Under vintrarna arbetade han med att väva konstvävnad. Då trollade han fram sina kära blommor på duken framför sig. De växte fram under hans händer i glödande färger. Då tyckte han, där han satt i stugans värme, att snön smälte och att ängarna åter lyste av skönhet. På en sådan tanklös och lycklig människa lurar alltid någon fara. Johan tålde icke starkt. Handelsmannen visste det, Petra visste det, och hans gamla jungfru levde i ständig oro för att han skulle bjudas på vin eller själv komma över något. Då blev han vild och galen. Han tyckte jorden med rasande fart snurrade runt, han måste ta tag i något, härja, förstöra, sjunga och skrika. Solen, som han dyrkade, trängde in i honom, växte, brann som en glödande eld. Han var icke människa längre, nej en gud på ett rullande klot. Men här på landet avvärjdes oftast faran. Och hans dagar gledo lugna och glada framåt. Hans hår blev grått, men han var alltjämt ett barn, och han älskade själv barnen. När Angela därför en dag kom in i boden, där han satt och som vanligt förplägade sig med godsakerna ur handelsmannens burkar, blev han helt förtjust. — Hugos dotter, sade han. Kanske hade han en gång träffat Angelas far, varvid denne varit särskilt vänlig mot honom. Vänlighet gjorde alltid ett outplånligt intryck på Johan. Han gav Angela karameller. Och sedan tog han henne vid handen, när hon gjort sina uppköp åt Petra, och spatserade med henne ut ur boden. Vid grinden upp till Eka stannade han. — Lägg dina paket där, sade han leende. — Men det kan komma någon och ta dem, invände Angela. — Nej då! Nej då! sade han, rädd att hon skulle gå ifrån honom.