han vetat, vilken själslig tortyr han pålagt henne, skulle t. o. m. han ej kunnat undgå att känna ånger. Han hade ämnat låta henne få sota för sin ohövlighet, och detta ha­ de synts honom vara ett så säkert - och lättvindigt sätt. Han var inte rädd för att väcka fröken Fa-nshawes svartsjuka. Därtill var hon alldeles för själmedveten, och han visste, att hon alltid medgivit och själv gjort anspråk på en generös frihet i avse­ ende på vänskapsförbindelser. Men Kitty kände det som om hon legat på ett glödande halster. En brännande inre eld tycktes förtärahela hennes varelse. Hon önskade passionerat-, att hon hade fått dö, in­ nan hon råkade Owen Cheyne. Ty det fanns verkligen ett sanningskorn i den lögnaktiga historien, som gjor­ de det hela torterande. Hon hade trott, att han menade allvar. Och i stället hade han föraktat henne, hade skrattat åt saken - med sina vän­ ner. Hon hade trott-, att hela episoden var begraven i bådas hjärtan, att om han tänkte på henne alls, det åtmins­ aktning, och i stället hade han skrat­ fick ja. tat — Se här, fröken R-omn-ey. Jag har varit borta länge, men jag kun­ de inte finna själen genast-, — &gt; Tack, sade hon stilla, undran­ de, om (hennes röst skulle ' förrådahenne. Jag ämnade just komma och hjälpa er att söka. — Nå, nu sitter ni väl ner och lå­ ter - mig tala med er, inte sant, sade han med en plötslig liten darrning i - rösten, som grep henne i hjärtat i trots - av det våldsamma inre uppror, vari hon befann sig. — Ja, nu skall jag höra på er, svarade hon imed ett slags stolt vän­ lighet. Men inte här. Det finns - människor på andra sidan buskarna, som komme att störa oss. Den där vrån under gullregnet är mera av­ skild. Ska vi gå dit? Han samtyckte ivrigt, och de gingo sida vid sida över gräsplanen med de många små vita tusenskö- norna.