Till de förstnämnda hör Peter Handke (1942-) som i Versuch über den Jukebox (1990) inledde nittiotalet med en beskrivning av denna musikmaskins betydelse för en hel ungdomsgeneration. I en utförlig exkurs kring den politiska situationen i DDR anklagade han nämligen många av de författare som stannat kvar i DDR för att ha ” delat säng med partiet ”. Ostalgie und Literatur ”, W.E.. På åttiotalet var det så språkexperiment och simulering av verkligheten som gällde. Brussig, Hettche, Loest och Jirgl ger alla varierade perspektiv på de nya förhållandena som det gäller att finna sig till rätta i, men ingen av dem lyckas koppla det avgörande greppet på det verkligt stora temat: den tyska återföreningen. Heins inlägg i striden om ” vad som förevarit ” och vad som fortfarande pågick 1989 var en version som skulle vinna allmänt gehör. Författaren som redan direkt efter andra världskriget väckte stor uppmärksamhet med sin protokollerande bok LTI / Lingua Tertii Imperii (1946) om det nazistiska språkbruket, håller med sina autentiska 10 dagböcker såret kring förintelsen öppet på ett sätt som svårligen låter sig tillbakavisas. Där gäller istället ett slags ” beskrivningsfetischism, en kult av här och nu, ett slags dogmatiskt förbud mot reflexion ” 6 och ett mer eller mindre konstant uppgörelsebehov riktat mot det nazistiska förflutna. Kempowskis arbete framstår då mindre som ett banbrytande verk som fascinerar genom litterära kvaliteter än genom sin dokumentation av det stortyska traumat kring det som hände borta vid Volga. Uppfattades Was bleibt av många som något av en ” alibibok ”, 16 som ett försvar av det oförsvarbara, så var också debatten kring Wolfs berättelse ytterst en fråga om legitimitet för de författare som ” blivit kvar ” i DDR. Biermann gick t.o.m. så långt att han påstod att alla motståndsgrupper i DDR var ” sönderfrätta av stasimetastaser ”. Jochen Hörisch, Neue Zürcher Zeitung, 13 april 1995.