Framför ett palats i Prag stannade ibland en lång rad av sexspända resvagnar. Hästarna leddes in till marmorkrubbor, och livdrabanter och adliga pager skymtade i trapporna. Var afton samlades otaliga gäster i de upplysta salarna, men värden själv förblev oftast osynlig. Infann han sig vid det dukade bordet, satt han dystert inbunden och teg. Han var gulblek och mager med små svarta, brännande ögon. Yttrade han till sist några korta ord, lyssnade hela bordslaget andlöst som till en spåman, till någon gåtfull röst ur det fördolda. Tyst skulle det också vara omkring honom. Tjänarna fingo gå i ljudlösa tofflor, och herrarna lindade sidenband om sporrarna, så att de inte klirrade. Det var den väldigaste och mest fruktade av alla molnjättarna, och han hette Wallenstein. Som ung hade Wallenstein inte ägt någon större förmögenhet, men då gifte han sig med en gammal, mycket rik änka, som snart dog och lämnade honom alla sina ägodelar i arv. Genom att för lågt pris sedan inköpa de fördrivna protestanternas slott och gårdar förvärvade han sig ofantliga jordagods. Fritänkare som han var, bekymrade han sig föga om de troendes tvister. Med hjälp av sitt krigarrykte och sina rikedomar uppsatte han i stället åt kejsaren en stor här och lät soldaterna föda sig själva liksom gräshopporna genom att förhärja, vad som fanns. Långt från helt andra land samlades äventyrare och togo värvning under hans fanor för att vinna ära och byte. Hans vildaste ryttarskara brukade kallas kroater. Och där kroaternas silversmidda hästbetsel blänkte fram genom krutröken, där visste både katoliker och protestanter, att det inte gavs någon förskoning. Ett sådant gissel kunde de tyska furstarna slutligen inte längre uthärda. De förmådde därför kejsaren att rycka högsta makten över hären från Wallenstein och lämna den åt en annan av molnjättarna, den sjuttiåriga, aldrig besegrade Tilly.