Följande kväll hade ingen af dem något förtroende att ge ’ den andra, utan de kysste hvarandra stillatigande till godnatt, och gräto i tysthet, hvar för sig. – Nå, hur var det? Nu tröt andedräkten henne, och hon uppfriskade sig med att åka på grinden ett slag. – Nå, sade Pierre efter en stund, hvad svarar du? – Falskspelare, skojare, kanske något ändå värre. Sofie var kvitt en af sina brottsliga föräldrar, var Hallers nästa tanke. – Nå? Deras sken nådde endast på några få stegs omkrets från lyktstolparne. – Äfven för mig, sade Haller. – Ja, det var ett härligt väder, inpassade Pierre, för att drifva på. De båda konstaplarne fingo sitt afsked. sade Pierre. Bolette torkade snart sina tårar. Han teg derför och beslöt att afvakta ett gynnsammare tillfälle samt började fundera på någon plan att tysta de motsträfviga eller göra sig af med den. Hon har någon slags del i det här, det får jag inte ur mitt hufvud – hvad hade hon i annat fall här att göra. Och så bar det af mot norr genom 17-milaskogen till det ensliga värdhuset vid skogens slut, på vägen till guldet och lyckan. Vi bägge äro de enda, som ä ’ kvar. Presten, som skulle bereda honom till döden, mottogs, det första han visade sig i hans cell, af eder och förbannelser. – Är Ni ende kusken i huset? – Men, stammade hon. frågade fru Lind. Hans vrede öfver kvinnornas egenmäktiga tilltag att befria hans hade ännu icke lagt sig. Före kvällen skulle han nå fram till en rätt betydlig skog, det viste han genom de upplysningar, han erhållit på det sista raststället, och vid slutet af denna skog skulle han finna ett nybygge, ett värdshus, uppfördt af några driftige män, som velat draga fördel af den stora skara menniskor, som drogo fram denna väg för att söka sig upp till Klondyke, där guldet lät sig gripas med blotta händerna i i de små vattendragen. – Ja, jag låter Er resa, sade Haller. – Gifta bort!