– Va de likt nå, de! Hur skulle gruvarbetarn kunna sjunga? I gamla tider slog han å slog me slägga därnere i mörkre, så att den pust han hade i bröste nog gick åt ändå. Å nu går borrningen me luft i maskiner, nu får han si opp me båda ögona så att han hinner unnan, om han skulle stöta på nån släppa i berge. De blir ingen tid å ingen kraft å ingen lust över för glada låtar. Nä, gruvarbetarn går tyst å funderar på alla möjlia finurlia saker, när han inte står i me arbete. De finns mycke att fundera över, oppe i dagern å nere i de underjordiska. Å då försöker han få ihop åt sej liksom en ordning att leva efter. Så gott han begriper, vill säja. Å då ä de väl ingenting att undra på, om de kommer en massa gammalt me i dom där funderingarna, som han ska ha att tro på. Å somlitt ä väl inte så bra av de gamla heller. Fan far bort, men kan ock sakta fara, säjer di häroppe. Men de vill ja säja honom, att ett bättre å rejälare å hederliare folk än de gamla beschlasfolke te hålla fast ve de som di har fått för sej ä rätt, de finns inte. Å ä de nån, som inte gör’et, så slår de aldri fel att de går på tok för’n, om han inte själv rent av går sönder invärtes på de han gör orätt. Ja skryter inte me mej själv, för ja ä bonnfödd i Hobo. Å vet han va de beror på, att folke häroppe ä så klingfast som hårda berge? Jo, de kommer sej därav, att di ända från urålders tider har vari så naturförnuftia så di har gjort skillnan skarp mellan rätt å orätt. Han skulle bara veta alla di sager å historier, som har funnits häroppe om människor, som inte har ägt mer än en liten mossi stenbacke å som ändå har gått förbi allt orätt gull å silver di har sett i trollsnårena – fast di ä ju glömda nu, förstås. Det spelade en fågel bort i skogen – som om hela den tungsinta höstens skymning under skylös rymd fått en levande röst att sjunga med.