5 med duk beklädda hufvudet nedböjdt i en näsduk och har en sjal kastad öfver axlarna. De föra henne fram till Gulli.) GULLI (lägger smeksamt handen på hennes skuldra och tar varsamt näsduken från hennes ansigte. Hvad fattas er, min fru? Är ni sjuk? Kunna vi hjälpa er? FRUN: O nej, för mig finnes ingen hjälp. Jag har själf valt mitt öde, och nu får jag bära det, fastän det vill bli för tungt ibland. Jag vet att ni allesammans här ä' godtemplarflickor och godtemplargossar och därför kan jag ju tala om för er orsaken till mitt lidande. Om ni går med mig några steg framåt får ni se en man ligga där nere i diket, sofvande ruset af sig. Denne stackare är min egen man. Han hade lärt sig ett härligt yrke, han var en duglig trädgårdsmästare då vi gifte oss, men han var icke nykterist. På helt få år har han mer och mer försjunkit i dryckenskapslasten och nu är han en ruin af hvad han var förr. Han hade en god plats vid en större herrgård, men fick afsked för att han slarfvade och söp. Nu ha vi hyrt oss en stuga här i socknen och få nöja oss med endast tillfälligt arbete, och ofta är det jag som får uträtta min mans arbete, och våra små barn där hemma få sitta inlåsta i stugan hela dagarna. I går skulle han uträtta något vårarbete där borta på herrgården, men var försvunnen ifrån hemmet. Jag har suttit uppe hela natten och väntat honom och i dag har jag gått omkring och sökt honom och nu ändtligen fann jag honom liggande där borta. Jag kände mig så kraftlös och olycklig vid denna syn, att jag måste kasta mig ned i gräset och gråta. (Torkar ögonen.) GULLI: Gråt icke, min fru. Vi ska gå och väcka honom. Kanske han ännu kan bli nykter och ordentlig. (Vänder sig till Arnold): Gå du och väck honom och tag honom med hit! Én kaffetår piggar kanske upp honom. (Arnold skyndar bort.) FRUN: O, om min man blefve nykterist! Då skulle vårt hem bli ett paradis, men jag har nästan förlorat hoppet. GULLI: Seså, kom fram till kaffebordet, lilla frun. (Slår i en kopp kaffe.) Var så god och drick! FRUN: Tack, lilla fröken Gulli, hon ä' då en riktig solstråle, färdig att värma och tina upp olyckliga, frusna hjärtan. Icke underligt att hela socknen kallar henne för prinsessan Solstråle. (Sätter sig vid bordet och dricker af kaffet.) O, ett sådant kaffe har jag inte smakat på den dag jag mins! (Arnold återvänder och leder vid handen trädgårdsmästarn, som har nyktrat till. Han får ej se alltför ruffig ut, endast litet omornad, med tillrufsadt hår och tillbucklad hatt.) GULLI (skyndar fram och räcker vänligt handen åt ho