Din är jag än Fast berg och dal oss skilja Fast stormen brusar Under himmelen Fast öknens sand Förqväfver öknens lilja Din är jag än. Din är jag än. # När allt är tyst I furstens marmorsalar Och månans saknadens Och fridens vän Sitt silfver strör Ut öfver berg och dalar Din är jag än. Din är jag än. # Nu när jag ringa är Och allt mig öfvergifver Och ingen mer Är den betrycktes vän På dig jag tänker När jag detta skrifver Din är jag än. Din är jag än. # Sist vid min bädd När lifvets puls har stannadt Och anden kämpar för befrielsen Då skall du läsa På min kalla panna Din är jag än. Din är jag än. X X X Runebergs död. Oh skog stå stilla, oh skog stå grön Då fåglar stämma sin aftonbön Hvad du är sval, hvad du är grön Ljuft det susar i bladen. # Nu är det tyst uti Finlands skogar Nu är det sorg uti sångarns land Ty sångarkungens hjärta brustit: Johan Ludvig Runeberg. X X X Vid stranden. En fiskarflicka satt vid strand Med vemod i sin håg Hon drömmande på nätet band Och ut mot hafvet såg. # Hon väntat trofast tvenne år Uppå sin hjärtans vän Och tiden kommer, tiden går Hon väntar trofast än. # Han borta är i fjärran land Oss skilja stora haf Han kanske glömt den ringa strand Där han sin tro mig gaf. # Så tänkte hon med sorgset mod Och hviskade hans namn Då plötsligt han på stranden stod Och flickan slöt i famn. # Han lade sig på stranden ned Uppå den mjuka sand Som fordom alltid var hans stöd Men hon på nätet band. # Ja, hon på nätet ifrigt band Liksom hon gjorde nyss Men kinden stod i purpurbrand Det kom sig af hans kyss. # Han talade om fjärran land Om äfventyr och glans, Hon hviskade om trohets band Och om en myrtenkrans. # Då sade han ock än en gång Tog henne ömt i famn: "Min sista resa var visst lång Men nu jag hunnit hamn." X X X