Sakta dref han nedåt mot staden, förbi slottet och öfver Norrbro, den väg han vandrat så ofta förr. Han kände sig het i hufvudet och torr invärtes; Andalusiskan låg der inbjudande sval; han gick ditin, slog sig ner i en af de djupa fönsternischerna och rekvirerade en flaska vatten jemte dagens tidningar. Medan han drack bläddrade han i ett par af dem: torftigt! torftigt! Aldrig ett friskt och öppet ord, aldrig en fin och ädel tanke! Småaktighet och partiskhet och partikäbbel om ingenting. Det var den nya tiden. Han stod i hotellets vestibyl och bläddrade i en adresskalender efter sin vän kommendörens bostad. Beklämningen hade gått öfver. Det var väl den oroliga natten, som nedsatt hans krafter och kommit honom att se allt i så mörk dager. Nu hade han ätit en god middag och sofvit ett par timmar ofvanpå den, och strax kände han sig mer i harmoni med den yttre verlden. Han hade föresatt sig, att icke på förhand störa nöjet af sin resa genom misshumör och pessimistiska fantasier. Kommendören befans bo på Blasieholmen, alldeles i närheten; och majoren bestämde sig för, att redan samma eftermiddag söka upp honom. Han kände en viss oro, när han gick uppför trapporna, och hjertat bultade i hastigare takt än vanligt. Men han började ju bli gammal och var icke van att stiga så högt. Han stannade ett par sekunder utanför kommendörens namnskylt för att hemta andan; så tryckte han på knappen. En liten kammarsnärta öppnade. »Är kommendören hemma?» »Nej. Men frun — kanske det går an?» Majoren tog fram sitt kort, snärtan aflägsnade sig för att anmäla, och han stod ensam i entréen med en känsla af obehag. Det var länge, sedan han gjort någon visit i staden — på landet var det helt annorlunda: man kom i vagn och man blef mottagen; man behöfde icke stå och vänta i entréen Kanske kom han olägligt? Herrskapet skulle antagligen bort på aftonen; man skulle taga emot honom höfligt och längta efter att han skulle gå. Medan han stod der, öppnades en sidodörr, och ett rödt yrvaket ansigte med grått hår och grå polisonger stirrade ut.