(Han sätter på sig sii mest imponerande min, draperar sig med sin slängkappa på samma sätt som på sitt porträtt och mottager den kommande deputationen, sjelf fullkomligt öfvertygad, att det sker med &amp; amm värdighet som Cincinnatus i verlden mottog de utskickade från senaten i Rom. Deputationens hufvudman talar: Hell dig, o ättling från Wislandajorden! Vi komma nu som sändebud till dig, Och helsa dig som konstens höga skydd, Och nycklarna till hennes helgedom Vi bringa dig. O, må de länge blifva I dina höga händer! Ingen kan Dem mera värdig bära9 ingen har Bevist sig ega mera rätt att vårda Thalias altareld. Kom tag dem mot. Cavallius (som icke förstår driften). I visa män, som kommit hit till mig Att ur min stilla hyddas lugn mig rycka Till konstens tjenst från mina vänner bär. {Oxarm böla af sorg vid tanken på att skiljas från sin vän. Jag länge nog har sett, bur vår teater Försjunkit mer och mer förutan bjelp, Jag är den ende, 6om kan honom rädda. Jag vid min sköne fader svär, att jag Cavallius skall bli dess räddare Och en försoffad verld med häpnad slå. Jag blifva vill den sol, som skall upplyftaDe stjernor små på konstens blåa himmel, Ty höja skall jag du all inhemsk konst Utur det grus, der den sig nu befinner. ^Ea af mamsellerna vid baletten uppträder som Lydia Thompson, sans comparaison et calecon, bärande i handen Cavallii gamla magisterkrans, den samma som sedan i uppblött form slängdes ned på Ira Åldrige. * Oavallius blir vid denna syn inspirerad. Se, konstens genius med lagerkransen Till mig sig närmar — hon mig kröna vill Från ringa man är jag en storhet vorden Som skall bli evigt ryktbar här i norden. (lian gör stora gesten: balettdamer kröna honom; bengalisk eld; de stora tidningarna uppträda och utbasunera Cavallii lof i oxlurar. En kör af förvaltare, or donnan ser och kajyelldrängar uppstämmer krönings marschen ur » Profeten ».