Herre Gud, nog kan man lefva ... Man kan vara blind och trefva genom mörkret utan klagan och med tåligt barnasinne kyssa riset under agan; med en enda trasig lunga kan man vara glad och sjunga, och det går ej ur mitt minne, hur i dag bland hamnens hesa, hungriga och frusna busar jag har sett en man som snusar med en fragmentarisk näsa. Herregud, de allra flesta bland oss äro ju defekta mer och mindre, och de bästa röster blifva lättast spräckta. Gif du sorgen skjuts att åka, du har ingen rätt att bråka öfver ett förfruset hjärta! Alla kunna ej ha hjärta, några måste vara utan, räta upp dig, knäpp på lutan, lef som förr och lindra smärtan med att krama andras hjärtan! VID DAMMEN. Jag vet, att i min själs förvar en främling bor, en obedd gäst, som ständigt till det rum mig drar, jag i mitt hjärta fruktar mest. Djupt in i parken stigen bär bland spöklikt stora almar fram. I fuktig skymning sofver där en mörk och grön och slemmig damm. Jag räds att se i den min bild, men timmen lång jag ser och ser. Den synes mig så sällsamt skild från den min spegel återger. Jag ryser öfver djupets lek: mig tycks, den bild jag möter där, förhäxad, stelnad, mossgrönt blek, är mera jag än själf jag är. Mig tycks, att jag ett skenlif mött, mer verkligt än mitt eget lif, ett bud från hvad i mig har dött bland dygnets låga tidsfördrif. Mig tycks, att här är dödens damm, och att sen tio vintrar väl är fången här bland grus och slam min egen döda, kalla själ. TIO HISTORIETTER DRÖMMEN OM EVIGHETEN. Medan jag ännu var mycket ung, trodde jag med fullkomlig visshet, att jag hade en odödlig själ. Jag ansåg detta för en helig och dyrbar gåfva, och jag var lycklig och stolt öfver den. Ofta sade jag till mig själf: