Suzanne såg upp och mötte Andreas ögon. — Du gör rätt, vännen min! Men hon svarade med ett vemodigt leende: — Kanske och kanske icke. Jag gör sällan eller aldrig det, som är rätt. Jag vet icke varför, jag tror, att jag saknar instinkten för det, och det är mycket olyckligt. Saknade instinkten — Suzanne — ja, kanske och kanske icke, men hon ägde en av dessa sammetsmjuka, kyska själar, som i livets konflikter stå rådlösa, blyga, oerfarna som barn — som det barn de innerst äro och alltid måste förbliva. Det var på nytt vår i Uppsala. I den skarpa, klara luften syntes Suzanne alltmera blek och genomskinlig, där hon gick med kamraterna för att gräva upp sippor ur den sjudande myllan på Åsen eller för att förvissa sig om att björkarnas grenverk som alla andra vårar blev allt starkare violett i färgen. Suzanne läste icke mer. Hon varken kunde eller ville det. Hon hade fått en sådan motvilja för böcker, att hon hängt upp en indisk duk framför sin bokhylla för att slippa se dem. Hon iakttog med fasa hos sig själv en tilltagande svårighet att koncentrera tankarna. De ville oroligt blott kretsa kring en massa obetydligheter, grubbel och fantasier, som i enkelhet liknade en dåres. Höll hon på att bli tokig? Nå, lika gott, och hon kom allt senare upp till frukosten. Den förslappade energien kunde icke förmå henne att utföra kvällarnas föresatser att stiga tidigt upp, som hon var van vid, och gå på promenad. Hon gjorde det en morgon och genomlevde sedan den övriga delen av dagen i en slöhet, som om hon gått sig trött över ändlösa vidder.