Med all makt ville Anna drifva bort denna pinande bild. Men hur mycket hon nu än bemödade sig om att göra les honneurs, som husets värdinna eller konverserade med de inbjudna, hvilka ej deltogo i balen, som redan tagit sin början, kunde hon ej drifva bort bilden af den där hånskrattande kvinnan, en bild, som eget nog, först i dag, denna kväll, af hvilken hon väntade sig så mycket, manats fram för hennes själs ögon. Hon ansåg det löjligt, att hon ens en sekund sysselsatte sig med en dylik bisak, som ju icke alls kom henne vid och naturligtvis icke heller hennes afgudade Birger. Men hon måste tänka därpå, och ju längre hennes far och den väntade dröjde med att komma, ju oroligare blef hon och ju mer tankspridt besvarade hon gästernas frågor, hvar värden höll hus, ty hans frånvaro – synnerligast vid de äldre herrarnes virabord, var redan sedan en god stund observerad. Gång på gång var Anna ute i antichambren, gång på gång kastade hon en blick genom fönstren till gatan, och gång på gång smög hon sig in i sin dockskåpliknande budoir för att ångestfullt trycka händerna mot sitt våldsamt klappande hjärta eller för att torka bort en tår, som trots alla bemödanden af henne att visa sig sorglös och glad dock smög fram på de bleknade kinderna. När klockan redan var ett godt stycke öfver tio, hade hon fattat det djärfva beslutet, att själf skynda upp till Artillerigatan för att åtminstone se om det lyste i Birgers fönster, ty hon visste hvar han bodde och hade till och med en förmiddag varit uppe i förstugan för att smyga sig till att läsa den älskades visitkort på dörren till den af honom hyrda dubletten. Och hon hade funnit detta visitkort; och hon hade, andlös af fruktan rusat ned för trappan, då hon just fått höra hans röst bakom denna dörr, då han i denna samma stund stämde upp en munter sång, hvars ord det nog var en lycka för liten Anna, att hon ej fick höra, ty visan var af Sofia Dahlbergs älsklingsrepertoar, och då kan man lätt fatta hurudant dess innebörd var.