Under resten av färden fick Beyler icke ett ord ur honom. Innan bilen ännu stannat var Wallion nere på trottoaren och utan att invänta sin kamrat gick han in i porten, uppför trapporna. Beyler var honom i hälarna och såg honom trycka ned handtaget på en olåst dörr. De kommo in i en smal korridor. Längst bort i denna var en dörr, och tvärs över dörren stod präntat med blåkrita dessa ord: »War so god stig in Maurice Wallion!» Beyler ryckte till och såg hastigt från sidan på sin kamrat. Till sin förvåning såg han ett flyktigt leende plötsligt skilja detektivreporterns läppar. Wallion vände sig till honom. »De skämta ännu!» sade han. »Då lever Beckman!» Han öppnade dörren och gick in. De stodo i Beckmans sovrum. Vid sängen stod en stol med ett glas vatten, Beckmans klocka och plånbok, hans krage och halsduk, samt hans anteckningsbok uppslagen. På sängen låg Beckman själv med uppknäppt väst, blek, håret i oordning. Han sov djupt. Den guldbågade pincenezen satt alltjämt kvar över hans slutna ögon, det röda håret flammade över hans bleka panna, kindkotorna lyste kallfuktiga. Men han sov lugnt och djupt. Wallion lutade sig över honom och lade handen på hans hjärta. »Sömnmedel!» sade han. Därpå rätade han upp sin långa gestalt och drog av sig kavajen ... Fem minuter efteråt satt Beckman på sängkanten med huvudet drypande av vatten. Han stirrade frånvarande omkring sig och mumlade med tjock röst: »Kaffet ... nånting i kaffet ... borde ha förstått ... kaffet ...» »Pah!» sade Wallion försmädligt. »Naturligtvis borde du ha förstått det!» Beckman andades tungt och tog sig om huvudet med bägge händerna. Wallion såg på Beyler med en vältalig åtbörd och tog upp anteckningsboken. På det uppslagna stället funnos några lösa rader nedkastade av Beckmans hand. Där stod: »Vakten vid fönsterbordet (börjad kl. halv 4. Ingenting å färde. Konsuln inne. Kl. 5.20: Motorcyklist stannar en kvart och försvinner igen. N:r 5 utan tvivel.