- Och en av d e levande sade: Ja-ja-tackar-ja, han har vatt i Amerika också. Tolvåringen stod en bit ifrån, i skuggan av hisstornet, tyst som i andakt. H a n tänkte på vad arbetaren nyss sagt om gamle Joel och gick frani och frågade något, tyst så att ingen annan hörde det. Men svaret koni, generat och förargat: Ah, det här begriper du inte, gå hem till mamma du. Och den lille tolvåringen gick, skamsen och oförstådd. Han tänkte och grubblade över döden, som kom så hastigt över människorna. Vad ' var det väl f ö r mening med att de två arbetarna kommit hit från Kopparberg och dött efter två dagar, när sällan någon av gruvbyns folk omkom? Dö- den var skrämmande och underlig, ingen kunde bli klok på den. - Och han g i c k hem, till barracken Littra M., upp f ö r trapporna till tredje vå- ningen, till kyffet med de nio barnen och föräldrarna. re vid gruvhålet. H a n letade i stället upp några trä- sniderier som han sysslade med och satte sig att tälja på dem med en gammal morakniv. D å och då höll han styckena fram mot fönsterljuset för att pröva effekten av ett snitt. och så fortsatte han att tälja. H a n höll särskilt på med en relief föreställande Uppstdåndelsen. Hade någon frågat hononi vad en relief var, hade han e j kunnat svara. Han hade helt enkelt en idé att göra Uppståndelsen med upphöjningar i trä och han snidade och snidade. Den gamla morakniven ville inte lyda alla hans konstgrepp, och han måste arbeta med yttersta försiktighet för att ej skära f ö r mycket. Modern var vid dåligt lynne och frågade e j ut honom, som hon brukade göra. Barnen stojade runtomkring, men han fortsatte att snida. E n gång måste han avbryta arbetet för att hjälpa sin näst yngste bror nied resning en a v ett sagoslott av smutsiga byggklossar, man sedan flyttade han bort till fönstret igen och fortsatte snidandet. Han smålog när han förde trästycket fram till fönsterljuset: reliefer började t a konturer.