Med sin antiparlamentariska inställning var regeringen icke heller särskilt intresserad av något sådant. Liksom den kommit till av det skälet att en parlamentarisk riksdagsmajoritet icke stått att uppdriva,372 DAGENS FRÅGOR hade den nu sitt främsta ögonmärke på att förhindra, att en sådan majoritet av mot regeringen oppositionell karaktär skulle uppstå. I så måtto vann den vid valen en avgjord framgång. I förra riksdagen förefanns möjlighet för en majoritet, om nationalsocialisterna och centern, båda i opposition mot regeringen, slogo sig ihop. Denna möjlighet var nu ur räkningen. Även med anslutning av bayerska folkpartiet få dessa partier icke mer än 283 röster och för absolut majoritet fordras 292. Men ej heller några andra partikombinationer kan man egentligen på allvar räkna med. Den enda som skulle få majoritet vore en förening av nationalsocialisterna och kommunisterna, en i och för sig ganska osannolik kombination, såvida icke Hitler vill försöka med en rent negativ politik. Mera positiv var dessutom regeringens framgång på en annan punkt. Det parti, som närmast kan sägas stå bakom den gamla regeringen, det tysknationella, gick, såsom redan är antytt, betydligt framåt och ökade sina mandat från 38 till 51. Detta parti liksom det närstående tyska folkpartiet var också praktiskt taget det enda näst kommunisterna som visade ökning. Kommunisterna gingo upp från 89 mandat till 100. Däremot gick det bakåt för både centern, socialdemokraterna och nationalsocialisterna, Centern förlorade 6 mandat, socialdemokraterna 12 och nationalsocialisterna icke mindre än 35. Mest anmärkningsvärd är den nationalsocialistiska tillbakagången. Visserligen var den icke alldeles oväntad. Den valtrötthet, som gjort sig gällande på grund av överansträngning, har spelat in framför allt i den formen att partiernas valfonder blivit så hårt åtgångna att propagandan med nödvändighet avmattats. För nationalsocialisterna, som med stora språng hunnit fram i teten av de tyska partierna, måste en så pass betydande reducering vara ett allvarligt faktum, i synnerhet som den inträffar kort efter sedan partichefen Hitler avvisat ett anbud om deltagande i regeringsmaktens utövning med den motiveringen att han krävde hela ansvaret. Denna stolta gest var förmodligen föranledd av övertygelsen att rörelsens fortsatta expansion var säkerställd, att med ännu litet tålamod majoriteten skulle vara vunnen och att då någon delning av makten skulle ifrågakomma, Bakslaget som nu kommit ställer denna seger ytterligare på framtiden.