Så kom våren, och kvällarna började bliva ljusa och ljumma. Hon gick då gärna ut på den öde fäladen, där lärkorna drillande stego upp ur tuvorna och fiskynglet gick i täta stim i de små vattensamlingarna. Och hon satt där, njutande som ingenstädes annars av växtligheten på varje särskild tuva, av en stor, grenrik trädkrona, som stack av mot horisonten, av en färgnyans på en sky, av en vacker spegling i Sundet, av de vilda svanarnas sång. Hon tyckte, att man kunde ge så väl akt på allt sådant här, varest det stora hela var så fattigt och enformigt. Men ertappades hon då och stördes av någon från fiskeläget, blev hon till mods, som om hon ertappats under ett samtal med sin allrakäraste. Och hon undrade hur det kunde komma sig, att hon aldrig gjort någon annan människa sorg än honom, som hon höll mest av. Och hur kunde det vara, att hon gick här och bemödade sig att göra livet angenämt för en hop människor, som voro henne främmande, och ej för en enda, som hon tyckte om? Vilka gåtor livet gömde! Och eftersom förlovningen var bruten, var det ej lönt att grubbla över dem heller. En majafton satt hon vid stranden och höll en straffpredikan för sig själv. Det var mången, som skulle önskat att få leva som hon i folkets mitt men som aldrig så kunnat vinna dess hjärta. Och vad kunde hon ej lära av dessa ringa vänner. De förstodo vad hon aldrig lärt: de satte värde på lyckan. De grepo tillfället. De kastade aldrig bort ett gott i bortskämd liknöjdhet. De voro alltid färdiga att segla, då vinden var god, de tröttnade ej att dra upp reven, så länge fisken nappade, de hade alltid aptit, då de bjödos gillesmat, de hade alltid lust att lägga sig och må gott på gräsvallen, då solskenet lockade.