Denna höst började Malla skrifva sina Minnen. De fortsattes icke, men hon ordnade därtill sina dagböcker och uppskref med bläck hvad som förut blott var tecknadt med blyertspenna. Bland de gamla minnena fann hon ock ett oskrifvet, ihoplagdt bref som Brelin så högtidligt kuverterat för många år sedan och bedt henne aldrig använda förrän hon bestämt föremålet för sin innerligaste varmaste känsla. Där låg det ännu oskrifvet! Hon var frestad att uppbränna det, förtviflande om att nånsin kunna begagna det i den mening hon lofvat – men gömde det dock som en åminnelse af ungdomens oinskränkta förhoppningar och den mognare ålderns felslagna önskningar. Söndagen den 20 november var hon vid Carlberg och uppfriskades något däraf. Hon var äfven uppe hos Akrells, numera bosatta vid Carlberg – dit kom Wallin, som hon ej sett på länge. Han var alltid vänlig och god emot Malla. De talade om poesi och Malla yttrade om en vers, som nyligen stått i Stockholmsposten, att den vore högst prosaisk i hennes tycke. Den var adresserad till »Amalias författare». Wallmark hade i sitt hus upptagit en fattig fru med sina barn, som flyktat från Finland och om deras missöden skrifvit en liten berättelse, som såldes till förmån för dem. Wallin medgaf, att versen ej vore särdeles vacker, och gick. Marguerite Gyllenhammar sade åt Malla: »Nu har du gjort det väl! Wallin har just skrifvit denna vers till Wallmark.» Malla blef flat och ännu flatare, då Wallin återkom och gaf henne sina öfversättningar från latinska skalder och sina smärre vitterhetsarbeten. Hon glömde aldrig detta drag af Wallins godhet att ej blifva ond öfver hennes fåvitska omdöme, och ångrade det mången gång, då hon sedan med öm rörelse och bifall återläste den så verkligt vackra versen.