O, vilken förunderlig dag. Jag fann Maria i trädgården. Hur skulle jag kunna förklara för henne eller för någon överhuvudtaget vem Andreas var? Vem ska jag hälsa ifrån? Med det tricket riskerade han nog aldrig att stå länge i en kö. Så är det också med människan. Jag har aldrig kunnat se någon eller något på annat sätt än som någon annan eller något annat. Men jag lärde mig utantill Jesajas sång om Babels brutale och gudslängtande konung, och när jag blev en ung man flyttade jag norrut som för att uppfylla Jesajas förbannelse, jag ville också sätta mig på " gudaförsamlingens berg längst uppe i norr. " Hon sålde det stora huset mitt i staden, flyttade till en liten våning under Akropolis, men efter några månader flyttade hon igen. De behövde mig inte längre! Det är ingen idé att besegra någon som inte har vett att skämmas över nederlaget! Det var på samma sätt som Andreas höll min första bok på svenska i sina händer och långsamt bläddrade i den som om han letade efter någon mening eller något enda ord som skulle förklara alltsammans för honom. Numera tror jag att allt är precis som det ser ut att vara och jag undrar om jag är mannen att härda ut med en sådan tanke! Jag hade mött Claude några månader tidigare. François reagerade inte den här gången heller, varpå jag måttade ett slag mot hans ansikte, vilket jag inte borde ha gjort. Den hette Ospedale degli Innocenti. Nu blundar jag! Att inte komma ihåg kändes som om jag hade levat förgäves. Jag visste inte det heller och vad är ett vackert liv? Och sedan var du dessutom stolt! Andreas tände en cigarrett och viskade till mig: Jag hade ingen lust att börja om från början, jag hade inte heller någon kraft till det. Jag vaknade som vanligt mycket tidigt, klockan kvart över fem. Jag hade aldrig kunnat se en klippa eller en bro utan att tänka på min död. Det är ju i varje fall ett val ni kan göra, ett beslut. Det visade sig att ett berusat par hade fastnat mellan två våningar, antingen av egen vilja eller genom någon annans. Sedan var vi tysta på nytt. Hennes svarta hår hade smält in i nattens svaga lyster och hennes benvita kropp hade vuxit samman med marmorstenen och till slut trodde jag att jag låg där förenad med hela jorden, med hela det växande och obegripliga tomrummet. Nej! Men var det sant?