Han stod alltså kvar på grafven och väntade. Han lyssnade spändt efter hvarje ljud, men allt var tyst till en början. Inte tror jag dock, att de ha sprungit så särdeles långt för en ensam man, tänkte han. Så började han märka ett sakta rassel bland småstenarna, som voro strödda öfver de omgifvande grafvarna. Han tyckte sig se, att mörka gestalter slingrade och kröpo öfver hällarna, som betäckte marken. Nu gäller det nog allvar, tänkte Ingmar och lyfte upp spaden till motvärn. Med ens smattrade en hel skur af stora och små stenar ned öfver honom, så att han blef helt bedöfvad. Några karlar kastade sig på samma gång öfver honom och sökte rycka omkull honom. Det blef en hård brottning. Ingmar var en jättestark man, och han kastade den ene efter den andre till marken. Men motståndarna stredo tappert och ville ej vika. Till sist föll en af dem omkull rätt framför Ingmars fötter. Ingmar tog just då ett steg framåt och snafvade öfver den fallne. Han störtade tungt till marken, och i detsamma kände han en förfärlig smärta i ena ögat. Han blef alldeles förlamad. Han kände, att de andra kastade sig öfver honom och bundo honom, men han förmådde intet motstånd göra. Plågan var så bitter och skarp, att den tog all hans kraft, och i första ögonblicket trodde han, att han skulle dö Emellertid hade Bo gått och tänkt på Ingmar, alltsedan han skildes från honom. Han skyndade i början mycket raskt framåt, ty han ville gärna nå upp på berget före den andre, men om en stund saktade han sina steg. Han log svårmodigt åt sig själf. Det vet jag dock, att hur jag än skyndar mig, så når jag inte så raskt fram som Ingmar. Jag har aldrig sett någon, som haft så stor framgång i allt och ägt sådan förmåga att genomdrifva sin vilja, Inte kan jag vänta mig annat, än att han kommer att föra hem Gertrud till Dalarne, det kan jag inte. Jag har ju sett hur allting i kolonien gått efter hans vilja nu under ett halft års tid.