Kritiken av institutionen är inte ny och de sedan mitten av 1800-talet återkommande utredningarna och lagändringarna om den psykiatriska vården är i sig ett tecken på att det har funnits och fortfarande finns en önskan att komma fram till hur människor med psykiska problem och psykiska funktionshinder bäst bör tas omhand, återanpassas och tillfriskna.4 Beslutet om att avveckla den slutna anstaltsvården föregicks av ett fl ertal utredningar och principprogram under 1950- och 60-talet. Orden är inflätade i och överlagrade varandra. Psykiatriutredningens representant på seminariet refl ekterade över varför bostadsmiljön och bostaden, drygt 10 år efter avinstitutionaliseringen, ännu inte hade fått ” den mänskliga dimension som motsvarar alla de varianter av behov och önskemål, som vi har oavsett om vi är psykiskt störda eller inte ” (SOU 1991:92, s. Barnen ska ha nånting att syssla med. (SOU 1992:73, s.153) Utredningen betonar vikten av det materiella rummets förändring, det vill säga förflyttningen från den gamla (torftiga och kala) sjukhusmiljön till nya rum med hemmet som ideal (små och hemlika), och därmed möjligheten att uppnå autonomi och självrespekt. Korven är tjockast på mitten och där återfinns de vid denna tid många slutenvårdsplatserna. Förbättringen, det vill säga normaliseringen åberopades med humaniteten och vetenskapen som grund. Överläkaren Per Stenfelt på Nackas psykiatriska mottagning minns idén om tillgängligheten på ett likartat sätt som Claes-Göran beskriver den. Att stärka svagare gruppers positioner på bostadsmarknaden var därför ett viktigt bostadspolitiskt mål som nu innefattade även människor som vistades på institution. Handlar det om recentralisering eller en fullföljd avinstitutionalisering? Såväl problemet med ensamhet och isolering, som problemet med störningar hänger samman med att man inte har någonting att göra på dagarna. Rum, vård och omsorg Normaliseringsoch integreringsperspektivet berör det sociala livet i samhället för människor med psykiska funktionshinder. Sättet att ordna socialpsykiatrin är på inget sätt unikt för Nacka utan följer det sätt som de flesta kommuner har ordnat det (Lindqvist et al. Det gällde att återföra svårt hospi taliserade patienter till ett liv utanför sjukhuset, lära dem på nytt alla de var dagslivets rutiner som de glömt under sjukhusårens passivitet.