En klockas skarpa ljud, upprepad af ett echo, liksom i en kyrka, nådde mitt öra. Porten gick tyst och långsamt upp, jag steg in i en hög förstuga, och stod i det samma framför samma långa, svartklädda, siratliga man, som Lennartson beskrifvit. – Detta åtminstone var således icke inbillning, tänkte jag, och frågade den bugande kammartjenaren – ty såsom en sådan föreföll han äfven mig – om de rum, hvarom annonsen handlade, voro uthyrda ännu, eller ej. Han såg på mig med en förundrad och bekymrad min; jag trodde att han icke förstått mig och upprepade min fråga. – Det är säkert ett misstag, min herre, här i huset äro inga rum att hyra, – sade han ändtligen med låg och sorgsen röst. Jag uttryckte min förundran öfver annonsen, som var fästad på porten, sade mig veta att här funnits rum förr en gång att hyra, talade om mitt tycke för detta hus, så tyst, ensligt och passande för den som, i likhet med mig, egnade sig åt studier – berättade honom min glädje då jag trodde mig kunna få bo här, och uttryckte min nedslagenhet och bedragna väntan, förmodligen så vältaligt, att han ändtligen syntes bevekt, och sade tvekande: – Åh ja, nog finns här rum lediga, som herrn kunde få, men de äro långt ifrån glada eller trefliga. Jag försäkrade honom att trefliga rum voro alls icke i min smak, att jag på hvad vilkor som helst ville bo här, och bedyrade att jag skalle blifva honom särdeles förbunden om jag fick hyra ett eller tvenne rum nu genast. – Men, min herre, jag säger er på förhand att ni icke kommer att trifvas här. Jag påstod att detta blef min ensak, och han fortfor, synbarligen ännu tvekande: – kom då ihåg hur envis ni varit och äfven de vilkor jag måste ålägga er. – Jag gick in på allt, heldre än att se mig gå miste om detta äfventyr, hvaraf jag lofvade mig så mycket nöje; och i händelse jag ingenting anmärkningsvärdt upptäckte, fröjdade jag mig likväl åt tanken att få öfverbevisa den vidskeplige Lennartson om det gamla misstänkta husets oskuld.