Wienkongressen 1815, fördraget af den 14 september 1815 om Heliga Alliansen samt de nya grundsatsernas förverkligande och förvanskande i de följande årens kongresspolitik. Alison Phillips har mästerligt tecknat denna utvecklingsgång1, och här må vara tillräckligt att understryka, hurusom tsar Alexander med sin » af realpolitik tempererade altruism » alltmer gaf efter för den » af altruism tempererade realpolitik », som fördes af det brittiska, nu genom Castlereagh företrädda kabinettet, och huru han sedan under baronessan Kriideners påverkan förföll till den dimmiga mysticism, som genomgår fördraget om Heliga Alliansen. Förslaget kom småningom af Metternich att utnyttjas för folkförtryckande syften, hvilka för ingen del funnos uttalade i detta efter kontrahenternas senare politik orättvist såsom ett fullfärdigt reaktionsprogram stämplade fraskonglomerat. Den Heliga Alliansen undertecknades till sist af alla Europas suveräner förutom påfven, sultanen och Brittiska rikets regent. Alexander trodde sig därmed ha samlat dem i ett universellt internationellt system, men den nya sammanslutningen saknade fasta former och lifs-dugligt innehåll. Kongresspolitiken kom att uteslutande gå ut på att garantera Wienkongressens territoriella resultat och motverka revolutionsidérnas förnyade uppflammande i världen. Den disponerade dessutom hvarken öfver gemensam lagstiftnings-och styrelseapparat eller öfver gemensam vapenmakt för de fattade beslutens utförande och blef redan därför, frånsedt sitt sterila innehåll, ett mycket dåligt surrogat för det folkförbund Alexander under direkt påverkan af S: t Pierres och Rousseaus idéer i ämnet 1804 skisserat i instruktionerna till Novosiltsov. Brittiska regeringen hade från början ställt sig kritisk till hela den universella planen och var naturligtvis än mindre att påräkna för dennas minst tilltalande och mot Storbritanniens politiska och ekonomiska intressen mest stridande del, interventionsprincipen.