Jag var fortfarande i strumplästen och smög mig fram på tå. En fjäril, kan icke flyga mer ljudlöst än jag nu rörde mig. Rädd att den på glänt stående dörren skulle kunna knarra, om jag kom åt densamma, aktade jag mig att öppna den mer än hvad den redan var; så godt jag kunde sökte jag nu upptäcka hvar den sköna äfventyrerskan höll till. Men detta var alldeles omöjligt. Hur jag vände och vred mig, syntes icke ett spår af henne, och till sist kom jag till den slutsatsen, att antingen måste hon ha somnat – hvilket var mindre troligt med de planer, hon nu närde – eller ock måste hon på något oförklarligt sätt ha kommit ut – fast jag lurat på henne, med hörseln spänd till det yttersta. Redan beredd att hastigt rusa in och skrämma henne genom att oförtäckt omtala, hvad jag varit vittne till, skulle jag just utföra denna handling, då dörren till supérummet och tamburen slogs upp och en vaktmästare visade sig. Nåväl, tänkte jag. Nu skall det väl ändå bli lösning på den här gåtan. Alltid skola de väl byta något ord. Men det blef fortfarande tyst, och vaktmästaren syntes vid bordet i full belysning stå där lika dumt grubblande som jag därinne i mörkret med blickarna löpande än hit än dit, men slutligen stannande med en illparig blick på dörren till det rum, där jag befann mig, ja, till och med blickande mig rätt i ögonen, fast han naturligtvis icke visste om det själf. Läsande hans tankar, öppnade jag dörren på vid gafvel och steg ut. Jag kan icke återge den min af förvåning, han nu visade, när han fick se mig komma in med resårskorna fortfarande i händerna. Han rörde läpparna som för att säga något, men icke ett ljud kom öfver dem. »Har hon gått?» blef min första fråga, när jag såg, att hon ej var därinne. »Inte hvad jag vet», svarade han förvirrad. »Har hon betalt den här tillställningen?» »Nej, det har hon icke, och inte han heller. Jag väntade därnere, att man skulle ringa. Vi bruka alltid titta upp ett tag om det skulle vara något. Som det icke hördes ett knyst gick jag in.» »Såg ni, när hennes kavaljer gick?»