— Var det allt, frågade Filippa i spänning. Vilken grym man! Att kunna sända av en så kort skrivelse till en kvinna i nöd! — Ja, vi tyckte det var som en kniv. — Det borde satts i ram, utbrast Filippa lidelsefullt, om det fanns ett museum för martyrer! ”Nej. X.”! Vilket bekvämt farväl till älskarinnor och deras barn! — Så gör karar, som inte har något hjärta, instämde mamsell Månson. Dom ber sina egna barns mödrar dra för fan i våld! Men så’na karar finns det inte här hos oss på Åminneberg, Gud ske lov! Han måste varit från annat håll. Varpå hon tog brickan och gick. Filippa undrade om mamsell Månson saknade omdöme? Eller om hon sökte föra henne bakom ljuset? Trodde hon verkligen, att baronen hade hjärta? Varför skulle det inte vara han, som var brottslingen? Så fin ädling han än var — en trädgårdsmästaredotter kunde han nog förföra, om hon var vacker! Så konstigt med alla dessa ädlingar, som gått över jorden med ärones glans över sina hjässor! Vad har de lämnat för ädla verk i det fördolda? Sin maskulina tillvaro har de levat fram i ärelös vanhederlighet. Förrödda kvinnohjärtan, förblödda kvinnosköten, förpestande smitta, namnlös förnedring har varit deras manlighets spår. Kvinnorna bara tiger och dör och tar vittnesmålen med sig till maskarna i graven! Hon satte sig ned att skriva till Berta. ”Kära Berta”, började hon, ”det händer så sorgliga ting omkring mig, Man får ta alla sina krafter till hjälp för att inte bli melankolisk. Det måste finnas rättvisa efter döden! Ack, om farfars och prinsessans tro vore sann!” Hon hejdade sig. Då skulle baronen straffas i evighet? Nej ... Ryktet spred sig som en löpeld över godset, att baronen höll på att bli bra. Pastor Ullgren höll tacksägelse i kyrkan, det var nära att församlingen hurrat. Fru Lindskiöld var ej egentligen förvånad, hon hade alltid trott om Gud, att han skulle ta hänsyn till den äldre, rätta grenen, därför att den andra branschen Pohlheimer var så osympatisk.