Holms blick spändes mot de borrande klingor, vilka fästes på hans ögon. Han såg främlingen rycka av sig de hängande mustascherna och tyckte att alla drag växlade och förvandlades. Nu ville han skrika högt, men kunde icke, strupen blev utan ljud och det var endast i hans egen hjärna han hörde det rysliga rop, som ur hans hjärta trängde in i alla nerver. Under det han alltjämt drog sig baklänges med händerna utsträckta, runt om empirbordet, runt, runt, baklänges, viskade hans torra läppar: – Min bror – Viktor – Din bror! Viktor! hånade gestalten, som följde honom runt. – Din bror, som du bestal och till sist förpassade ur livet på en jakt och som alla tror att han dog efter olyckshändelsen – ja, just han, här är jag. Jag kommer som din julgäst. Valter! Ser du mig? Holm stönade. Han hade nått pärlemorbordet, vilket hans ben slog omkull och nu snubblade han på buteljerna. Men i stället för att falla bakåt sjönk han på knä och knäppte händerna. – Nåd, förlåtelse, förbarmande mumlade han. – Detta brott, väste gestalten, har gjort dig ännu värre, förhärdat dig ännu mer. Du vågar på denna afton säga till en annan stackars syndare att du ej har miskund, du vågar förebrå, läsa lagen Och du vågar ta till hustru en oskyldig ungmö, ett barn, som icke känner dig! Men det skall ej ske. Holm såg, hur gästen växte. Han förekom honom nå till taket och dess glödlampor bildade som en gloria kring det fruktansvärda huvudet. Nu såg han hur spöket grep en tung lombardisk ljusstake, som stod på en av bokhyllorna och höjde den – Han kände att han icke ägde rörelseförmåga att undvika slaget. Fastklämd som i giljotinens halsklave avvaktade han dödshugget, men strupen fick liv och ett befriande och förtvivlat skri steg ur hans bröst. I detsamma kände han, hur något kallt klöv hans brännande hjärna. Han föll framstupa och rullade om på havannamattan, i det hans krampstyvnande hand klämdes hårt kring ett metallföremål.