Det syntes nästan, som hade de utslitna djuren förstått körsvennens halvhöga maning, ty utan tillhjälp av piskan anleto de ännu ytterligare krafterna. Musklerna spändes likt tågverk under huden, andhämtningen blev häftig och flämtande, och det stod en sky av varm ånga kring mularna på dem. Stark-Jonsson hade, på ett par minuter, fått bättre pli i kroppen. Men blicken var irrande osäker, och handen darrade fumligt, när han borttorkade svetten från pannan. – Nu, ja – nu kommer han, mumlade han ånyo, och sällskap har han – häradsskrivaren är med. Det är ett par rika knasar, de där. De båda herremännen, patronen och hans gäst, vandrade i sakta mak utefter vägen, som snörrät är dragen mitt genom Storängen. Patronen, som ständigt lever i medvetande om sin självtillräcklighet, svänger sitt fina spanska rör i cirklar i luften, medan han skrattar och skroderar. Men i det han varsnar Jonsson, stannar han, svär en radda och pekar med käppen på arbetsmannen. – Karl’n, du ser där borta, sade han, som släpar sig fram som lusen på tjärad näver, är bygdens starkaste karl – Stark Jonsson kallas han. Men var styrkan sitter i honom, begriper åtminstone inte jag, såvida det inte är i att vara lat. Han är lat, ska jag säga, som två par gamla oxar. Det är för rästen en riktig Dumpelle, fortfor patronen och skrattade kraxande. Han kan äta så mycket, att det gott skulle förslå åt ett halvt tjog såna som vi. Han kan äta nästan så mycket som hälst, och det bekommer honom inte det minsta att förtära mat för hela veckan i taget. En gång lät jag för ro skull koka några kilo korngryn åt honom, när jag hade reda på, att de inte haft något vidare i matväg på en tid – ty det finns ingen hushållning i det huset – och då åt han, må du tro, så vi höllo på att mista hans »styrka» här vid gården. Grynen svällde i skrovet på honom, ty med beräkning hade jag låtit förvälla dem knappt. – Jo, du är en ljus gosse, du ... he ... he he ...!