»Du skall taga din själ i sans, mor! Torpet här kom en inte så rätteliga åt, efter samvetslagen där, jag vill säga.» »Och så går du tänkande häfva åt dem torpet, som vi hafvom med laga kraft? Visst hafver fanen vållat dig på slik resa!» I sin gälla klagolåt fortfor hon att ösa heta skålar af hån och hädelse öfver den vid bordet nedböjde karlen, tills denne fann nog af denna traktering. »Tyst, käring där!» befallde han i sin skälfvande ton. »Tyst, säger jag, annars drar du vreden på nytt öfver huset.» Och medan hon åter tog till lipen, gick han från bordet, där han ej funnit matron, fällde ned skrifklaffen, tände talgljuset och satte sig, blöt som han var, med gåspennan framför nytt papper. Det var visst någon viktig sak, som nu skulle affattas, men huru skrifkarlen svängde och hytte med pennan, så ville det icke arta sig till någon öppning. »Är det bara vi, som gifva torpet?» började hon åter i vacker ordning. »Går inte björnskytten där med som half man?» »Han?» utbrast Mates lågmäld. »Du skall aldrig tala om honom. Hör du det nu?» »Men hvad ger han då som storguffader betraktandes? Var det kanske han, som tvang dig i den här bedröfvelsen och skamställningen?» »Käring, Gud bevare oss, om du säger ett ord mer om honom!» »Men visst har han lagt sig ut för torparn på något vis?» »Ja, han är densamme, som tager där det finns och lägger där det fattas, ser du. Kan ej lefvandes råd med det. Vakta din tunga, du, och grassera måttligt. Vi få nu mala som folket mest.» »Såg du verkligen, att kvarnen gick då?» »Du har ju förstlingen där vid skåpet!» »Af vårt gudslån? Jag trodde, att du kom med skaffadt mjöl.» »Och i öfvermorgon redan få vi fara efter mälden. Så att nog må du tro, att en var ute på sämre resa än så.»