hvarefter han uppreste sig från hvilsoffan, tryckte hennes händer och sade: ”Lycklig den författare, hvars ord blifva så sjungna”! – en prisbelöning, hvilken hon ännu, efter sextio års förlopp, med oförminskadt ljuf rörelse påminner sig. Föröfrigt lågo honom hans skrifter på hjertat; till och med i bokstaflig mening; Stenhammar underrättar oss, att de ”hvilade på hans armar, ännu då dessa sänktes, stelnade, mot hans bröst”. Men hans tankar lyftade sig från den jordiska odödligheten till den öfverjordiska; dess tröstande förhoppning uttalade sig i det af samme vän antecknade yttrandet: ”Verldens Upphofsman kan ej hafva skapat masken, menniskan, blott att qväljas och dö”. Måndagen den 20 April 1795 blef, vid en ålder af blott fyrtiotre år och (nära) fem månader, hans yttersta lefnadsdag. På lördagsaftonen hade han ej tyckts mera illamående, än vanligt. Men på söndagseftermiddagen infunno sig kännetecken 63, af hvilka han sjelf genast föresåg, att slutet nalkades. Under natten begärde han likväl af Gahn en medicinsk recension för G. A. Silfverstolpes Lilteratur-tidning, och lät uppläsa för sig, med anledning af en i Örebro Veckoblad införd öfversättning, Horatii ode ”Justum et tenacem propositi virum”. En deråt lifligt egnad uppmärksamhet var hans afsked från Poesien. På morgonen, två timmar före sin död, sade han till den inträdande Lenngren: ”Nu är det snart slut; jag har ej många minuter igen”! – men tillsporde honom likväl sedan, efter en paus, om sammanhanget af en orättvisa, som nyss i Collegium Medicum blifvit begången mot en förtjent, men för Hertigen misshaglig man 64. Hans sista ord, yttrade helt kort före dödsögonblicket, voro detta uttrycksfulla farväl till Gahn: ”Det kostar på, att dö ifrån Er”. – Så slocknade han i sanning, såsom Rosenstein utlåter sig: ”stilla och frimodigt”. Och bekräftadt till alla delar är detta korta vittnesbörd genom Järtas utförliga, i ett nyligen bekantgjordt bref om Kellgrens bortgång till philosophen Höijer65; der skildringens begynnelse lyder: ”Kellgren dog som en hjelte”.