”Tvärtom, kapten, skulle den förebygga en olycka ... Men först – svara liksom ni stode icke allenast inför er högste domare på jorden, utan liksom ni stode inför den som råder öfver jorden – är det sant att ni af den exsekrable karln köpt, köpt för pengar hans hustru?” ”Ah ” ... Lannerstjernas ansigte förlorade all färg ... ”Ers maj:t, den ridderligaste man i verlden, tala så om en värnlös qvinna!” ”Nå, hvad är det då ni har köpt?” ”Det är bifallet till en laglig skilsmässa makarne emellan,” ”Parole d’honneur”, konungen värdigades på ett eget sätt småle, ”var icke det en samvetsgrann dam! Funnes det flera som fordrade så expressibla pris för sin gunst, skulle icke hofkrönikan blifva synnerligen rik ... Nå, hvad ärnar ni göra med denna lilla pretentiösa fru, ifall hon verkligen blir skild och ni betalt ut allt hvad ni eger att förfoga öfver, och troligen ändå mer?” ”Jo, ers maj:t”, svarade Lannerstjerna med hjeltemod, ”jag ärnar taga henne till min hustru.” ”Detta var hvad jag anade. Och då mannen är fal för penningar till och med i en angelägenhet, der den sämste skulle känna sig vanärad öfver att nämna penningen, så skall jag betala honom ett ännu högre pris för samma vara och skänka honom den tillbaka som en oförytterlig present.” Vid detta mördande hot undergick Lannersjerna en tortyr, som var nära att sönderslita hans hjertas alla fibrer. ”O, ers maj:t, värdigas vara nådig som Gud i sin misskund är nådig mot de arma dödliga!”