Edvard! – utbrast Herbert, med tonen af den yttersta fasa och bestörtning, i det han höjde den likbleka handen emot taflan, – eländige, skall jag då aldrig befrias ifrån din åsyn, har du ännu icke funnit ro i grafven? Nej! nej! ditt brott var allt för stort tillade han tjutande med en röst som trängde genom merg och ben och kom håret att resa sig på mitt hufvud. Jag insåg nu först rigtigt orättvisan hos min gamla amma, som så ofta i min barndom påstod att jag skrek som en gast, ty en sådan olåt hade jag då aldrig åstadkommit, det visste jag bestämdt. Herbert vände sig emellertid om, och gick med alla tecken till den högsta förtviflan tillbaka mot väggen, som under hans hand öppnades och tillslöt sig lika hastigt, som oväntadt; jag hörde blott detta låga, knarrande ljud som väckt mig, och befann mig med det samma åter i mörkret. Alldeles förbryllad af hvad jag sett, låg jag hela natten vaken och funderade på alla möjliga medel att upptäcka hvem denna besynnerliga varelse kunde vara, hvars hemska likhet med den döda Herbert föreföll mig så oförklarlig, och föresatte mig att nästa natt gömma det olycksaliga porträttet, på det att ingenting måtte skrämma honom ifrån att fortsätta sin hemlighetsfulla promenad, så att jag kunde följa honom och utforska hans afsigt. Men ännu flera nätter än förra gången väntade jag förgäfves, och först åtta dagar derefter väcktes jag åter af detta ljussken, som liksom förut slog mig i ögonen; med ljuset i handen vandrade samma gestalt långsamt och tvekande, liksom rädd att möta samma syn som sist, mot dörren, öppnade den och gick ut. Tyst och hastigt reste jag mig upp, kastade nattrocken omkring mig och skyndade efter. Han gick tvärs öfver salen, men – icke som jag väntat till dörren, utan rakt mot väggen, förde undan en lampett af spegelglas, som hängde der och tryckte på en liten messingsknapp, som dervid blef synlig. – Alldeles ljudlöst gled en liten dörr in i väggen, och så snart han gått genom densamma återföll den i sitt förra läge.