dig... Nå, blir ingenting af skall jag ringa och låta bära ut dig?" När icke heller nu någon liknelse till svar lät förnimma sig, ryckte fru Ulgenie med en åtbörd af uttrycksfull vresighet tillbaka sparlakanet, utsträckte handen och fick tag i en hel massa obekant hår. "Himmel", utbrast hon, "det är icke min man!" "Så är det väl någon annans då!" svarade en lugn röst. Skrämseln hindrade vår fru att skrika. "En tjuf!" mumlade hon. "Skulle icke tro det!" "Men hvem ... hvem ... hvem är det då?" stammade hon. "Sof ganska lugnt! Hon skall icke bli störd." Fru Ulrique-Eugenie famlade oupphörligt efter klocksträngen... "Man vill mörda mig under sömnen!" "Sof ganska lugnt, säger jag!" återtog rösten. "Jag vill hvarken stjäla eller mörda: jag vill blott..." Nu lossnade det olycksaliga krampdraget i patronessans strupe, men just som hon uppgaf det första ropet, qväfdes det under en bred hand, som lade sig öfver hennes mun. "Var så god och gör icke om det der, ty då blir jag tvungen att besvära ... och bry sig icke heller om klocksträngen det är bara till chikan, om tjenstfolket kommer in." "Hvad vill han då, fasliga varelse?" "Sitta der jag sitter, ingenting annat så länge!" Patronessan fick plötsligt en ny aning om det vore något olyckligt offer för en vansinnig kärlek? "Huru" hon hade samlat hela sin värdighet i rösten "sitta der han sitter ... det är ju i min sängkammare!" "Det ser jag väl!" "... der ingen har rättighet att vara, utom min man?" ".. och jag!" Vid detta oväntade svar fick vår fru mod att närmare granska sin oblyge gäst, en rätt hygglig figur, som med sina stora och öfver måttan djerfva ögon ingaf henne både intresse och afsky: afskyn kom nemligen derifrån att figuren var insvept i en blå fris-kavaj, hvilken hade det felet att helt och hållet störa hennes romantiska illusion.