hjälte säga. — låt oss säga så i stället! Ja, huru ofta läkt hjärtesår? Såsom en ersättning härför, tänker jag mig, skulle m e r än en af dessa kvinnor ha lust att deltaga i den privata korrespondens Nordens kvinnor emellan, s o m Elisa Kielland önskar måtte k o m m a till stånd. Uet har förr synts mig, att norskan v o r e svårare att förstå o c h mera skilde sig från vårt språk än danskan, men till min glädje förstod jag hvart ord af Elisa Kiellands uppsats. Nå, det var j u också ett » hjsertesprog », förf. talade. Ja, det blir en annan sak, därtill kunna hvarken uppsatserna eller korrespondensen förhjälpa oss. krafthöjning smedel. Ökar aptiten i hög grad. Erhålles på apotek. — 687 IDUN — andra, d o c k har hvardera språket sitt eget skaplynne. Man har sagt mig, att danskan är » meget blödere ».