Här stannade man för att rådslå. Björöia var nu så uppsvälld, och strömmade så häftigt, att man snart insåg den fullkomliga omöjligheten att här sätta öfver den. Den gamla Hallingbonden rådde till att taga en omväg, då man på ett annat ställe kunde med säkerhet komma öfver elfven, helt nära Storlie-Sätern och nära den stora forsen af samma namn, hvars dån man plägade höra på en half mils afstånd derifrån. Väl var denna omväg af något mer än en mils längd, men hvad skulle man göra? Stor var faran att fortsätta resan i detta oväder, men större ännu att stanna qvar i denna ödemark, der snön ej sällan faller till en höjd af flera alnar. Den gamle Hallingarn valde likväl det sednare, ty han kände sig ur stånd att sitta på hästen, och bad att bli lemnad qvar i hyddan, med matförråd för några dagar, efter hvilka han hoppades att snövädret skulle upphöra och tö inträffa. Han ville icke att sonsonen skulle stadna qvar hos honom, men denne var bestämd uti att icke lemna den gamle farfadren, och de andra funno detta lika rätt som nödvändigt, och man utstyrde i hast de tvenne med hvad de kunde behöfva i deras vinterliga enslighet. Deras hästar försågos med foder och fördes äfven in i stugan. Susanna förband den gamles hufvud med dotterlig omsorg. Det var henne oändligen tungt, att den gamle skulle bli lemnad här. «Och om tövädret ej kommer?« sade hon; «om snön och vintern nu bli qvar med ett, och du snögar in och fryser ihjel här?!« «Sådant har händt mången bättre karl än jag!« svarade den gamle lugnt. «Man kan ändå ej mer än en gång dö, och Gud är hemma äfven i ödemarken! – Och den, som rätt beder sitt »Fader vår«, behöfver heller ej frukta för de underjordiska. Med mig gamle må det gå hur som helst. Min bästa tid är i alla fall förbi; – jag sörjer blott för den unge! Tänk på honom, när du kommer till menniskor!«