och taflan i solglod och hetta och till sist en aftonrodnad med det forg8ngnas vemodiga itersken af morgonens gackade hopp och middagens flfanga aflan? Men den har framstallda bilden, den gamla, evigt nya bilden, ger en annan, den af en ny dag, sorn oforanderligt foljer p i hvarje afton. Det Br mot en sddan dag vi forhoppningsfullt blicka vid seklets slut, mot en framtid sorn i rikt mitt skall infria det g h g n a irhundradets annu ouppfyllda loften. Det kan nog handa, att det ar ett misstag, men det har forefallit mig som om en otrolig massa m h i s k o r skulle do just i ir. J a g tycker, att jag ej kan siitta foten pB gatan utan att mota likvagnen. Det ar omojligt att lita bli att tanka p i alla dessa, sorn. draga ut till kyrkogiirdarna. J a g har alltid en kansla af att det ar synd om de doda, sorn skola bli ' begrafna i staderna. J a g kan hora dem huru de klaga nere i sina kistor. Somliga jBmra sig ofver att de ej hafva fbtt panascherna p l likvagnen. Somliga riikna ofver kransarna och aro ej nojda. Och st % ar det n %gra, sorn foljas af bara en tv8, tre vagnar och kanna sig s h a d e diirofver. SAdant borde aldrig de doda behofva kanna och erfara. Men manniskorna i staderna forstii alls icke huru de bora hedra dem, sorn skoln intrada i den eviga hvilan. Niir jag riktigt tanker efter, s % vet jag ej niigot stalle, dar inan forstk det biittre an hemma i Svartsjo. Om ni dor i Svartsjo socken, ' si vet ni, att ni skall f &amp; en kista lika med dem, som best&amp; alla andra, en arlig, svart kista, sorn iir lika med de kistor, hvari haradsdomaren och lansmannen begrofvos haromhet.