Han såg sig leende om bland dessa gråe halfmunkar, gengångare från medeltidens dystra gallernatt i trångt krypin under nedstirrande triangelöga. Från deras ansikten strålade ett märkligt skimmer, återskenet från ett hastigt uppflammande inre ljus öfver den mörke, sällsamt fruktade mannen. »Vi ärom mer än tacknämlige att hålla hans välbördighets hus till godo under allt flyktingtrångmål, som nu tränger oss dagen i ända och under själfva natten i vår nattesäng!» utbrast magister Georg med rörelse. »Och ha våra hjärtan icke sagt det förr, så ärom vi nu alla dess mer förvissade, att hans välbördighet är en fader äfven bland oss.» »Väl och nog taladt! Vi gå nu till denna försoningsgåsen. Och hade det icke burit dit, så vore vi nu gående till ett annat kalas, som skattas vida mera hett än fett.» »Hvar skulle det kalaset ha vankats?» undrade magister Georg leende. »Vid Bonnsjö galges påle, där bestyret nu hörs lyktadt. Ja, det hade verkligen burit dit! Häpnen ej, högärevyrdige och högvällärde herrar! Skratta icke, honoratissima! Jag skämtar icke alls. Vi lefvom i bistra tider nu och den, som har att svara för en tredjedel af riket, han har ej tid att hytta länge med hvarje göromål.» »Ack så grufveligt! Så grufveligt!» huttrade den gamle, uppstigen ur länstolen. »Ja, hvad tycker eders högärevyrdighet? Den ej grufvelig är, han blir nedertagen, han går åt i dessa tider och ingen tackar hans hvita benrangel för det!» Så taladt och under pliktskyldig munterhet lämnade kommissionen detta gallerfängelse, som stiftsfäderna aldrig mer skulle återse. Ännu hade ödesnatten kvar sin värsta sveda. NORRLANDEN I NATTENS MORDBRANDSLÅGOR. »Intet ondt inkomme här!» var en bön, på grekiska tecknad öfver stora porten till lärdomsverket, som efter stiftsstadens brand 1710 mycket hastigt rest sig, ett verk af magister Vallins kraftiga nit.