Inte vill hon åldras på Systrahus. Inte vill hon alltjämt vara lilla sys ter osjälfsfändig. Hon far Gerts arm. Hon kvittrar fram simå ord om fåglar och blommor och skog och sjö, de vackraste helgord språket har att dekorera en lyckoporial med. Och visst lyssnar han, men förströdd, ty han har också ord, som skulle vilja s myga ut till doft och fägring. Det skulle bli " G oddbg — Yxskaf t ", om han gåfve dem som svar på hennes visa i folkton. D e måste sägas så var­ ligt; de måste åhöras som en klagan, men icke genmälas annat än med ömma och tro­ ende ord. Den robuste, starke kaptenen är fången i stämningens mystik, i sin egen skälfvande fruktan för att den ljusaste natten alltid är ett uppbrott, den nästa ett varsel, en aning. Och medan han går med Syliva;, tänker han ömsom på Marta och Maria, ömsom på sjutlonåringen, hvilkens tjocka gula fläta dunkat honom i ryggen, när den under dansen glidit fram öfver den unga damens axel. Promenaden blir inte lång, men Sylvia ser både trött och varm ut, n är hon kommer igen till syst rarna. " Vi h ar varit uppe i sko gen, " säger hon. Maria blir pionröd och stirrar häpen, men Marta nickar: " Jaså! " och granskar hafvef. " Ni korrt v äl inte långt på den stunden? " " Vi skulle egentligen ingenstans hinna, " 1er kaptenen " Dansar infe du, Maria? " " Nej, jag törs inte för mitt k nä. " " Och du då, Marta? " " Jo, jag dansar gärna ett slag. " * Så är det Marias och Sylvias fur att bli e n­ samma, och lilla fromsinfa Maria dallrar fram: " Hvad sa ' Gert, Sylvia? " Sylvia har plockat vildblommor, prästkra­ gar. Hon dekolleterar dem nervöst. De hvita spåfjunen flyga. De gula knapparna bli allt flera. Hon räknar febrilt. Slutligen skakar hon på hufvudet och utropar, som om sys­ terns fråga aldrig uttalats: " Tänk, att han fick Marta att dansa. "