Men ryktet anlände sist till Mossviken, och när Oskar-Fredrik med andan i halsen kom dit, var strömmingen röd af ålder. Men Oskar-Fredrik tog båten full och, när han kom hem, lade han i trummor och saltade uppå. — • Nu har vi vinterfödan klar, tack herre Sebaot, sade gumman och var blid mot den högste, som välsignat det nya året. Och det åts strömming hvarenda dag. Men framme i februari sjuknade Oskar-Fredrik. Denna gång spelade han inte — det var allvar. På tredje dagen var det nästan ute och han stönade: — Skicka efter doktorn! — Här kommer ingen öfver till doktorn, min gubbe, nog vet du att blåsten har lagt hel väg. Var lugn, Oskar-Fredrik, här i Mossviken få vi allt själfdö! Men innan du blir glömsk, kan du säj mej, hvar du gräfde ned de näst sista spelpengarna. De sista såg jag, hvar du lade, men de näst sista! skrek hon. — Jo, du minns, om du tänker. — J a g minns inte, för det är gräfdt på många håll. — Säg hvar du gräfde, så att jag har till begrafningen, sade gamla Helena och borrade ögonen i mannen. Då omtalade han, att en del låg i myren och en del vid stranden till Silfverträsk, bakom stora tallen. Så vardt gumman lugn och ett par dagar därefter dog Oskar-Fredrik. Hon torkade sig med förklädet i ögonvrån, lade honom på vedkälken och fick honom ut i boden. Där låg Oskar-Fredrik! Och den fuktiga februarivinden, som var hafvande med snö, kom mot kvällningen med drifvor som täckte sidor och spåntak med ett hölje, mjukt och ogenomträngligt. Andra dagen efter dödsfallet satt hustrun i köket, stel, kall, förviirad. Hon hade ingen haft att klaga sorgen för, ingen att hjälpa sig. Ute i farstun stod ännu mycket af den vinterströmming kvar, som lagt hennes man i grafven. Men gamla Helena hade tattarblod och kunde inte ana att strömmingen varit skämd. — Vi som hade rustat oss för vintern, sa hon bara, vi hade allt, som var behöfligt och så skulle han dö. Så tog hon spett och spade och gick till Silfverträsket.