Det likt rankor skall klänga och spinnas ur grifternas mull, där vi glömska bredt, till tornet på helgedomen och knytas vid klockans axel som tåg – det förtegna, som stumt på er tunga låg. Guds frid genom natten till domen! Så talar adjunkten Per Linden och lättar på ölet och åker i traf, när flingorna snöga för vinden, på drifvorna öfver vår graf. FÖR MIG FINNS INGEN VÄG FRÅN HEMMETS DÖRR. Hvar äro vännerna, som annars gärna till sorglöst samkväm möttes i mitt hus? Så tomt låg aldrig torget och så ljus brann aldrig höstens stilla aftonstjärna. En fattig spelman vandrar ensam hem med harpan på sin rygg vid sliten rem. Du siste vakne, blif min gäst och spela, och vi som bröder aftonvarden dela. Det vemod, hvilket bräddar trötta sinnen med outsäglig lycka, fyllt min själ. För mina tomma rum och mina minnen berättar jag en saga vid ditt spel. På tingets bänkar sutto Islands godar. Från marknadstumlet mellan resta bodar med vägg af timmer och med tak af väf re’n bullret rullade mot bergets klef. Där trängdes kittelbotare och smeder rundt krämaren, som skelögd räckte fram de breda bälten, flätade af läder, den hatt från Gårdariket och den kam, som kräfde mynt men gåfvo ägarn heder. Förmörkad, dyster hängde fjällets brant i regntungt töcken ofvan folkets vimmel, Likt på en fäll en kastad silfverslant låg ljus en glimt af sol från mulen himmel på vallens grönska rundt en ensam man, den böjde Gunnar ifrån Lidarände. Så hedrad ingen stått som fordom han, nu ängsligt undflydd af hvar vän och frände, ty länge redan smugit kring hans stråt den afund, hvilken är berömmets skugga, och trött vid lömska bakhåll och försåt hans yxa lärt att dråpets runor hugga. Han mötte hot, där förr han stiftat lag, en brottsling nu, en baneman i dag. Med ens föll stillhet öfver samladt ting. Blott hafvets fåglar skriade i ring förskrämdt kring sina ägg i bergets skrefva.