Henriette hade nu flyttat sig så långt bort, som trädgårdssoffan tillät, draget kring hennes mun hade blifvit allt stelare och stelare och målade oförtydbart hennes afsmak för dessa ogenerade känsloutbrott. » Polen, » återtog han drömmande – Östersjöprovinserna – Georgien – och så Finland. Nej, baron Barclay var den enda människa, hon träffat i dag, hvars sällskap verkade lugnande. Sylvia visste, att hon hade gjort henne ondt, och kände en smula samvetskval, men stoltheten förbjöd henne att yppa dem. Hon blir ju myndig nästa år – det återstår oss sannerligen intet annat än att hålla god min! » » Därför passar det just nu, » sade hon. Hur är det med henne? » De tre barnen hade sett så lättade ut vid hennes förslag, och nu stod hon igen på samma punkt. Men man kysste icke Elsa, om hon icke ville det. Hvar och en af dem satt försjunken i tankar. » Nå, hvad lefver du för, då! » » Nej, visst gör det ingenting. Och de stackars barnen, hur skulle de kunna tänka på allt, som måste ställas om? Så måste Gabriella, ehuru i grund och botten ogärna, uppge sitt antagande; det kunde icke vara detta, som hade händt Sylvia. » Åh, det beror alldeles på, hvem man gifter sig med, » svarade Sylvia. » Jaså, på Södrabyhus, » sade Carl Gustaf lugnt. » Det måtte väl finnas någon råd. » – Och så ville jag gärna lugna den stackars hustrun med en försäkran om, att Hasselströms aldrig skola ge sitt bifall till den här skandalen. » Hon såg och såg på honom. » Ack, barn, allt hvad jag kan göra är ju ingenting, när – » – Men hon stod stilla och såg efter honom – så ropade hon. » Hvar kan hon då vara? » » Mycket gärna, » svarade han. » Är han inte löjlig? » Låt mig vara i fred, mamma! » utbrast Sylvia otåligt. Gamla fröken Bring, som var så vänlig och snäll, och som tagit så skarpt till orda emot skilsmässor i går kväll hos Hasselströms, skulle kanske vara rätta personen. Stackars barn!