Den gamla damen, som »mycket väl visste, att hon kände igen det där ansiktet», stökade som hastigast omkring i sitt minne på jakt efter herrar Loewen. Hon fann alla utom just den hon sökte — kanske därför, att han dolde sig bakom någonting obehagligt. Kaptenen åter trodde sig några häpna och lyckliga minuter återupptagen i den societet, som de sista tjugu åren hållit honom i bann. Den långvariga förvisningstiden på det trohjärtade bondlandet hade kommit honom att glömma, att en tränad societetsdams hjärtlighet i de flesta fall blott är en skyldighet. Den »enkle krigaren» försvann och ersattes av en mycket älskvärd gammal kavaljer. Han bjöd den gamla nåden sin arm och konvojerade henne ut till ekipaget. Här stod nu de båda pojkarna. Mormor smekte sin över kinden och sa småleende: Min dotterson! Vi börja bli gamla. Hon skulle just stiga upp i vagnen då hon varsnade Jonas. Alltjämt småleende sporde hon: Och vem är den unga personen? — Ögonblickligen, utan betänkande och blinkning, svarade far: Det är en gosse, som jag tar en smula vård om. Hans mor är en avlägsen släkting. (Den som förvånar sig över det onödiga tilllägget om gossens mor har aldrig mött en boren lögnare.) Varje gärning har sin lön. Denna gång lät den ej vänta på sig. Den gamla damens småleende försvann, hon betraktade Jonas med den ansträngda och plågade min, som anger, att man grundligt kalfatrar sitt minne. Och plötsligt kom det! Med foten på steget vände hon sig till Loewen och utan att se hans ansikte, viskade hon tätt vid hans öra: Jag söker efter en likhet och nu har jag funnit den. Vet ni, vem gossen liknar? Han liknar den ryslige Jonas Loewen. Generalens son. Minns ni inte honom? Falskspelaren. Hon smålog älskvärt, nickade, satte sig i vagnen och for.