Men om en liten stund började löjtnant Lagerlöf på att snarka. Han snarkade inte så värst hårt, men alltid var det tillräckligt för att de två barnen, som skulle lära sig att sova middag, höllos vakna av det. De fingo inte stiga upp, de fingo inte röra sig eller tala med varandra, utan de skulle ligga stilla, där de lågo. De tittade på trasmattorna på golvet och kände igen fru Lagerlöfs och mamsell Lovisas gamla klänningar, som hade blivit sönderklippta till mattväft. De sågo på porträttet av general Malmborg, som hängde på väggen mellan två bataljstycken, de sågo på bläckhornet och pennan, på älghornet och jaktväskorna, på fäktfloretten och den vittberömda bössan, som hette »Hardödarn». De följde med figurerna i täcket och räknade stjärnorna på tapeterna, spikhuvudena i golvet och rutorna på gardinerna. Tiden blev allt lång för dem. De hörde glada röster utanför fönstret från de barnen, som voro så stora, att de inte behövde lära att sova middag. De gingo och åto körsbär och krusbär och äpplekart, och de voro lyckliga och fria. Deras enda hopp stod till den gamla kontorsflugan. För hon surrade och surrade runtom löjtnant Lagerlöfs ansikte och gjorde så mycket väsen hon kunde. Och om hon bara höll ut, skulle hon väl med tiden komma så långt, att hon fick honom vaken. MAMSELL BROSTRÖM. Det var inte i vår tid, som detta hände. Det var så långt tillbaka som på adertonhundratrettiotalet. Gymnasisterna i Karlstad hade varit ovanligt stillsamma av sig i början av höstterminen. De hade varken ställt till slagsmål med gatpojkarna eller haft något annat spektakel för sig. Hela staden var förvånad och glad och tacksam, på samma gång som man nog kände en viss tomhet. Men när det led framemot höstmarknaden, då folk från hela Värmland kunde väntas till länsstaden, kände gymnasisterna på sig, att de måste göra något för att bevara sitt anseende. Nu var det ju inte bara fråga om Karlstad, utan om hela provinsen. Efter grundliga överläggningar och sedan många olika förslag hade blivit framställda och förkastade, blev en skolgosse, som hette Fredrik Sandberg, uppkallad till gymnasisterna.