Kungens svärfar är i en svår dilemma. Han törs ej ytterligare mana på sin dröjande gemål, som på hans vädjan, då han nyss var inne hos henne svarat, »att hon kommer, så snart hon är färdig,» och han är mycket förskräckt öfver sin mågs växande missnöje och ser allt emellanåt på sned upp till honom, som en skrämd tuppkyckling skulle se på en kalkon, som vredgad låter de spända fjädrarna skrapa i sanden. Arffursten blinkar i smyg åt sin dotter, drottningen, och åt sina andra båda barn för att förmå dem att ej prata eller skratta, medan denna förfärliga väntan pågår, ty han märker, att kungens rodnad stiger för hvar gång drottningens glada skratt höres i den djupa tystnaden. Hvad bryr hon sig om mina känslor, blott hon själf har roligt? Hon tycker, att allt det hon och hennes familj gör är rätt gjordt, men detta är en affront, som jag ej ämnar tåla. Om arffurstinnan ännu dröjer två minuter, sätter jag mig till bords henne förutan. Jag skall lära henne passa tiden, tänker kungen med alltjämt stigande vrede. Men innan de två minuterna äro till ända — kungen följer samvetsgrannt hur visaren flyttar sig på pendylen — träder arffurstinnan in i salongen med ett älskvärdt småleende och närmar sig kungen, som står orörlig och väntar, att hans svärmor skall bedja honom om ursäkt för sitt dröjsmål. Men arffurstinnan tycker ej, att det är värdt att spilla ord på en sådan bagatell, som ett par minuters försenande och säger ingenting, då kungen med obeskriflig stelhet bugar sig för henne, bjuder henne sin arm och för henne till taffeln. Arffursten för sin dotter, drottningen, och hviskar till henne under promenaden från röda salongen till matsalen: — Konungen är ond på oss, därför att han fått vänta på din mor. — Har han fått vänta? Ja, då är han ond, Väterchen. Han tål inte att vänta en sekund. Var det flera sekunder? — Det var precis tio minuter, suckar arffursten. — Oj, oj, oj. Då är han fasligt ond, bekräftar drottningen med emfas.