– Helge Sankt Göran! Är din kärlek icke större till den väna jungfrun än att du vill blifva tjuf, stick då svärdet i gördeln och drag din färde, men närer ditt hjärta allvar, rid då med öppen hjälm inför all världen till strids mot ödlan, som växer till drake! Nattväktarna förstodo honom icke och skakade på hufvudet, men han hade redan stigit upp på tröskeln och ropade inåt salen: – Tag hit vapen ... ett åt Bengt och ett åt mig. Det är det enda, som nu står oss åter. – Två människors jordelif har du ödelagt! – svarade Bengt Hake kvidande, och utan att vänta stötte han honom flera gånger i bröstet med sin daggert. Lutad mot dörrposten tryckte mäster Andreas handen öfver sitt banesår, och blodet sipprade fram mellan fingrarna. – Det är nu ute med mig och målet sviker mig ... Nedkalla inte fasa och hat öfver mitt minne som öfver en stor missdådares. Det vore allt för mycken heder och därtill var jag alltför lik er själfva ... Men träda ni i er kyrka och skåda mitt verk, bed om kraft att föra riddarens blanka svärd! Han föll tungt till golfvet och blef liggande, ty ingen af de närvarande ville stödja hans hufvud eller vidröra honom. Till väktarna sade de: – En tjuf har blifvit nedstucken ... Det tillkommer er att skaffa bort hans döda kropp. BRÖDERNA DET var en gång två bröder, som voro så fattiga, att när de från hemmet vandrade ut i världen, hade de tillsammans bara en kappa. Mil efter mil gingo de till fots den långa vägen till Uppsala med ränslar och käppar. När de kommo så nära staden, att de sågo slottet och domkyrkans torn, var det afton, och på himmelen skockade de första höststormarna sina vilda skyar. Då kröpo de samman under kappan med klara öppna barnaögon och fulla af väntan på allt det nya, som de skulle komma att upplefva, men icke glada till sinnes utan ängslade och beklämda. Ju närmare de kommo, dess ödsligare blef kvällen och när de sågo sin ensamhet på heden, tyckte de, att de liknade Kain och Abel, åkermannen och herden, som gingo bort att tända sina offer.