Följande morgon, då Rosa besökte sin trogne vän, fann hon Ferdinand i djupaste bekymmer och oro sittande vid den hvilosäng, på hvilken professorn låg. Denne klagade icke öfver något egentligt ondt; men han var mera matt och kraftlös än vanligt, och för hvarje gång Rosa infann sig, fann hon honom alltmera aftynad. Han gick likväl ännu uppe, åminstone halfva dagen, och tanken på Mannerstedts ankomst, hvilken snart borde inträffa, uppfyllde honom med glädje, på samma gång de dermed förknippade omständigheterna sysselsatte och spände den innan kort för alltid brutna kraften. Återseendet. Några dagar före Pingsthelgen reste Mannerstedt från B**, med känslor, dem man fåfängt ville försöka tolka, men hvilka lätt kunna fattas af dem, som, efter en lång och tröttsam pilgrimsfärd på fattigdomens och försakelsens törniga stråt, slutligen se sig vid målet af ett länge närdt, ehuru aflägset hopp. I dessa ögonblick, gränsen mellan de dagar, öfver hvilkas ofta molnhöljda och qvalfulla stunder glömskans slöja kastat sina djupa, rika veck, och dessa, hvilka åter belysas af en strålande morgonrodnad, hvars glans bådar ljus, frid och lugn, under dessa betydelsefulla vändpunkter står själen liksom mellan tvenne verldar. Det förflutna är det materiela, som nedsjunkit till hvila; framtiden är den lefvande anden, hvilken på trons vingar höjer sig till högre sferer. Vidt hän till de saliga rymderna sväfvade Mannerstedts tankar, medan han blixtsnabbt ilade framåt vägen till H**. Den försvunna tiden, då han såsom fattig musiklärare bugade vid tröskeln hos det rika kommerserådet, och efterhand gradvis steg i ynnest, tilldess han slutligen blef ett slags husgunstling; allt detta låg uti en dunkel dimma, och endast aftonen, på hvilken Rosa gaf honom löftet om sin kärlek och tro, stod såsom en klar och strålande stjerna på hans lefnadshimmel, och lyste honom nu vänligt till den ort, der hans själ under de förflutna åren dröjt med längtan och kärlek.