I själfva verket kunde man ej få se två personer, som tycktes bättre skapade för hvarandra än markis de Sangie och grefvinnan Bråå. Från denna plats syntes ej en skymt af slottet, men när ögat vant sig vid dunklet inne i den täta, lummiga skogen, som en gång varit park, upptäcktes ena väggen af en liten stuga, belägen vid en af gräs öfvervuxen väg. » Därför att Gud skulle tycka mer om mig då. » » Hycklare, hycklare! » ropade det hånfullt inom honom, blott han tänkte på att åter bestiga predikstolen för att tala till dem, hvilka lärt sig betrakta honom som en helig man. Hon brast i gråt. » Jag? Här afbrötos hans farliga tankar af ett par rusiga karlar, som kommo ut ur ett krognäste och raglade fram i den unge grubblarens väg. Och ett par män, som hörde hans ord, följde honom hem till hans jordkoja, där brännvinskaggen sattes fram. Hans öga såg med glad förväntan mot målet för hans färd. Hela dagen satt han vid boken. Henrik Falkenhorn, de unga grefvarna Bråå och några andra ynglingar bland gästerna gjorde sig i ordning att pröfva sina krafter i strid med hvarandra till fots och till häst. » Säg mig, är det en brytning mellan dig och din far? » » Låtom oss vända om och få något till lifs, jag är alldeles uthungrad. » Den hade icke legat till grund för hvad han gjort. Banna icke Larsson! » » Ni är bra olik er syster, hon älskar skämt lika mycket, som hon afskyr allvaret », anmärkte han. » Du står efter mitt lif, men jag vill dig intet ondt. » Henriks ögon flammade af lifslust, och kinden bar högre färg. De voro alltid tillsammans, men fingo ej ett enda tillfälle till förtroligt tankeutbyte. Men han fick vänta på det efterlängtade tillfället. En snyftning bröt sig våldsamt fram, och den hårdt pröfvade kvinnan dolde ansiktet i händerna och grät häftigt och konvulsiviskt, som de gråta, hvilka icke äro vana att ge vika för sina känslor. » Jag aktar den åtminstone något värd », svarade hon skrattande. Han ämnade just tala, dä han hejdades af en skygg röst, som sade: