— Sofva! Sofva! Man svimmar af ett slag då och då. Sofva är det inte fråga om. Någon spänstighet skall man väl ha! Men Ni ä ju från lande — ursäkta — och där ha dom ingen spänstighet. Jag hade en prisse på besök i Stockholm, han var från Västervik förrästen och var ett dygn i stan för affärer. Vi blef bjudna på middag uppe hos Vinter & C:o, en jäkla middag, bara friskusar och ta mej fan, klockan 1 på natten var Västervikarn så pass, så jag måste telefonera efter en droska. Vi ramlade väl ned kl. 3 och kusken satt och sof, och så fick vi lif i den och körde hem till mej för att få oss nattgroggen. Och när jag steg ur och hade betalt och skulle öppna porten, ropade kusken: — Ska inte grosshandlarn ta med sej sin öfverrock? och så pekade han på ett bylte, som låg på droskbottnen. Ta mej fan var det inte Västervikarn som hade sjunkit ihop ett slag! Nej, spänstighet och uthållighet finns inte i landsorten. — Nå men seglingarne? — Ja, skärgården är härlig, first class! Det känns något till skönt att få segla af sig affärsdammet några veckor. Gomorgonson! Sade och försvann uppför terrasstrapporna. Jag sneddade af genom Karl XII:s park. På en soffa satt ett ungt par och såg hvarandra in i ögonen som kloka djur. En gammal man satt och läste Dagen, ett par landsortsbor studerade osedligheterna på mörsarne omkring statyn. Brisen fläktade frisk in mellan träden. Vid spårvägen mötte jag den store seglaren och båtkonstruktören. — Känner du grosshandlar Spadervall? — Spadervall? Jaså han i kaffe? Joo! Hur så? — Är han seglare? — Den! Inte! Men han är en satans sjöman ändå. Han reser två gånger om dagen på saltsjöbadsfärjan. Sommarbostad Neglinge! Frid! Kärleksfrågan. Jag måste medge, att jag icke med så stort intresse som artigheten mot andra könet möjligen kräfver, har följt med fru Steenhoffs försök till utredning af kärleksfrågan. Jag har nöjt mig med tidningsreferat, och riktiga sådana, sådana som man kan svära på, äro knappt tänkbara.