Erik spratt till. Han satt just och tänkte på döden och på modern och fadern hemma. – Gud i himmelen hjälp oss, sade han med låg och darrande röst. Och därpå började han med »Fader vår». I början skämdes han för kamraterna. Han läste tyst och mumlande, utan att se upp. Men alt som han kom längre med de kända orden, så talade han högre. Till sist satt han rak i båten och bad högt, med egna ord. Han bekände, att de voro syndare och ej förtjänte bättre än att för Herrens vrede förgås. Men han bad Gud, att de skulle blifva räddade. Ty visserligen skulle denna natts ångest blifva dem en väckelse till att börja ett nytt lif. Men om det så var Guds vilja, att de skulle dö, så bad han, att Gud ville taga deras själar till sig i de saligas paradis. – Amen! sade Klas, där han satt vid årorna. Kalle sade ingenting. Han satt bara och ansträngde sig att hålla ekan rätt med vinden. Åter sutto de tysta en stund. På nytt läste Erik välsignelsen. – Amen! sade Klas ännu en gång. – Amen! sade Kalle efter honom. Klas såg sig om. De voro nära stranden, och mellan stenarna syntes ett smalt stycke flat strand. – Ta tag i bössorna, sade Klas till Erik. Erik tog bössorna och reste sig. Och i samma ögonblick nästan stötte ekan mot stranden. En stor våg slog öfver dem, sköljde Erik ända upp till rockkragen och ville draga ut båten igen. Alla hoppade de i vattnet och grepo tag i ekstocken. Bössorna kastades upp på land, men korgar och åror flöto omkring på vågorna. Gossarna kunde ej ensamma draga båten i land. – Kalle får springa efter folk, sade Klas. Erik och han stälde sig på hvar sin sida om ekan och höllo i den, så att böljorna ej skulle rycka ut den igen. Och Kalle sprang, så att vattnet slafsade i hans våta stöflor, upp till en stuga, där det lyste ljus. När de fått ekan i land, begåfvo de sig på hemvägen. I skogen mötte de en gumma. – Hvar i Guds namn kommer I ifrån? Kommer I ifrån sjön? – Ja-a.