Hon grep fastare o m fönsterkarmen och smällde rysande igen rutan — h o n sprang från fönstret för att slippa se, hur nattskuggorna djupnade bland de skelettlika jättelönnarne — hon darrade med spändt öra för en knackning, som kanske skulle ljuda klirrande mot glaset, och, ehuru förskräckt, drogs hennes öga ditbort för att speja, om ej nå- got spökhvitt ansikte stirrade mot rutan. Detta var outhärdligt. Hon ilade ut, hon ville ner i salongen till de andra; drömmarne i ensamheten o m Kurt ville ej i afton s o m annars flyta samman, länk för länk till en tjusande tafla af kärlek o c h lycka. » Ack, Kurt, är det d u! » Kurt, älskade Kurt, hur är det? » fortfor hon förundrad och orolig, då han orörlig i skymningen stod framför henpe med en besynnerligt stirrande blick; det var förunderligt, hur väl hon urskilde hans anletsdrag, oaktadt mörkret. Han teg - fortfarande. » Vill du skrämma mig? » frågade h o n o c h ville fatta hans arm — hennes utsträckta hand sjönk vanmäktig ned — hon hade ej funnit den arm, hon sökte, h o n hade gripit i tomma luften, visio nen hade sjunkit undan och med ett smärtfullt leende, s o m en sista hälsning, försvunnit i natt och dimma. » O, Gud! » skrek hon till o c h rusade in i den uppvärmda, bekväma salongen. » Något har händt Kurt, något har händt! O, låt sända bud till Granhof för att höra efter! Klockan är sju, precis sju, » sade hon och fäste sina stirrande ögon på den eleganta pendylens urtafla, som ville hon där läsa tydningen på sin hemska gåta, därpå sjönk hon bleknande ned med en tung suck mot soffans mörkröda, svällande sidenkuddar. » Klockan är sju, precis sju, » upprepade äfven Malla mekaniskt.