föregående ordjemförelsen af ouda, oabba, guossa, gietta, luossa, nieida, boalva, ruobba, suorbma, duotta, vielja, vârra, hvarochen lätt kan finna. Skulle någon ej åtnöja sig dermed, så kan han ytterligare jemföra t.ex. följande ord: boass'o, på finska pohja, botten; buorna, purnu, lår; buorreb, parempi, bättre; buotto, pato, fiskdam; dielde, telta, tält; doarra, tora, strid; duosta, tohtii, han törs; fuoddo, peto, vilddjur; gierjedet, kerjätä, tigga; glæppa, käpy, nätnål; goarrad, korea, grann; guoika, koski, fors; heibba, viipyy, han dröjer; juolge, jalka, fot; loabme, loma, mellanrum; luofta, lahti, vik; maida, mitä, hvad; mietta, mesi, honing; muorje, marja, bär; niekke, niska, nacke; rieft, rlhti, riktig; riegges, rengas, ring; riestet, riistää, streta; ruoss'a, ryssä, rysse; soatte, sota, krig; suolo, salo, ö; viessa, väsyy, han tröttnar; vuodna, onni, lycka; vuoolla, ali, under. Då nu således ej ens utvidningen af det långa i (i hiisi) till iei (i sieida) eller ei (i seida) kan anses lägga något hinder i vägen för derivationen, så tror jag mig till följd deraf och hela den föregående utredningen vara fullt berättigad att anse hiisi och seida vara i grunden ett och samma ord. Nu uppstår en annan fråga: fanns ordet till redan vid den tiden, då Finnarne och Lapparne ännu utgjorde ett gemensamt folk, eller har det först senare uppstått, och om så vore, hos hvilketdera folket? På dessa frågor skall jag nu i korthet affatta mitt svar.