Det nästa är att vara oberoende af andras bjälp, att kunna hjälpa sig själf, ej behöfva uppassning, kunna tänka för sig själf, handla på egen hand. Men därtill kommer ej den, hvilken som barn blifvit uppassad och fjäsad och ej ens lärt sig knyta sitt skoband eller borsta sin rock. Har han därtill lärt sig kommendera tjänstfolket och i ovänlig, härsklysten ton utdela sina befallningar, då har han väl utsikt att blifva en brutal, egenkär och själfsvåldig person, men föga hopp kan han eller någon annan göra sig om, att han skall blifva en själfständig och karaktärsfast människa. De flesta torde tycka att det betyder så litet, detta att barnen passas upp, att man ständigt tänker för dem och med största omsorg undviker att försätta dem i något läge, där ens den minsta svårighet skulle föranleda dem besväret att på egen hand försöka reda sig därur. Medgifves, att det ser så ut. När de en gång bli tvungna därtill, menar man, så måste de väl däran, och bli de ej nödsakade att afsäga sig sitt själfsvåld och sina bekväma vanor — ja, så mycket bättre. Verkligen, så mycket bättre? Det torde dock ej vara så alldeles säkert. Det är nämligen så, att det helt enkelt icke är fråga om barnens vanor, om deras bekvämlighet och behof, utan om deras karakter, om utvecklingen af deras karakter. Vanorna kunna j u för en tid bortläggas, när nöden så fordrar, men den stämpel, de satt på karakteren, är icke så lätt utplånad. Och finnes hos barnet något frö till egenrådighet, härsklystnad och andra lika angenäma egenskaper, nog utvecklas de på bästa sätt genom denna äDgsliga omsorg om att den lilla herrn eller den lilla fröken icke skall göra sig besvär med det allra minsta ting, utan blott behöfva befalla, kanske icke endast tjänare, utan äfven sina egna föräldrar, för att genast få sin minsta önskan uppfylld. Och låt vara att nöden också en gång tvingar dem till förändring, så är nöden en så hård läromästare, att det nästan är en grymhet, att åt honom öfverlämna den undervisning, som kärleksfulla föräldrar vida lättare kunde bibringa.