Båten blåste för Stockholm. Den hade ändrat kurs, och regnet stod nu in från babords sida och for som en strilande rök över henne, där hon stod utan skydd. Vattnet var lugnare, utan vita kammar, himlen mera jämngrå. Ännu en gång hörde hon liksom ett eko ur en dröm rösten från mellandäck ... Hon älskade en sjöman Och hennes hjärta ropade sitt farväl ut mot öster, ut mot de stora vattnen därborta, mot sandstranden och hällarna, mot grynnorna och brotten och horisontens eviga kust; men mest ut mot honom, som var allt detta. Det vände en sista gång i ilande flykt tillbaka till honom, kastade sig i hans famn som om den för evigt sökt hamn där. Och hennes hjärta talade till honom. — Aldrig mer — åh aldrig mer skall jag se dig — hur jag än ropar i natten, ropar i min gråt och i min glädje ... aldrig mer vara när dig — strålande själ, som jag älskar. O, högsta liv, du hem för mitt hjärta ... hem i livets brus! Goda själ — du klara källa ... hos dig fick jag inte släcka min törst ... Förgäves sökte vi varandra — i tidsbruset — förgäves funno vi varandra, kunde icke nå varann ... något stängde — osynligt, hjälplöst. Men du, du, jag ropar ditt namn, »fastän allting skiljer ... fastän allting skiljer ... är ett band emellan oss ...» Du går till ditt liv — jag går till mitt. Vi skulle gått tillsammans — fingo inte. Där ute hos dig brusa de stora vattnen, stjärnorna flamma över sand och hällar ... molnen fly och daggen driver över skären ... vinden drar fram i söder och far till norr och öster, och sjöarna bryta med evigt dån över grunden ... Bleka ligga skären i gryningen ... svart ligger havet i natten — strandrågen rasslar ... starrgräset susar. Och dina ögon möta det, och allt speglar sig i dina ögon och i dem är allt ... Ångaren backade för kajen, och propellern rörde upp ett moln av frusande fradga.