– Har du nu inte ätit någon frukost i dag heller, inföll modern och såg på smörgåspaketet, som Dina lagt ifrån sig på skänken, genast hon kom in. – Nej, jag var inte hungrig. Jag får så mycket ull och damm till livs, att jag snart kan leva helt och hållet utan mat. – Har du träffat Titti i dag? frågade Ville med en blick på klockan. – Ja, hon kommer hit med detsamma, svarade Dina och fick äntligen av sig hatten. Vi hade sällskap hem, men hon träffade en bekant, som hon följde en bit. Ts! Här har du henne. Gå du och öppna, Eskil! Villes öron fläktade av iver att få reda på, om det var den väntade. Lätta fotsteg ... Jo, det var Titti! Blixtsnabbt dök han ned bakom morsan, som skrattande gjorde sig bred, medan Dina däremot krökte läpp och anmärkte: – Det går då alltid på tok med folks förstånd, då de bli kära. Fastän Titti redan var vid dörren, kunde Ville icke avhålla sig från att sticka fram huvudet och ge systern en blinkning, så uttrycksfull att hon blev glödande upp till hårfästet. In trädde Titti. Hon hade ett gullgult hårburr kring ansiktet och friskt röda händer. En blick kring rummet sade henne, att Ville, hjärtevännen, inte fanns där. Farväl med solskenet i hennes ögon! Vart flögo groparna i hennes kinder! Hon såg helt modfälld ut, då hon gick fram till morsan, räckte henne handen och gjorde en knix. – Jag trodde Ville var hemkommen, sade hon. Dröjer det länge innan han kommer? – Det tror jag inte. Titti kan gärna tåla sig en stund. Vad stod på! Titti såg sig förvånad kring och mötte idel leende ansikten. I detsamma kände hon sig lyftad högt på en arm och svingad runt! Aha ...! Genast bröt solen fram i hennes ögon och i hennes röst kom lärksång. Och där voro groparna ...! Det gick naturligtvis icke an att kyssa dem riktigt i familjens åsyn, men Ville såg på dem ... ja, så, att det var lika bra som en kyss. – Håll er i styr, ungar, och kom och drick kaffe, sade morsan och tog fram en kopp ur skänken åt Titti.