Bok fyra och fem slutligen handlar om det oskapade som inte skapar, det vill säga om Gud som slutmål och därigenom dels om återvändandet men också om Gud som det orörliga målet, det förblivande varat. Teofanier som gudsbilder innebär alltså positiva begrepp för Gud men är som sådana begränsade. 5 Proklos, Metaphysical Elements, Missouri, Osceola, 1909, XXXV. Denna enhet och treenighet skulle inte visa sig i sig själv och genom sig själv, om den i sin avbild inte präglade spår av vetskap om den, eftersom den undflyr varje intellekt genom sin klarhets utmärkta oändlighet.21 20 Nam quemadmodum causa omnium per se ipsam nec a se ipsa nec ab aliquo inveniri potest quid sit, in suis vero theophaniis quodam modo cognoscitur, ita intellectus qui semper circa eum volvitur et ad eius imaginem omnino similem conditus est nec a se ipso nec ab aliquo intelligi potest quid sit, in ratione autem quae de ipso nascitur incipit apparere. Det Enas invertering separerades från det Samma och glömdes bort. Ett tings essens innebär därför inte dess specificitet, det som skiljer det från allt annat utan tvärtom det som det har gemensamt med allt annat. Detta är den symboliska teologin som är bristfällig eftersom varje bild av Gud är otillräcklig. Hon menar att det obegripliga fenomenet av Guds självgivande i människoblivandet ytterst inte kan förklaras rationellt utan endast belysas genom spegelanalogin.40 Även Hildegard använder sig av den nyplatonska emanationsläran och ger spegelbilden en central roll i denna: genom minnet är vi kvar i Gud, genom inkarnationen emanerar Gud ut ur sig själv, genom det heligas spegel har vi en föraning om återvändandet. 27 Se The philosophy of John Scottus Eriugena, s. 137 f. 28 Dionysius Areopagita, 916A.