Men han fjäskade ej att lemna Winchester och lät ingenting qvarblifva, som kunnat vara af någon nytta för fienden. »Är allt bortfördt, major?» frågade han sin förste qvartersmästare, major Harman. »Allting, general.» »Inga kommissarieförråd af någon sort lemnade?» »Inga, general.» »Och de der söndriga vagnarna vid jernvägsstationen?» »De kunna ej medtagas.» »Bränn upp dem.» »Det ska jag genast, sir.» »Och telegraftråden?» »Är afskuren, sir.» »Men är den borttagen?» »Nej, general.» »Nåväl, tag bort den, major. – Tag er tid. Jag har ingen brådska att lemna Winchester.» Snart stodo vagnarna i lågor, telegraftråden rullades upp och lades på vagnar. »Mycket bra», sade Jackson, när rapporten derom kom till honom, hvarpå han satte sig under ett träd och somnade. Han kunde nämligen ej marschera utan att ha sofvit litet först, och han kunde sofva när han ville. Men den gången fick han icke sofva länge, ty den sig snabbt närmande elden förrådde, att fienden nu var hårdt inpå Ashby nära den norra delen af staden. Så var det också. Ashby satt der på sin ståtliga hvita häst i spetsen för eftertruppen, disputerande fienden hvarje fot terräng, medan hufvudstyrkan defilerade genom gatorna. Det var en härlig syn att betrakta Ashby under handgemänget. Svängningen af hans sabel var ypperlig och han tycktes kasta ut sig från sadeln för hvarje hugg. Aldrig hade man sett en styfvare ridning. Han och hans ypperliga häst tycktes vara ett. Ansigtet sken som i eld, ögonen blixtrade. Han såg ut som sjelfva lyckan. I detta ögonblick trängde just en afdelning fiendtligt kavalleri genom eftertruppen. Sättande sig i spetsen för sina män, svängde Ashby sabeln och ropade med klar, lugn röst, högeligen kontrasterande mot hans bistra utseende: »Följ mig!» Denna klara röst syntes sätta nytt lif i karlarne. De svarade med ett vildt tjut, hvarpå Ashby satte sin häst i full karrier och for af mot fiendens linie som en storm.