Den först dit anlände I hemlighet han kände En oro och ett ljufligt qual. Suckar utan tal Det ömma hjertat gjuter, Plågas i minuter, Ingen hvila njuter. Da capo. När jag tyst föll neder Vid detta altaret trött, Kärlek, till din heder Somnade ögat så sött, Gret uti sin smärta, Men blodet ikring hjerta Det skocka sig med harm och våld; Jag blef evigt såld För alla mina dagar Och besvor de lagar Denna Magt behagar. Da capo. Astrild tog sin båga. Lemnade facklan en an, Mig i stillhet fråga, Hvem som mitt hjerta nu vann; Jag stod som en Dåre Så lurfviger i håre, I truten söt, i hjertat rädd. Jag blef präktigt klädd Med hårpung, rock och mera; Mig en Nymf frisera Och min syn charmera. Da capo. Hon är den, sad Guden, Som jag ditt hjerta förärt; Tro ej det är Bruden, Det är min själ icke värdt. Jag kan dig bedyra: En Skönhet i sin yra Gör ofta sjelf mitt bröst förtret. Kom du, min Poet, Och sucka för en annan! Håret stryk ur pannan, Lägg min pil på kannan. Da capo. Menuette. Astrild är en Monark, Rik och mägtig, Glad och präktig, Arfprins till Fröjas park, Med eld och pilar rustad och stark. Grefve till Paphos ' ö Och Friherre Till de smärre Öar och land och sjö, Där vackra Flickor födas och dö. Han har utgifvit Ett stort patent, Som är beskrifvit På pergament. Astrild är en Monark, Med eld och pilar rustad och stark. Hör, hvad han skrifver: Du Skönhet! ehvar du är, Sårad du blifver Af dessa pilar jag bär; Och fast din ifver Den trotsar och den besvär, Likfullt du gifver Ditt hjerta bort åt en Kär; Och dina ögon, så mörkblå, så rara, Quicka och klara, Stå jämt i fara At gråta för mina skott, Tills ändtlig jag din frihet har fått. Bref till Mademoiselle Wilhelmina Norman.