Jag fattar ju hur viktigt det här med kompisar är för dig och vill man någonting tillräckligt mycket så är det värt att ta lite risker. Jag borde inte tycka så, det vet jag mycket väl och jag skäms över mig själv för jag vet ju hur Majsan har det. Hej, säger jag trevande. Det var inget, säger jag snabbt. Jag åker och handlar en sväng. Några brutna revben bara. Det är lätt för honom att säga. Hyran är billig, det var därför vi flyttade hit. Gärna, svarar jag. Det här är Margaretha Åkemyr. Fy fan vad fel allting blir, muttrar Jonathan till slut. undrar Majsan. Jag rycker hjälplöst på axlarna. Hans ögon lyser och kinderna är röda. Han bryr sig ändå mer om mat än om dig, säger jag och ger Sally en klapp på halsen. Att inte veta är nästan det värsta. Snabbt korsar jag skolgården och slinker in under det rostiga plåttaket där alla cyklar står parkerade. Jag har inte svikit henne med flit, det måste hon helt enkelt förstå. Trots att det är söndag, träffas Jonathan och jag hemma hos Staffan som vanligt. Jag hörde att tjejen som köpte henne vann den första hopptävlingen hon ställde upp i. Hon säger att jag får skylla mig själv om jag försöker rida innan benet har läkt ordentligt. Ludde rullar sig så fort vi släpper honom i hagen. Tanken får mig att rysa av obehag. Fult och urtrist. Det måste hon kunna, hon har ju varit ridskolehäst. Det är vilsamt att vara i skogen. Inte vet jag, fräser Jonathan. Och det vill du att jag ska tro? Det var himla svårt att hitta hit, fortsätter han. Ingen kan se utanpå hur rutten han är inuti. Det är egentligen ofattbart hur mycket som har hunnit hända sen mamma, pappa och jag flyttade hit för ett halvår sen. Tårarna strömmar nerför kinderna på henne och hela hon skakar. säger han och tar några trippande danssteg över köksgolvet. Flera gånger var Anders och jag nära att pussas när vi var ihop, men det blev aldrig av. Hon är faktiskt universums finaste häst. Majsan släpper stigbyglarna och låter benen dingla. Men bara på ett villkor. Samma tid, samma plats? Det bli du inte rik på, säger jag. I stan vinkade man inte, åtminstone inte till okända människor. Det var faktiskt rätt skönt att slippa för en gångs skull.