Hon lade sig nästan genast på den mjuka halm, som rikligt ströddes för henne, och där låg hon stilla sedan, tills hon tidigt på morgonen dog. – Det är nog sannt, skämtade fröken Harper. Det tänkte då hvarken Sven eller vi på, när Thorsten reste till Amerika. – Ät nu och hvila dig, medan jag går och ser till husbonden. Ni måste vara lugn och sansad, ty vi vilja ej mera mista Er. Om Ni bara försökte efterlikna Edra goda gamla föräldrar i något, men nu är Ni som en vilde. Gud är ändå outsägligt god, som så sörjer för de värnlösa små. – Narras Ni aldrig! – Vill hon inte det då? Nu är du en mycket dålig man, men Gud kan göra äfven sådana bättre. – Hur snart skulle jag i så fall börja? – Här finns ingen tattarunge. Ett plundringsförsök. – Ack, gör det icke då! Öfverste * * * * hjelm, som äfven var närvarande, yttrade helt fogligt till honom: Jag skall gifva dig pängar nog att i morgon köpa nya kläder för, så att du åter blir snygg, ty jag förstår, att du har endast de där trasorna, som du nu bär. – Jag gråter för att jag är ledsen. Försiktigt ledde han ut Prins genom dörren åt bakgården och så vidare utåt åkern. Det kom så hastigt, att vi ingenting kunde göra. O, hur ödmjukt och mildt hon kunde tala om Guds nåd och godhet! – Det var icke öfverenskommet, hvem af oss som skulle börja. – Herre min Gud; min son är en usling! Men hör du Thorsten, vet du, hvad en tattarunge är för något? Han förstod, att det var ömtåliga strängar som vidrördes, då Sverige nämndes. Jag har för Er fars skull tagit Er i försvar mer än en gång, men nu vill jag ej göra det mer, det vore orätt. Du kan ju inte förändra din ställning, och det borde väl göra dig stor glädje att ha en så god och ädel far, som grefve Gustaf. – Visst kan jag det. Ni skulle nog inte känna igen honom, om han nu komme hem.