— Tänk icke derpå, Astley, hon var icke värd din ömhet! Du skall snart glömma den högmodiga engelskan, — sade Alf, begagnande helt naivt den utslitna tröstegrund, som alla försmådda och bedragna hjertan få sig tilldelade af välmenande vänner, utan att de någonsin funnit sig det ringaste uppbygda deraf. — Jag tycker det skall blifva interessant att se hvad min hon gör vid underrättelsen om din lycka. Din triumf öfver den egennyttiga qvinnan blir fullständig. — Alf, du talar som en skolpojke! — afbröt Astley missnöjd. — Tror du, att den, hvars hjerta är såradt, hvars käraste och ljufvaste förhoppningar äro krossade, har skäl att triumfera? Hennes vägran var det smärtsammaste nederlag, som någonsin kunde träffa mig. Jag vill icke se hennes missräkning, den skulle öka min förödmjukelse. Arabella är imellertid alltför stolt att förråda den för någon, derom är jag öfvertygad. Jag vill icke att ett ord af medlidande eller gäckeri skulle träffa den qvinna, som jag en gång hoppats att få kalla min maka. Jag lemnar England på en tid, så snart jag hunnit öfverlemna allt i Gibsons händer. Det är mig motbjudande att taga mitt fädernehem i besittning, att återkomma till Aukwoodhouse så snart efter den förra förmenta egarens död; den bädd, der han utandats sin sista suck, må hinna svalna och hans minne förgå, innan jag uppträder der. Jag har redan sett mina föräldrars hus och redan känt deras välkomsthelsning och välsignelse, innan ännu lagen berättigat mig att kallas deras son, jag har bedt på deras graf och känt deras kärlek och tillfredsställelse omsväfva mig; nu följer jag dig tillbaka till Tyskland. Lessley, den enda vän, som jag här fäst mig vid med verklig tillgifvenhet, är borta, den hederlige Gordon är död. Jag har ingen, som saknar mig här.