Men därute är allt en mur av bara becksvart. Nåja, det var ju bara ett slags skämt av mig, tänker han. När jag inte kan sova. Ja, när jag inte kan sova, så måste jag ligga och titta på det som varit – det kan en aldrig komma ifrån, det bränner in säj och blir till djupa ärr i själen. Gamla minnen är som envisa hundar, hänger efter en och gläfsar kring benen. Om en sparkar åt dom blir dom värre. Det bästa är – ja, en må tala väl med dom, så rivs dom inte så illa. Gamla farmor ligger väl därinne och sover nu. Det är bara en vägg mellan oss – men hon har en klocka att skramla med, när hon vill något. Åh, vad far har fått springa för den klockan. Och det är rätt. »För ett grått huvud skall du uppstiga och vörda de gamla». Jo jo men. Jag brukade sitta på hennes klädkista förr i världen, och titta på hur far kokade hennes mat. För det fick mor aldrig göra. Det är också en sida av fulhet hos folk, att dom hatar utan orsak. Jag minns hur det var, när jag först upptäckte, att det där inte var vackert alls. Jag ser hur far stapplar i väg in till henne, där hon ligger på sin höga bädd och stirrar i taket med sina blinda, blanka ögon. Hon har ett helt bärg av kläder över säj jämt, och ur bärget sticker ett gult ansikte fram, och två blekblåa, skrumpna händer. Hon har skarp hörsel, och hon ler liksom gillande när stackars far linkar fram till järnkaminen och gör upp eld, häller vatten i trefotpannan och kokar gröt. Jag sitter på kistan. Kanske jag är tolv år. Jag ser hur trött far är, och det är så hett i rummet också, både av solen som ligger på från fönstret och av elden, som bränner fars utpinade huvud.