Denna esthetiska kritik grundade sig väl icke omedelbart och hufvudsakligen på egentlig filosofisk spekulation; men den stod dock i ett omisskänneligt sammanhang äfven med de filosofiska forskningarnes samtidigt med densamma fortgående utveckling. Den Kantiska Kriticismen hade af Fichte blifvit utbildad till en Idealism, i hvilken den på den inre rigtade reflexionen kan sägas hafva uppnått sin kulminationspunkt. Fichte sjelf sysselsatte sig väl nästan endast med Filosofiens theoretiska och praktiska afdelningar, och vidrörde blott i förbigående den esthetiska. Men hans subjektiva Idealism, hvilken, åtminstone genom sjelfva sin anda, utöfvade ett ganska märkbart inflytande på uppkomsten och charakteren af den Schlegelska Skolans konstkritik, föranledde snart den Schellingska spekulationen, i hvilken det Skönas och Konstens filosofi erhöll en ganska betydande plats. Redan i hvad man kan kalla denna läras första eller blott förberedande utvecklings-moment visar sig Konstfilosofien såsom Transcendentalfilosofiens egentliga slutpunkt: den i alla den intelligenta kraftens theoretiska och praktiska funktioner förekommande motsatsen af det ideella och reella upplöser sig i den esthetiska åskådningen och i Snillets verksamhet uti en högre harmoni, eller i yttringen af en på en gång medvetslös och intelligent kraft, och den esthetiska njutningen utgör just denna känsla af en fullkomlig harmoni i hela vårt inre väsende. Då åter Schelling härifrån öfvergick till sitt egentliga, på Ideen af en gemensam yttersta grund till Naturen och Intelligensen bygda spekulativa system, blef det Sköna för honom en manifestation af detta ursprungliga väsende, en åskådlig eller symbolisk framställning deraf inom ändlighetens verld; en åsigt, beslägtad med den Platonska uppfattningen af det Skönas idé, och hvilken ej mer, såsom den Kantiska, rigtar uppmärksamheten närmast och förnämligast på den subjektiva känsla och sinnesstämning, som genom betraktandet af det Sköna hos oss väckes, utan på sjelfva den objektiva grund, den föremålets beskaffenhet, hvaraf denna känsla föranledes. Denna åsigt har, om ock under flera mer eller mindre skiljaktiga modifikationer, i det väsendtliga återkommit hos alla dem, som i sitt sätt att filosofera närmast öfverensstämt med Schelling, bland hvilka en Svensk tänkare, Höijer, intager ett ganska utmärkt rum, ehuru hans tidiga död hindrat fulländningen af hans konstfilosofiska och konsthistoriska afhandlingar. En annan tidigt bortgången tänkare, Solger, uppfattade likaledes det Sköna såsom en sinnlig manifestation af det Gudomliga, ehuru hans esthetiska åsigt i någon mån förvirrades genom det bruk han gjorde af det ur den Schlegel-Tieckska Skolan härstammande, om ock hos Solger till en högre betydelse potentierade begreppet af ironi. Äfven hos Hegel, som, utgående från Schellings lära, under den fortsatta utbildningen af sitt system mer och mer aflägsnade sig ifrån denne sin föregångare; visar sig det Sköna såsom en åskådlig, symbolisk framställning af Ideen likasom hos Weisse, Hegels på en gång lärjunge och motståndare. Men att närmare granska hela denna åsigt i dess visserligen från hvarandra betydligt afvikande modifikationer, och att med all erforderlig noggrannhet utreda förhållandet dem emellan, vore ej möjligt utan en utförligare och djupare inträngande vettenskaplig undersökning, än det närvarande tillfället medgifver.