Gamle trygge Wäinämöinen Börjar tänka och begrunda: "Hvarvid fäste sig nu båten, Stadnade den röda stocken? Monne vid en sten, en ruska, Eller vid ett koppar-röse?" Lutade sig ned att skåda: "Icke vid en sten, en ruska, Eller vid ett koppar-röse, Men på stora gäddans skuldror, Uppå vattenhundens refben." Det var muntre Lemminkäinen, Stack sitt svärd i flodens bölja, Stafven ned inunder skeppet, Båten börjar ej att löpa, Svärdet splittrades i stycken, Fisken var dock frisk och oskadd. Derpå smeden Ilmarinen Stack sitt svärd i flodens bölja, Stafven ned inunder skeppet, Båten börjar ej att löpa, Löses icke ur sitt fängsel. Svärdet splittrades i stycken, Frisk och oskadd var dock fisken. Nu den gamle Wäinämöinen Drager svärdet från sin sida, Grymma jernet utur slidan, Sticker det i gäddans skuldror, Uti vattenhundens refben. Lyfter fisken ifrån hafvet, Drager hufvudet i båten, Stjerten sänkes ned i bottnet. Vänder fisken, den betraktar, Yttrar så ett ord och säger: "Ett och annat finns i floder, Der finns ruskor, der finns gäddor. Hvem bland svenner är den äldste? Han må sönderdela gäddan, Skära fisken uti stycken." Männerna ur båten svara, Qvinnorna ifrån dess sidor: "Renast äro fiskarns händer, Heligast hans egna fingrar." Båten började nu löpa, Skeppet ur sitt fängsel löstes. Gamle trygge Wäinämöinen Styrde båten till en holme, Drog så knifven ur sin slida, Som på venstra sidan hängde. Dermed skar han gäddan sönder, Klyfde den i tvenne delar, Tog till orda se'n och sade: "Hvad ej kunde deraf blifva, Af den stora gäddans tänder, Utaf vattenhundens refben, Om de fördes till en smidja, Om till skicklig smed de bragtes, Bragtes till en kunnig konstnär?" Sade smeden Ilmarinen: "Hvad kan utaf skräpet blifva,