» Det är ju en befordran? » » Ja, visserligen. Först tänkte jag antaga den, men, Ulrika, nu är jag åter villrådig. » Intet svar. » Brukar ni gå på skridskobanan? » » Ja, ibland, m e n min man åker icke. » » Och ni själf då? » » Jag har endast åkt ett par gånger i år. » » K o m m e r ni dit i afton? » frågar han o c h räcker henne handen till afsked. » V e t ni icke? » frågar han, utan att släppa hennes hand. D U 301 N » Mamma, är du h ä r? Hur de lifliga, klara barnaögonen stråla, hvad det glada lilla ansiktet är vackert, en afbild af henne själf. » O m dig har ingen något att säga, eller hur, mamma? Han är van vid moderns smekningar o c h slår armarne om hennes hals. De ha alltid varit goda vänner. Slutligen gör han sig lös. Hur kunde hon glömma bort, att h o n aldrig skulle kunna se in i dessa klara barnaögon, o m något brott tymgde henne; att h o n aldrig skulle kunna bära förebråelsens ord från dessa läppar. » Så roligt! Berätta den nu! Det är den roligaste stunden på hela dagen, då du berättar sagor för oss! » H o n har snart tagit af sig kappan o c h hatten o c h tar nu hans. lilla hand i sin. H o n hade blott lefvat föratt vara sin man till behag, än varit barnjungfru, än hushållerska. Tankfull betraktar hon det unga, vackra ansiktet i spegeln. hon varit tveksam, men under middagen hade hennes man själf föreslagit, att de skulle gå dit, och sedan — ja, sedan hade h o n icke längre kunnat motstå frestelsen. O, hvilken oändlig lycka! Ä r då detta något så stort? A c k, hvad h o n af hela sin själ längtar efter, det är blott en smula poesi i det ensliga, enformiga lifvet, en smula kärlek för det arma hjärtat — ett litet grand lycka! Vi äro öfvertygade, att detta nya verk af den aktade författarinnan, det omfångsrikaste, liksom det utan allt tvifvel mest betydande, som hittills lämnat hennes penna, af våra läsarinnor kommer att mottagas med odeladi intresse och tillfredsställelse.