Ungefär en vecka senare såg jag i en liten notis i »Politiken» att författaren Marius Krebs var död. Vi skall ju alla dö, och jag tror inte att den där episoden hade någon medverkande betydelse. Men det trodde fröken Iversen. Hon gick sorgklädd i en hel månad, och i flera år gick hon på hans dödsdag ut till graven med en liten krans av prästkragar och blåklockor. Det blev en liten paus. – Ja, sade den svenske målaren, så där kan det gå till ibland. Mest i småsaker förstås – men vad är smått, och vad är stort? Och vem vet om inte Vår herre, när han skapade den här världen, egentligen tänkte och menade något helt annat? ÅGE Den unga änkan var på väg till graven med sin lille son vid handen. Vid kyrkogårdsgrinden köpte hon en liten enkel krans av gullvivor. – Tänk, mamma, sade gossen, vad pappa skall bli glad åt kransen! – Vi får väl hoppas det, sade modern. – Åge också ha en krans att ge pappa. Den unga änkan betänkte sig en smula. Kransarna voro billiga. Men hon hade inte just så gott om pengar. Hon gav gossen sin krans: – Åge får ta mammas krans och lägga på graven. Så förstår pappa att den är från oss bägge. Gossen hette egentligen August, efter fadern, men han kallade sig själv Åge, och så hade också modern kommit att kalla honom så. Han var inte egentligen ful, men han var ett barn utan charm. De ljusblå ögonen sutto runda och stela i det lillgamla ansiktet, och det linbleka håret var ovanligt tunt för en fyra års gosse. Det var en ångande och doftande och blommande dag, en sådan dag som inte vet om den hör till våren eller sommarn. En dag i sista veckan av maj. En dag med solen skimrande genom tunna skyar som av spunnet silke. Långt borta, från den fattigaste av huvudstadens förstäder, hördes ett positiv. Det lät gammalt och utslitet. Det måste också ha varit mycket gammalt, ty det spelade Ave Maria av Gounod, som alla positiv spelade för trettio år sedan ... – Varför gråter mamma? frågade gossen. – Jag gråter inte, svarade modern.