Såg du väl någonsin förr bland oss, att en herre blef tingstämd? Bringa blott själf en knippe med fisk eller fågel till fogden, Se, om han stämmer dig då! 'Välkommen, granne, välkommen', Ropar den ärade frun, ren innan du stigit på trappan, Leder dig in och hviskar sin man i örat, och vänligt Räcker han genast sin hand och frågar: 'Hvad har du att säga?' Stor konst vore det ej att själf ansvara, ty snaror Har du i skogarna nog och skjuter en orre som oftast. Men det må vara; den rike befaller, den fattige lyder." Så hon sade, och knappt hon talat till ända, då bjällror Hördes från vägen invid. Man lyssnade hastigt och uppsteg, Sköt gluggluckan tillbaka och tittade ut; men i blinken Stod en främmande man med frustande fåle på gården. Gästen från Kuru kände man snart, den raske Mattias, Annas älskade bror, som ej oväntad var anländ. Raggig som björnen trädde han in i den ångande stugan, Nickade gladt vid dörren och slog med den yfviga mössan Snön från sin fårskinnspäls och från fötternas ludna beklädning. Värd och värdinna och dotter och son välkomnade honom Alla med hand och med famn, och de spädare barnen på muren, Tittande sotiga fram, nedklängde med skri, att af gästen Få sig en kringla enhvar och en mjuk ostskifva till välkomst. Sedan man hälsat, manade Anna sin ärade broder Genast att sätta sig ned och viste den yppersta platsen Högst vid bordet, där bänk med bänk i vinkel förenas. Denne satte sig där, påtände sin mässingsbeslagna Pipa och rökte tobak, som han själf planterat och skurit, Medan med nöje han svarte sin syster, som frågade mycket Så om hans blomstrande barn som hans bördiga hemman i Kuru. Petrus, den välförståndige, gick och löste ur redet Fålen, som stampande stod fastbunden med tygel på gården. Ränkerna tog han på armen och bjällerkransen och lokan Och inledde med bång den modige hästen i stugan. Länge dröjde dock icke den kunniga Anna vid ord blott, Utan hon lämnade männerna fritt att tala i växling,