Jo, det där blir bra det! » » Nej, söta gubben, så menade jag visst inte, jag menade bara, att det Jean finnas undantag. » » Inga undantag, absolut inga. Ser du, lilla vännen, ni kvinnor duga inte i fattigvården, de må skrika därom aldrig så mycket, ni låta alltid hjärtat springa bort med förståndet, och det får man inte, om man skall kunna göra något verkligt gagn, » sade hennes man moraliserande och öfverlägset. » Men ni låta förståndet springa bort med hjärtat, åtminstone i teorien, » svarade frun skälmaktigt, » och göra fattigvården till en affär i stället för ett kärleksverk, det är mycket sämre. Hellre då för mycket än för litet hjärta. » » Äkta kvinnologik, riktigt äkta, » utbrast revisorn ironiskt. » Ser du, min lilla vän, man måste synas hård ibland och inte låta förvilla sig af sin känsla. » » Och helt lugnt se på, hur de små oskyldiga små barnen frysa och svälta, bara af idel förstånd, » sade frun. » Om jag en gång kunde få dig att se saken mera i stort och inte bara i detalj, » utropade hennes man, » men just för denna brists skull äro ni kvinnor så absolut odugliga till alla offentliga värf. Det är inte individen, utan samhället i stort, representerad! genom arbetaren, som skall räddas. Tro mig, det är rätta vägen, den kommer jag inte att frångå. » » Nej, kära gubben, håll ut du, om du kan, * sade frun lugnt. Det ringde på tamburdörren, jungfrun öppnade. Revisorn spetsade öronen. En späd, af tå- rar kväfd röst bad att få tala med frun. » Sitt stilla du, gumman, jag skall ta ' reda på saken, » sade han och lyfte ned sin lilla rödkindade Ida från sitt knä, dit hon krupit upp. En blek liten flicka på fem ä sex år, teroligen snygg, men med tunna, otillräckliga kläder, blickade upp på honom med stora, rädda ögon. Hon ledde en liten bror vid handen. » Hvad heter du mitt barn? » började han examen. » Serafina Eulalia Svensson, » svarade hon. » Det var granna namn det, kära du. Hur många syskon är ni? » » Di ä ' fyra hemma å ' så lilla bror. » » Jaså, sju.