69 BRUUS (ser på henne). Hm! rätt svaradt! Nå, kan Elise säga mig hvad platsen hette, der han föll? BRUUS. Nenej ... der föll hans lyckas stjerna, men hvar föll han sjelf? Nå? ELISE. Vid Fredrikshall! ISABELLA. 1632. BRUUS. Hvilket år, Isabella? BRUUS. Det var märkvärdigt! Tänk efter litet bättre! ISABELLA. Nej, 1718 var det! BRUUS. Det var rätt! ELISE. Pultava! LARSSON (till fru Ström och Ettig). Märkvärdiga barn att komma ihåg årtal! Det enda år jag minns är 34, när koleran gick. ETTIG. Förlorade herr brukspatron någon kär anhörig? LARSSON. Nej, men jag hade en syster som inte fick koleran, och derför minns jag'et, för annars hade hon alla möjliga åkommor. BRUUS (med lätt genomskinlig ironi). Jag anser mig nu kunna med godt samvete afsluta min examen, ty flickorna hafva visat att de mycket rätt uppfattat hvilket mått af historiska kunskaper, som man anser den svenska jungfrun behöfva ega. Årtal, namn och personer hafva de väl, eller åtminstone hjelpligt reda på, och det är allt hvad man af dem kan fordra. Jag tackar flickorna för den uppmärksamhet, hvarmed de tagit del af min undervisning, och önskar att de så snart som möjligt måtte komma härifrån ... det vill säga, att de så snart som möjligt måtte vara fullärda och redo för lifvets allvarliga pligter, till hvilka de här på ett så värdigt sätt blifvit dresse ... (hostar) vill jag säga educerade! (stiger upp, slår ihop sin bok, bugar sig för auditoriet och lemnar platsen). M:LLE PALMÉN (afsides). Den gemena menniskan! (högt) Flickorna ha nu en qvarts frihet tills examen i 70 musik börjar! (Alla flickorna stiga upp och gå hvar och en till sina anhöriga. Isabella, Elise och Lotten, som icke hafva någon sådan, stanna tysta och sorgsna vid bordet).