icke är min det stolta, fria lifvet derute ... VIGGO. Också jag har känt något liknande LOUISE skakar på hufvudet. Inte som jag. Du är lycklig, du. Du är en riddare, som stiger ditner och hemtar sin brud Jag? Hvad är jag? En skugga, bunden till en annans tillvaro dömd att fjerran ifrån honom föra en sjelfständig och derför overklig existens VIGGO. Det der förstår jag inte. LOUISE. Förstår du inte, att denna känsla måste bryta mig loss från mitt föregående derför att den strider mot mina grundsatser, min uppfostran ja, mot sjelfva min naturs egendomligheter Derute ha de friare tyglar der ger man sin kärlek för stunden icke för lifvet. VIGGO stirrar framför sig ett ögonblick under tystnad; derpå säger han sakta. Jag borde inte ha rest ifrån dig derute. Jag borde ha stannat hos dig. Nu efteråt kommer det för mig, hvilken underlig beklämning, som grep mig, då vi skildes det var en så bestämd aning om, att en olycka hotade dig LOUISE. Den olyckan hade du inte kunnat afvärja ... och för resten ... är det en olycka att en enda gång i sitt lif ha fått erfara, hvad det är att älska och vara älskad tillbaka? VIGGO vänder sig bort för att dölja sin rörelse. Jag kan inte längre skilja svart från hvitt. Jag erkänner min oförmåga. Förlåt mig, att jag trängt in i din hemlighet och sjelfkärt trott mig kunna gagna dig med mina råd ... Här kan ingen menniska råda. LOUISE. Inte så, Viggo! Du är alltid så finkänslig och god. Du har inte trängt in i mitt förtroende tvärtom du är den enda menniska, som jag kunnat tala med om detta ... VIGGO med tårar i ögonen. Jag vill dig väl. Jag ville så gerna se dig lycklig. Men jag känner med dina nerver det är en åratal igenom samlad längtan, som nu slagit ut. Den har vuxit i lön under alla dessa år nu, när den blommar, har den så djupa rötter genom hela din varelse, att den aldrig kan ryckas bort. Bara vissna och dö men när den vissnar, vissnar du sjelf med den ... LOUISE.