Kläderna af sig han klädde, som gett den höga Kalypso, Och på stunden bindelen knöt sig bröstet inunder Och sig störte i sjön brådstupa, och händerna bredde, Äflande simma; det varsnade ock jordskakaren genast, 375 Och han rörde på hufvut, och så tilltalte sitt sinne: Efter många strapaser du der kringirre på hafvet, Tills du mänga dig får med zeusuppfostrade menskor; Men jag ändock ej tror, att du någonsin prisar din ofärd! Guden talte, och slog skönhåriga hästarnes anspann, 380 Och så till Aigai kom, der hans herrliga boningar äro. Men nu Athenaie, Zeus' dotter, begrundade annat: Sannerlig fjettrade hon de öfriga vindarnes vägar, Och upphöra dem bjöd, och samtligen vandra till hvila; Häftig Nordan hon väcktes, och krossade vägen för honom, 385 Tills han mänga sig finge med roningkära Phaieker, Den zeusborne Odysseus, och död undvikit och Kerer. Nätterna två, och dagarna två på den svällande vågen Drefs han, och mången gång hans hjerta anade ofärd. Men då nu tredje dag skönflätiga Eos beredde, 390 Äfven då upphörde jemväl blåsvädret, och stormlös Stiltje nu vardt, men han helt nära varsnade landet, Blickande för sig skarpt, upplyftad af väldiga vågen. Likasom önskvärdt syns för sönerna älskade fadrens Lif, som i sjukdom ligger, och qväljs af häftiga plågor 395 Tynande länge, och honom har ansatt skräcklig en gudom, Men önskvärdigt ha honom från ofärd gudarne räddat: Så önskvärdigt sig visade land och skog för Odysseus, Hvilken nu samm enträgen, att träda med föttren på stranden, Men då så långt han var, som man hörer en ropandes stämma, 400 Då ock hörde han gnyet emot hafsklipporna redan. Och den väldiga böljan hon röt torrlandet till möte, Med förskräckelig bränning, och allt insveptes i hafsskum, Ty der fanns ej en hamn, för skeppen värn, eller skyddsort,