Haralds berättelse var naturligtvis mera sammanhängande än Stellas, kanske äfven litet afvikande ifrån hennes genom vissa gissningar, dem Stella historiskt nog uraktlåtit. Det räckte således en god fjerdedels timme, som de båda herrarne promenerade af och an på den sandade gången. Ortman afbröt blott sällan sin sagesman genom någon liten inkastad fråga eller reflexion. Men sedan berättelsen var slutad, gingo de allt ännu tysta der, och Stella satt allt helt stilla, såsom ett beskedligt barn, qvar på sin plats, blicken orörligt häftad vid marken. Tystnaden blef afbruten af gamla Regina, som frågade sin husbonde, om kaffet skulle intagas ute eller inne. Väckt ur sin distraktion, tog han med en ledighet, ovanlig hos en bondkaplan, sina gäster en i hvardera hand och förde dem in. Efter kaffet drogo sig herrarne in i salen och lemnade Stella, stackars barn, åter för sig uti förmaket. Att kunna måla Stellas själ vid detta tillfälle, vore mera tacksamt, än att söka beskrifva den, än att söka beskrifva hennes tankar och känslor; ty af tankar hade hon väl ... intet, och känslor ... låta sig ju icke beskrifvas. – Det är klart – sade Ortman – att Stella är ett hittadt, eller snarare ett röfvadt barn. Men det der hör icke hit; hufvudsaken är, att hon är värnlös. Att sätta henne i en pension håller jag med magistern att icke duger. Men någonting måste för henne göras. Hade Harald endast hört dessa kapellanens ord, så hade han säkert hållit torparhustruns råd att här söka råd för ett dåligt råd, och ansett prestmannen för en doktor Hjelplös; men dennes lifliga och vackra blick, vid det han talade, hade en motsatt verkan, än orden ensama för sig hade haft. Harald kände, att denne var den rätte och han tryckte Ortmans hand långsamt men varmt. Under den paus, som nu åter följde, kom Ortman att minnas sin af frosten förstörda gröda. Närmast derefter leddes han uppå en plan, ett förslag, hvilket han troligen icke kommit uppå, om grödan nu stått herrlig och oskadd.