kulingen rev och slet i krokiga martallar och rufsiga granar. De trasiga stormmolnen jagade varandra med ilande fart på det mörka, igenmulna himlavalvet och de häftiga kastvindarna, som kommo nedrusande mellan höjderna, färgade gång efter annan den askgrå vattenytan framför oss alldeles bläcksvart under fräsande, frampiskade krusningar. Ute till havs, där stormen låg på med hela sin ohyggliga styrka, vältrade sig brott på brott under dånande och brak mot småholmarna och skären; de mindre klabbarna försvunno esomoftast helt och hållet under framstormande, skumtoppiga vattenberg och från de stora undervattensgrunden mellan Gråharan och Södersankan sprutade gång på gång en fradgande vattenpelare rätt upp i luften som ur en krater, för att strax därefter slungas ut i ett moln av vattenpärlor och skum av våldsamma, tjutande vindilar. Det dånade och sjöd, skummade och fräste därute bland brott och bränningar och hela havskusten, så långt man kunde se, verkade en rasande, kokande avgrund. »Han har öppna käften riktigt nu, sydosten», fortsatte gubben Johan vändande sig till mig, som höll på att rengöra och smått reparera min båt alldeles bredvid, »å nu slår han nog inte igen truten förr’n om tre dagar eller så, när han har blåst halsen åv sej, toker. Dä ä den otäckaste vind, vi har här på kusten, för han river opp en sån välsignad sjö, å di flesta förlisningarna, som vi har haft härute, i vart fall under min tid, har då vari, när den här stortokiga sydosten har sluppi ur säcken å börjat på te hoppa galen. Å bra nog mä folk har vi bärga här ute på klabbarna under den tiden också, må han tro, fast dä har inte varit så förbaskat näpet alla gånger te ge sej ut i dä här sathåle, kan han tänka sej.» »Nej, det tror jag rasande väl. — Apropos det! Söderman har ju tysk guldmedalj för livräddning?» »Jaa — jaa — ja har så. — Inte va dä så värst märkeligt, när dä hände — ja ja, dä va ju väder förståss — å lika svåra tag har ja ju vari