priciss ut som en fiskstjärt å ögena hans va bleka, näranpå gråvita. Ja sa inte ett ord te mor om saken, för då hadde ho bara blivi besvärsam å rädd, utan han fick sej mat i lag mä oss andra å så fick han koja sej på kammarn här oppe på vind. Inte ville ja fråga’n heller vart han skulle fara å varifrån han kom, för dä visste ja ju förut, utan vi talte om fiske å bragder å doningar å tocke där. — Nå, inna han gick te kojs, så tacka han för mat å dricka å så sa han: ’dä tarvas inte att hustru din omakar sej te gå opp i mårron bittiga för nätenas skull’, sa han, ’för dom ska ja hjälpa dej mä å purra förrexten, när dä ä tid’, sa han, å mä dä gick han opp för vindstrappan. — Si, nu kokar kaffe. Vänt nu, ska ja duka.» Gubben lyfte pannan åt sidan och tassade ånyo ut i köket, varifrån han snart återvände med en lastad bricka, som han satte på hyvelbänken. Därefter gick han bort till spiseln, rensade pipen till kaffehurran genom att hälla en liten del av innehållet över glöden, som fräsande sände upp en liten sky av ånga mot rökfånget, satte pannan på hyvelbänken och vände sig till mig. »Varsego nu, om dä smakar. Kaffe ä kanske lite klent, för mor hadde inte stort hemma. Bäst han slår i, för ja ä liksom lite darrhänt nu på kvälln ätter allt plock mä Matts-Alfreds algubbe.» Vi doppade och drucko den första koppen under tystnad, men då påtåren hällts i förstärkt med litet droppar ur en flaska, som gubben hämtat ur sitt storrosiga dalskåp, fortsatte han sin avbrutna berättelse. »Ge mej si. Var va dä ja sluta.» »Jo, när sjökungen gick upp och kojade sig.» »Ackurat priciss dä ja. — Ja, vi koja oss vi också å kniven min hadde ja stucki i sänggaveln mä handtage mot dörrn, så ja sov gott. Bäst dä va så tyckte ja, att nån ropa mitt namn högt tre gånger, å då ja vakna å