”Nu talade du ut, min käre Engelbert, och voro mina fordringar på din ungdom för stora, så” – herr Tönne kastade de forskande ögonen rundtomkring – ”så kom det deraf att jag ville ha än större på min ålderdom och visdom, utan att de dock tyvärr alltid rättfärdigas. Tror du, barn, att det icke ännu går djupa spår efter den smärtan, som jag sjelf fick, då Juanna, mina gamla ögons ljus, icke ville höra sin faders röst!” ”Jag vet detta, min dyre farbror, men Juanna rönte aldrig motstånd. Hennes unga hjerta skulle nog eljelst ha lemnat sin fantasi.” ”Längre får du ej gå, Engelbert! Skulle jag, den i lifvet härdade och pröfvade mannen, lägga en börda på detta unga, veka, ömma barn, denna dotter, som jag från hennes födelse ej nekat annat än det, som jag sett vara henne till skada, och det för att bereda mig ensam en tröst och glädje, som dock aldrig kunnat blifva i verkligheten hvarken det ena eller andra, då det kostade henne så stor försakelse?” ”Och farbror kände så fast att den förbindelse, hon åtrådde, aldrig kan blifva henne till skada eller olycka?” ”Menniskans blick öfver tidens ting är alltid skum, gosse – men sådan denna blick hos mig var och är, märkte eller märker jag ännu ingenting, som kan tydas till ondt. Lauritz är en klar karakter ... varmt hjerta, kallt hufvud, allvarlig känsla ... han har naturligtvis menskliga fel, men det största rår han ej för, det att han älskade Juanna och vann hennes kärlek.” Kornetten strök handen öfver sin eljest så släta panna – nu var den rynkad, och ett knappt bekämpadt missnöje lågade ur ögonen. ”Akta dig”, återtog herr Tönne straffande, ”att dömma i fåvitsko och orättvisa! Mot ingen böra vi söka vara så rättvisa som mot en fiende, och jag vet att de känslor, du hyser mot kaptenen, gud bättre, alltför mycket närma sig fiendskap.” ”Ursäkta, farbror, här blir för varmt – jag har nu talat ut, och i morgon är jag å väg.”