”Jag kände det som om jag gick till döden, men de sutto och larmade på pianot, nöjda och mätta.” En husmansqvinna,219 som ville vara af med sin lilla unge på en stund, och som derför måste hitta på något att roa honom med, sade: ”der ligger en käpp; gack hän och pryla grisen.” Och ungen benade åstad, glad och belåten. Stackars gris, – han hade intet ondt gjordt! Bland pappas och farbror Arvids skoloch studentkamrater fans en som hette Norsell. Hans namn i skolan vardt ”Norkenpipa.” Han var äldre än pappa och farbror. Blef med tiden prest i Hyby. En gång sedan farbror var gift, kom prosten Norsell och skulle helsa på sin gamle skolkamrat. Denne, som var så förtjust i sin Fredrika, hade naturligtvis berättat henne sina skoloch ungdomshistorier, hvari vännen ”Norkenpipa” ofta spelat en vigtig roll. När presten kom var farbror inte hemma. Faster tog emot honom. Neg och såg troskyldig ut med sina stora svarta ögon, i hvars djup skälmen låg alldeles osynligt begrafven, gömd under det menlösaste allvar. Hon var den artiga, nästan ödmjuka frun. ”Är doktorn hemma?” ”Han gick ut för en stund sedan.” ”Mitt namn är Norsell, jag är gammal skolkamrat med honom.” ”Ack ja, han har så ofta talat om prosten Norken !” Hon blef mållös med det samma. Denna himla-förnumstiga min och detta gamla skolpojksord! Till och med hon tappade konceptet. ”Säg gerna rent ut, Norkenpipa,” sade presten godmodigt, ”så kallade de mig, och doktorinnan har nog hört det många gånger.” När farbror kom hem berättade faster sitt äfventyr. ”Sa du Norkenpipa?! Ha, ha, ha!” Han skrattade så att tårarne runno, och de bruna ögonen skrattade med.220