Vid universitetet mötte honom en annan riktning, det slags spekulation, for hvilket menniskoandens eget djup gäller såsom den vigtigaste, ja, nära nog enda källan till kunskap, men hvilken sä lätt, der icke ett verkligt snille uppbär detta forskningssätt, förvandlas till nyckfullt hårklyf-veri och dunkelt ordsvammel. Fosforisternas filosofiska påståenden voro merendels af det slag, att dunkelheten berodde icke på djup i tanken utan på oreda; Schellings filosofi var samtidigt föremål för ynglingens studier, och äfven den är tillräckligt invecklad för att sätta läsaren på tinnarne af templet. Fryxell grep sig an med arbetet under ödmjuk öfver-tygelse, att en visdom här förelåg, som han ej så lätt kunde lära sig att begripa. Flitigt ansträngde han sin tankeförmåga för att med filosofiens hjelp kunna fatta menniskoandens djupaste hemligheter, treenigheten, Kristi uppenbarelse, enheten mellan friheten och nödvändigheten, o. s. v. Men förgäfves! I sina lärares visdom kunde han ej finna annat än » svepskäl, toma fraser, infall, ordlekar, hvilka alldeles icke bevisade, hvad de sade sig bevisa ». Hans barndoms enkla tro blef skakad, men verklig vetenskap erhölls ej i stället. Slutligen vågade han äfven härutinnan lita pä sig sjelf. Efter en inre strid återfann han en gång under bar himmel en höstafton sin själsfrid, erinrande sig sin moders innerliga gudsfruktan, hennes varma böner och klara * religiösa ståndpunkt, enligt hvilken lefnad betydde mera än lära och dogmer. » Jag begynte ana menniskoförnuftets oförmåga att lösa alla lifvets och dödens gåtor », säger han sjelf, efter det han berättat denna tilldragelse. Men den spekulativa filosofien kunde Fryxell icke sedermera fördraga. Någon gång frågade han: » kan någon säga mig hvad de berömda tyska filosoferna uträttat for godt under de sista 100 åren? » Snart nog visade sig denna hans öfvertvgelse äfven praktiskt ute i lifvet.