Anna Svärd blev inte mycket upprörd över anklagelsen. »Tok heller!» sade hon. »Du stog ju int ut mä te å ha’n te son, så förstår du fäll, att en ann kan bli oppledsen ve å ha’n te man.» »Söta far, jag har i dag fått brev från prostinnan Forsius i Korskyrka. »Det är alldeles riktigt, att Anna och Karl-Artur har skilts i ovänskap.» »Nå ja, kan så vara», svarade översten. »Det är inte mera behagligt fördenskull att ha en svärdorter, som går omkring med krampåsen.» »Å ja, jag förstår fäll, att du kan tycka, att det är lett», sade Anna Svärd. »Men om du int vill räck mej en hjälpandes hand på det sätte, så tänk ut nåt bättre! Om det skulle fall dej in å ge mej tre tusen riksdaler, så att jag fick köp mej en liten gård och ha häst och ko och fick stann hemmave hos barne mitt å slapp å löp omkring på landsvägen, så hade fäll int jag någe emot den saka. Var viss på det, du!» Hon stod tyst ett ögonblick, sedan hon hade gjort översten detta förslag. Hon väntade tydligen på svar, men det kom intet. »Du kan int tänk dej nånting i den vägen?» sade hon. »Nej», sade översten. »Det kan jag inte.» »Nå ja», sade sonhustrun, »om int du vill, så finns det fäll annra, som kan lån mej pengar, så att jag kan komm i gång mä handeln. Jag vet, att Agust Bonander är i stan. Jag har int velat gör affärer mä’n förut, för att han är en filur, men nu ska jag gå te’n.» Hon tycktes än en gång vänta på svar, men då intet kom, böjde hon sig ner över säcken och började snöra ihop den. Fingrarna rörde sig med förtvivlad hast, men söljorna voro många, och mamsell Jaquette förstod, att om hon ville säga eller göra något för att beveka sin far, så hade hon ännu tid på sig. Och mamsell Jaquette ville nog, men hon visste alls inte hur hon skulle bära sig åt. Det var för mycket, som stod i vägen.