Det finnes emellertid ett annat element i Bååths diktning, som skulle tyckas i lika hög grad vara uttryck för något grunddrag i hans kynne, nemligen den förkärlek för det sunda, kraftiga, starka, hvilken framträder i hans något naiva beundran för Karl XII samt i hans lika naiva beundran för »folket» och hvilken i stilen stundom ledt honom till den deklamerande patos och den breda humorn. Det förefaller mig emellertid, som om detta element, åtminstone i någon mån, vore en reminiscens från författarens vidsträckta beläsenhet i fornnordisk literatur, och icke hade så djupa rötter i hans personlighet, att det kan hemta sin näring ur denna. Åtminstone är Bååth mera sann, gör intryck af större naturlighet, då denna fornnordiskt kärfva kraft, i känsla och ord, mjuknar öfver i en viss varm, trohjertad medkänsla. Ty genom hela Bååths diktning går en dämpad ton af sympati. Den ljuder än i dur och än i moll, än i tungt svårmod och än i lekande ironi, men dess klang hör man alltid. Det är en sympati, som omfattar allt, både »det lif som ler och det som tåras». Dock är det mest de små och obemärkta, samhällets styfbarn, som skalden skänker sin innerliga medkänsla: fyllbulten, som sofver i landsvägsdiket, den blinde spelmannen, den gamla studentuppasserskan, pigan i köket, som »är som vägens fula groda för en hvar att trampa på», ända ned till »den syndiga Magdalena». Bååth är en af dem, som veta och tro, att menniskokärleken är den moderna literaturens moral. A. U. Bååths »Dikter» utkommo till julen 1879.