Men om Armfelt haft en tusendels aning om hvad som skulle inträffa med hans så högt värderade unge vän, skulle han utan tvifvel icke beordrat honom till adjutant hos general Belfrage. Huruvida grefve Axel Oxenstjerna hörde till den delen af herrar officerare vid venstra flygeln, som ifrigt åtrådde lokaler för slutna cirklar, kände man icke med visshet. Emellertid må nämnas att han var förtrolig vän med August Anckarsvärd, Adlersparres adjutant och broder till den icke längesedan aflidne vördnadsvärde veteranen, den siste af deltagarne i 1808 års stora händelser vid vestra riksgränsen. Under denna tid, eller kanske litet senare, var det – stadens krönika bestämmer ej dagen – då något besök af icke vanligt slag väckte uppmärksamhet och gaf stoff åt vigtiga gissningar och konstiga historier. En tidig morgonstund, medan doktorn gjorde runden på lasarettet, begaf sig doktorinnan ut på sin rund, denna gång börjande nere vid bron, der hon tittade in hos sin goda vän fru Lena Dittmer. Det var detta fruntimmer som, enligt hvad man torde erinra sig, lånat idén till ”cirkeln”, om hvilken, inom parentes sagdt, doktorinnan Marin haft den oturen att inse det den aldrig skulle hafva vunnit hennes mans bifall. Herr doktorn hade varit så gudlös, att han rent af förnekat möjligheten af och tron på sin hustrus snillrika förmåga att arrangera ett mottagningsrum för sjuka besökande i en liten afplankad förstugukammare, hittills upptagen af allt möjligt. Den barbariske mannen ville ha qvar sin sal, och mot denna obehagliga jernvilja lönte ej mödan att utveckla hvarken de qvinliga behagen eller den qvinliga diplomatien. Herrar officerares enträgna anhållan fick ett radikalt nej Fru Dittmer och hennes ogifta syster stodo bägge i köket upptagna af vigtiga anordningar, då doktorinnan, som redan i förstugan påsatt sig sin förtroligaste och allra trefligaste min, helt ämabelt inträdde. ”Åh, gud bevars”, utropade värdinnan, ”hvad får jag se – i sjelfva köket ... Stig in i gula rummet, min kusin!” ”Men fins der bara inga gäster, kära Lena?”