Vid samma tid upprördes hufvudstadens befolkning af underrättelsen om ett fasansfullt brott, som der blifvit begånget. Och mörkt var det, så att man ej såg många steg framför sig. När Bill kom hem för att äta, såg han med bedröfvelse hennes bleka ansigte och rödgråtna ögon. – Ja visst. Af de skinnen gjorde jag mig den drägt, som ligger här på marken. Han är der borta i skogen. Det gör mig ondt om dig, men det var ju nödvärn. – Jag förstår verkligen inte hvad bokhållarn vill med sin evige häradshöfding. – Vare det långt ifrån mig! Kom fortast möjligt ut till Almvik! Hon var nära deran att utstöta ett skri af vrede. Ha, ha, ha! Hennes fint mejslade ansigte hade en nästan genomskinlig elfenbensfärg, mot hvilken de granatröda läpparna, de mörka ögonen och de nattsvarta lockarna på ett underbart sätt stucko af. Den tilltalade svarade: – Hon vek af åt höger, lydde svaret. Den ljuslagde jätten begärde whisky och någonting varmt att äta. Äfven andra ohyggligbeter uppdagades nu, och slutresultatet vardt, att Roth och Esther dömdes till döden och gubben Fält till åtta års straffarbete för delaktighet i mordet på Hjelm och Persson. Den der onkeln är en kruka, som äfven darrar för en oladdad revolver. Sedan han sköljt ned måltiden med ett försvarligt kvantum whisky, lutade han sig lätjefullt tillbaka i stolen och utbrast: I ett nu hvilade de båda vid hvarandras bröst. Hjelm, som ej kunde skryta med någon musikalisk begåfning, försäkrade, att han fann musiken förtjusande. Hur kan ni bara våga att slå och kasta sten på mina barnbar? Med egendomen får det väl gå, hur det vill. Fortsätter utan rast eller ro. undrade Rixell. De senare voro inga andra än ingeniör Forsberg och verkmästare Krohn. Gubben Fält blef fort vaken vid den omilda beröringen. O, hvad jag älskar dig, Svea! Men häremot invände polismannen: Ert lifs urverk skall ändå stanna, när I minst viljen det. Med hänförelse utbrast han: