Slutligen måste betraktandet af allt det andliga material, som vårt århundrade lagt för våra fötter, uppväcka en känsla af triumf, alltså af glädje. Vidare kan medvetandet om tillvarons skuggsidor endast ytterligare skärpa vår önskan att nästan med pietet taga vara på alla stunder af lycka, att på allt sätt omhulda och förljufva dem, att låta vår diktning och konst rädda dem undan glömskan. Vi kunna icke blott deltaga i andras lidanden utan äfven i deras glädje. Har medlidandet ej en syster, som vi kunna kalla medglädjen? I ’Vita Nuova’ skrifver Dante om sin Beatrice, att hon visade sig klädd i ’anspråkslös och ärbar röd färg’. Vi ha en så motsatt föreställning om ärbara och anspråkslösa färger, att hans yttrande nära nog verkar som parodi. Skulle vi beskrifva vår Beatrices anspråkslösa och ärbara kostymering, nog undveko vi att kalla den röd. Vi skulle kläda vår Beatrice i svart eller hvitt. Vi svepa emellertid icke blott gerna en mörk kappa kring vår dikts Beatrice utan också kring vår diktning i allmänhet, men förr eller senare blir kappan utsliten. Då kommer framtidens unga protest med en ny kappa, som kanske är rosenröd. Man skulle kunna parodiera naturalismen på följande sätt.