Med svärsonens tidning stod det snart som med svärfaderns rustgård: kraften, livet, medlen runno bort genom dolda hål och remnor. Men det var tillika, som om uti svärsonens egen person kraften och livet sipprat bort genom osynliga ställen. Det var som om en osynlig parasit söge musten och märgen av den stora och starka kroppen. Då han en sommar kom hem till besök på rustgården, såg han ut som den vandrande döden själv. Kläderna hängde löst kring den ytterligt avmagrade gestalten; helskägget, som han lagt sig till med, framhävde i stället för att dölja, hur insjunkna kinderna voro; själva skinnet tycktes slänga slakt kring benranglet. Ögonen lågo djupt och stirrande, liksom frågande vad det hela var och ångestfullt väntande på svaret. Han tog till en brunnsort, men kom oförändrad tillbaka. Alla stodo tysta, när de sågo honom. Han var märkt av döden Yngste sonen hade stannat hemma på rustgården denna sommar, när terminen började. Det hade blivit november, och hans födelsedag. Föräldrarna och bröderna och svägerskan och ett par bekanta hade samlats i »blå rummet», där han bodde, till födelsedagskakan; och man dukade just bordet till kvällsmaten, då en piga kom in med tidningen och ett brev till far. Brevet bar dotterns handstil. Det innehöll blott en enda rad, med flyende och snavande bokstäver. »Han är döende. Kom strax», — stod där. Man åt en munsbit under tystnad, bröt opp och gick var och en hem till sig. En dräng skickades över till svärsonens broder med budet; han tände lyktan och begav sig åstad. Det var mörkt, blåste och rägnade. Rustgårdens markväg gick rakt över i markvägen till den andra gården; där var en god halvtimme att gå, när man så där måste treva sig fram. Efter ett par timmars väntan såg man på rustgården lyktan närma sig igen ute på marken. Strax därpå hörde man vagnshjul skära i landsvägsgruset.