Ett faktum är, att han icke förmår rivalisera med de pomaderade mönsterskoleleverna, som hänga öfver disken med sina profportföljer fulla af den uslaste uselhet, som framkläckts af färg och papper och med en till den grad sublim visshet om öfverlägsenhet, att den helt och hållet kufvar arbetschefen. De få i sina alster en släng af virtuositet, en afrundad piff, ett beställsamt, gladlynt »på god tro», ett visst lagom, som är oefterhärmligt. Det kommer af att se målet så nära inpå näsan, att man utan att genera sig, sätter in sin bästa kraft. De där adertonåriga herrarne förvirras minsann inte af några glimtar från konstdrömmen, nej bevars – spänna ut sina klåparsjälar riktigt duktigt och belåtet. De stå där med violer i knapphålet och sidenfodrade rockar och hålla hans, Tore Hultmans, studier inpå näsan och syna dem välvilligt nedlåtet. – Inte illa, rätt nätt, kommer nog att gå när han fått hålla på några år i Amerika – hvad som fattas är det artistiska, det är inte rent, fint, vi skulle vilja säga snyggt, mister chef, publiken känner sådant tvärt på sig, den har otroligt skarpt öga för det där konstnärliga, herr arbetsgifvare ... Hvad skall man göra? Man kan inte slå ihjäl dem. Man får till och med taga emot deras alster som modell jämte följande milda varning af förmannen: – Se på detta, mister Hultman, så snyggt och smakfullt – artistiskt med ett ord – lika verkningsfullt på en half tums afstånd. Vi vilja ju gärna ge herrn en chance att komma sig upp i den sanna konsten, men vi kunna inte ge herrn för lång tid. Och där står han, Tore, och stirrar på det slätstrukna, glatta, döda eländet ... Nåja. Detta är nu icke hans fel. Han snör in sin vilda själ och försöker, tills blodet kan spricka ut genom fingrarna. Men aldrig går det riktigt upp mot den utpetade sockervaran. Allvarsamt sagdt, målarsynen skulle nog kunna bortarbetas, om man bara finge tid. Men säg nu om icke detta är öde? Så fort han är nära att blifva färdig, så nära att han säger till Louise: