– «Jag, ty värr, hoppas deremot inte.» – «Jag vill inte förmoda –» – «Men jag har beklagligen visshet.» – «Huru! hon skulle ha sagt nej?» – «Ja!» – «Den otacksamma!» – «Den otacksamma!» – «Att så belöna mina moderliga omsorger!» – «Att så belöna min kärlek!» – «Det söndersliter mitt hjerta –» – «Och mina permissioner –» – «Och jag som tog upp henne –» – «Och jag som föll ned för henne –» – «Och det kan hon tillåta sig –» – «Det skulle man aldrig ha tillåtit sig i Paris.» Men Celestine var hos Albert och skrattade rätt godt åt hela historien. Nanna biträdde dem häruti, och det förtröt henne blott, att hon ej skulle haft styrka att på samma sätt behandla Stellan. Men hvad var det, som gaf Celestine mod? ej annat än den hemliga känslan, att hon ej var öfverstinnans verkliga dotter. Väl hade man hittills sökt hålla henne i den tanken: men naturens röst är dock den, som i längd vinner största förtroendet, och den hade hviskat i Celestines öra, att hon, utan att fela emot sin pligt, kunde lyda den känsla af oberoende, som var nedlagd i hennes själ. Kammarjunkaren reste, och korgen hade tyngt hiskligt i kabrioletten, om den ej varit något lättad af öfverstinnans försäkran, att hon snart skulle få Celestine att vara förnuftig. Jernkrona kunde inte vara väl en half fjerdingsväg borta, förr än öfverstinnan tog Celestine i förhör. För att riktigt vara i ordning att hålla en lång predikan, hade hon tagit sin stickstrumpa, och satt sig i ena soffhörnet.