Det är en stor sak, tänkte han vidare, att icke önska mera för egen del än medvetandet att icke ha vikit en tum för att nå dagens öfvergående ryktbarhet. Man måste kunna vänta, arbeta med energin lefvande och växande under arbetet, obruten af motgången, och utan att hata. Det är orätt att hata människor, därför att de ej kunna förstå. Det är orätt att tro, att det ligger någon elakhet i denna brist på uppfattning af det, som är nytt, hvilken trycker arbetarna för detta nya till jorden. Artisten tyckte också, att han icke kände något sådant hat. Och han motiverade denna uppfattning därmed, att han kunde tänka lugnt på sin egen stälning, på människorna, på lifvet. Jag skulle kunna lefva lycklig, fortfor han, utan annat erkännande än från de få, som ville och kunde förstå, det som bröt emot häfdvunna föreställningar. Det nya behöfver en lång tid för att förklaras, mogna och blifva färdigt. Jag själf känner ju häller icke detta nya, som jag sträfvar efter. Det är sant. Jag beherskar det icke. Men jag vill åtminstone inte svika det. Han skulle kunna vara en stark och harmonisk människa; han kände det; ja, han visste det. Han var viss, att han skulle kunna blifva det, åtminstone om han bara hade en sak. Och detta något var pängar. Han var icke girig, han begärde icke att lefva ett luxuöst lif, men han visste, att pängar var det medel i lifvet, som åt honom med hans karaktär och hans lynne skulle gifva möjlighet till en kraftig utveckling. På vägen hem hade han kommit in i Luxembourgträdgården, och han hade stannat i den långa allén, och såg på den myllrande skaran af barn, som, åtföljda af sköterskor eller mödrar, lekte under de skuggiga träden. De ljusklädda småttingarna med sina korta strumpor och bara ben sprungo, sutto och lågo om hvarandra, och utan den ringaste antipati för modet, var det hans vana att stå här och betrakta dessa olika fantasidrägter, som gjorde sig så bra i den starka dagern, och barnens lifliga ansigten, som njöto af sommaren i denna stora park, hvilken är det sydliga Paris’ lekstuga.