Härtill kom, att den segrande vänstern genom att avsätta presidenten Alcalå Zamora och ersätta honom med sin egen nominelle ledare Azana icke blott undanröjde den topp ovan partierna, som Zamora trots sin personliga impopularitet i viss mån utgjort, utan även berövade regeringen dess ende ledamot med någon auktoritet. Och hoppet att kunna störta den på laglig väg var försvunnet. Spänningen steg alltmer inför regeringens dagligen ådagalagda oförmåga att uppehålla ens skuggan av lag och ordning. Den kom till utlösning efter det av ordningsmakten själv begångna bestialiska mordet på den förre finansministern Calvo Sotelo, högerns dugligaste och mest orädde ledare. En regering, vars enda reaktion, då dess underlydande mörda oppositionens hövding, är att låta häkta ett stort antal av den mördades meningsfränder, är en anomali i varje samhälle, som påstår sig vara byggt på den parlamentariska demokratins eller rättsordningens grund. I mitten av juli utbröt till slut en stor nationell resning under ledning av generalerna Franco och Mola. Den hade sitt främsta stöd hos armén i Marocko och i vissa delar av norra Spanien, men utbrott förekommo i så gott som alla större garnisoner. En snabb seger för denna rörelse hade säkerligen varit den för Spanien och Europa lyckligaste utgången, ett begrepp, som får fattas högst relativt. Men så blev ej fallet. På flere håll, främst i Madrid, Barcelona och Valencia, lyckades den yttersta vänstern kväva upproret i blod. Vidare kunde Franco ej genast överföra sina elittrupper från Marocko till Europa, emedan en betydande del av flottans besättningar mördade sina officerare och gjorde gemensam sak med Madridjuntan. Samtidigt försvårades även frammarschen från norr av att de konservativa baskerna ställde sig avoga mot den nationella rörelsen, då de fruktade, att dess 537Det spanska sorgespelet seger skulle medföra en centraliserad regim och ett bakslag för deras egna autonomisträvanden. Den tilltänkta militärkuppen utvecklade sig därför till ett blodigt inbördeskrig, vars längd och utgång äro omöjliga att förutse. Om den patriotiska rörelsen har ett klart övertag i modernt utbildade, reguljära trupper och har största delen av de bildade klasserna på sin sida, har vänstern alltjämt en viss övervikt till sjöss och kan till lands åstadkomma numerär överlägsenhet genom att mobilisera storstädernas arbetarmassor.