5 Ty nu har himlen mulnat och vågor börjat gå Och sjömän i sin ordning vid fall och brassar stå Då ljöd kaptenens stämma: fort bärga segel bort De lydde hans befallning och detta inom kort. 6 En våg gick över skeppet och alla ropte nu Att uti vågen kämpar kaptenens unga fru Kaptenen såg sin maka då hon gick överbord Och bittra tårar fälldes, ty sorgen den var svår. 7 En båt med sex matroser från Skulda firas ned Men krossades i spillror utav en bölja vred Försedd med sex matroser den andra firas ner De blev alla borta och syntes aldrig mer. 8 Men ännu lugnt vid rodret där står en ung sjöman Han tänker på sin flicka han har i Sveriges land Skall han ej mer få skåda sin vän och trogna mö För den han plöjer vågen och skall i havet dö. 9 Kaptenen sade: gossar, blott lyd mig än en gång Nu ser vi slutet nalkas, vår tid blir icke lång Kom låt oss kapa riggen, hon rullar ganska hårt Går vraket utav grundet, då blir vårt öde svårt. 10 Och Skuldas master falla med ett förfärligt brak När vågor skyhögt svallar utöver redlöst vrak Vad skall den sjöman tänka när natten faller på Och ingen räddning synes vart ögat än kan nå. 11 Men styrman på en planka uti havet ensam drev Den ende av dem alla som ändå räddad blev Till dess han blev upptagen utav en engelsk brigg Som uti stormen mistat en del utav sin rigg. 12 Men uti Sverige sörjer en flicka ömt sin vän Som havet har bortrövat, hon får den ej igen Och hon skall minnas ödet allt uppå Doggers bank Där danska skeppet Skulda bland vågor gick i sank. Skriven i Kalix den 31 oktober 1917 av 213 Svensson. Mina flammor. 1 Jag haft flammor minst ett dussin Alla vackra som en dag Söta var som litet russin Och med tusen små behag. 2 Första flamman hette Linda Hon på herrar ständigt såg Tills hon slutligt börja vinda Och var borta ur min håg.