Hon skrek ännu en gång och gällare: Länsman! Med honom har I handlat i fyratio år och han har icke bedragit er på en skilling, nej, inte på ett rundst,vcke. Ja, I ska få, ropade hon och slog med båda händerna. Vad har du i tån? En storväxt bjässe till karl steg fram ur trappmörkret, steg fram till bordet, rörde försiktigt vid Basilius, som alltjämt långsamt och sömnigt gnagde på sitt äpple. För det andra är timret sålt, vilket ett brev från bruksförvaltarn säger mig. Det måste hon förklara, fast det inte angick honom och inte henne heller. Nej, sade flickan. Hon vankade beställsamt av och an, likväl utan att något beställa, tog endast en tugga mat här och där, var hon fann något. Hon lade Basilius på bordet, strök hans tinningar med ett Vått kläde. Då skrek hon till. frågar köpman Luther ganska förvånad. Ja, sen, sade pojken, sen de ätit sig mätta allihopa? Utan att det var jag. Men sväran fortsatte: Valborg sade ännu en gång: Goddag, far, och fick en kort nick till svar. Vände mig då till Gud i bön efter min käre lärares recept. Plötsligt slog han händerna för ansiktet och ropade: Eller skulle det vara så att han glömt vår gamla vänskap, herr kommerseråd? Ormen trodde hon inte på, men list är bättre än less. Mer än Basse. Larsson, som inte har något på samvetet, ska väl kunna ge redigt besked. Pojken svarade, Iångsamt och släpigt och sömnigt. Fägnar mig, fägnar mig. Det var väl det, att jag ville ha henne lite i närheten ändå. Fönstret över frontespisen slogs upp, Valborg stack ut huvudet och ropade: Och då hon hörde en dörrklinka sakta gnissla: Hon gick mot fönstret. Stolar hade vräkts omkull, bord skjutits fram, kuddar och dukar kastats på golvet. Är det Daniel som satt i er det här? Hon daskade honom med två fingrar på kinden. Greven drog en stol fram till bordet och slog sig ned mitt emot länsman, som tog fram silverdosa och bjöd en pris. Drömmens sommarvärme hade stegrats till hetta, ugnshetta, och över det rödbelysta taket dansade väldiga skuggor.