Efter många års frånvaro satt Riddar Valdineau åter en afton i sina stamfäders borg. Han hade bivistat många heta strider mot Saracenerna under Richard Lejonhjertas fanor. Blodrödt lågade ännu korset på hans barm: men hälsans rosor på hans kinder blomstrade ej mera. På den fordom så ljusa, molnfria pannan hade åldern redan tecknat sina mörka tankstreck, och på det varma ungdomshjertat hade tiden laggt sitt iskalla pansar. Som en hög tempelruin af den skönaste byggnad ännu talar om forntidens underfulla kraft; så talade jemväl ännu Riddarens föråldrade drag om hans ungdomskraft och hvad han varit. Han såg hemskt framför sig på det hvita och svarta marmorgolfvet, som hade han derpå läst den förbannelse, han en gång utsade öfver Cunigunda: ”Förr skall ett palmträd uppväxa ur denna marmor, än jag förlåter dig.” Och först då den gamle Frans, inkom, sporde han, såsom uppväckt ur en djup dvala: ”har du ännu upptäckt något spår af den olyckliga?” ”Nej!” — svarade Frans, — ”ingen vet, hvart hon flydde den stormiga natten, då riddarvapnen föllo ned från det vestra tornet. Vi hafva, enligt befallning, ej vågat tala derom, stränge Herr Riddare! Men Gud skydde den arma Frun! Inga juveler, inga penningar hade hon medtagit.” Den gamle Riddaren gick tidigt med sina dystra tankar till sängs, och många minnen af hans ungdoms glada följeslagerska återspeglades, väckta vid de oförändrade omgifningarna i hans fäderneborg. Hans under resor och förströelser domnade känsla af vrede förmildrades till ett svårmodigt medlidande, då den välgörande sömnen tillslöt hans ögonlock.