Någon hade väl hittat den och kastat bort den. Hvad skulle hon nu göra? Inte kunde hon väl stå brud i en sko utan klack, och hvad mor skulle bli ond, om hon talade om malheuren för henne. Om hon skulle gå till byskomakarn och be honom göra en ny klack? Satte hon själf på sig skon sedan, kanske att ingen upptäckte lagningen. — Sagdt och gjnrdt! I skymningen gick hon med skon i fickan. Tänk om mor sett att den stått så ut! Men mäster tog skon i ena handen, ref sig bakom örat med den andra, såg och såg igen, sköt se ' n upp glasögonen öfver hjässan och ruskade på hufvudet. — » Föga, lilla mamsell, duger jag att laga dylika bräckliga ting. Och skinnet — skinnet, lilla hon, hvar ska ' vi ta det ifrån? Inte lär hon väl vilja släppa till något af sitt eget. » Den utvägen gick således inte. Under kalasstöket var där så mycket annat att tänka på, att klacken rent af blef glömd. Men så kom dagen före bröllopet, och hela stassen skulle profvas af. Mormor stod där alldeles färdig, och gamla sy-Sara nöp i sömmarne, tog in och släppte ut, allt eftersom det behöfdes. » Men skorna, du kan gärna sätta på dem också, » sa ' mormorsmor. » Ja, men skorna behöfva ju ej ta ' s in, för resten har jag ju redan profvat dem. » » Sätt på dem ändå, så får jag se dig färdig, hvar har du dem? » » I kistan mor. » Och mormorsmor gick att hämta skorna. Nu, nu skulle det komma. » Men, barn, hvad har du gjort med dem? Glansen på sulan är ju borta, och klacken, klacken — hvar har du den? » Nu var det bara att tala om alltsammans, och mormor grät och mormorsmor var ond och förklarade, att dessa skorna skulle då ej komma på med brudstassen, en sådan olycka finge ej ske, utan nu finge helgdagsskorna lof att putsas upp och sättas på i stället, och, » slöt mormorsmor, » här har du klacken, jag hittade den.