Lille-Jösse skakade till avsked trofast Dackes stora händer mellan sina vanskapta. Därefter utvalde han åt sig en egen skara bland de yngsta och djärvaste. Sedan svingade han sig bort mellan klipporna, följd av sin flock, och Dacke svepte om sig kappan och gick nedåt bygderna med de andra. Oupphörligt tillstötte nya hopar, och med var dag växte det förfärande upproret. De tillfångatagna fogdarna avkläddes och spändes tillhopa i handklovar, och adelsherrarna gick det inte bättre. Gustav Vasas utskickade knektskaror mottogos ibland med låtsad ödmjukhet, till dess de en vacker morgon plötsligt från alla sidor fingo höra yxhugg och braket av fallande träd. När de då störtade upp, funno de sig omgivna av bråtar, bakom vilka Dacke lurade med sina pilskyttar. Till sist tågade han in med sin böljande bondehär i själva Växjö stad. När julbordet dukades med gröt och kakhögar i Kronobergs slott, tronade där Dacke som alla smålänningars hövding. Bönderna spände strängar över sina träskor, höllo dem mellan knäna och spelade på dem med stråkar. Trummorna dundrade, och hans vildaste sällar, som aldrig haft kam varken i hår eller skägg, dansade gladeligt långdans genom salarna. Nedanför på Helgasjöns is sprungo budbärare ur slädarna och lämnade fram brev från Kristian Tyranns mågar och till och med från hans svåger Karl V, den fruktade kejsaren. Ja, från de utländska furstar, som nu började hoppas att kunna stjäla sig upp på Sveriges tron, var redan en skrivelse på väg, som utnämnde skogsgångaren Dacke till adelsman.