– Kom då, och hälsa honom, sedan. Vet du, fortsatte han när de voro på väg ut till landsvägen, vet du varför jag inte är rädd för fattighuset? Det är eget, men jag har en annan syn på saken, än du. Det tycks mäj vara någonting stort i att sitta i de jordiskt förtappades skara. Att vart jag tittar, eller tänker att jag tittar, ser jag ingen, som står högre på rangskalan. Det måste vara något förnämt, nästan, att sitta i trasbrödernas krets, med inget hopp, ingen kärlek, ingenting att oroas över. Tycker du inte jag ska kunna känna mäj som en slags kung där? Den, som sitter där, kan aldrig misslyckas. Ingen väntar att han skall bli något bättre. Vet du, när jag jämför oss bägge, så tycker jag att jag är den starkare. – Jag skulle också kunna ta fattighuset, svarade David behärskat. Karl Anton grep broderns arm hårdare och skakade på huvudet. – Säj, varför är det så många stenar i den här vägen? frågade han. – Det är väl lika många över allt, men här är det fotstegen som slitit fram dem. – Det var just det jag tänkte på. Vägen har liksom slitit ont och blivit kantig och hård. Mitt hjärta har blivit så där hårt av allt man trampat på det. Men nu, när vi kommer dit, där den sandiga heden börjar, sätter vi oss. Vi har god tid. Nej, jag tror inte du kan fattighuset ännu. Du kan mycke, men det kan du inte. Sitter du nu? Är det mörkt säjer du? Så lustigt, då är vi lika blinda bägge. Nu ska jag läsa en dikt för däj, som jag skrivit. Och med handen i broderns hand läste han sakta: »Hårt biter hedens vind. Din magra, vita kind, Din hårda hand och min som järn bli kalla. I öde sand vi gå, Vi trasiga vi två, Och skälva hårt av köld, och rägnen falla. När kvällen skymde skyn, Då sågo vi från byn, Hur solen sänktes som en blodig bila Vi skyndat bort från dem, Som äga hus och hem – För törstiga för dryck, för trötta för att vila. Från dagens första ljus, Vi hälsat hus vid hus, Och sett allt hemligt ve i ögon skina. Vi hade det som de, Ej någonting att ge,