Hvi var jag icke Hans, i medlen til min ära. Här läser man de tal, som ryktet Tullius skänkt, Där högsta snille sagt hvad bästa hjerta tänkt; Och glad Apollo ser den tid för Svea rike, Då det i vittra värf skall blifva Greklands like, Där var, sad han, en tid, då man med nöje såg Förtjenstens ömma qval, som uti fjättrar låg; Den tiden är ej mer; må den ock evigt glömmas, Och för en efterverld i nesans mörker gömmas! Nu, vid sin Konungs syn, det svenska snillet gläds; Nu, skyddad af Hans hand, förtjensten icke räds, Att, trampad af föragt, i brist och armod tråna, I mörkret hållas dåld, och under plågor gråna. Den låga kojans form en stråle blott begär Ifrån Monarkens thron, att blifva en Voltaire: Så är i Chilis berg kanske af ödet lämnad En dyrbar diamant, till Kronors prydnad ämnad. En yngling, hvars behof den blinda lyckan glömt, Men i hvars ädla själ jag mina skatter tömt, Nu säger till sig sjelf, då han om natten vakar, Och hvilans ljufva famn för mödans ok försakar: Hvad tvekar du? Betänk den lön dig vänta må: En dag skall du en blick af Gustafs ömhet få. Så kan en värdig Kung ett älskadt land förbyta, Och ändrad utsigt ge åt hela rikens yta: Det är ej mer det folk, som genom eld och svärd Med fasa vördadt blef utaf en plundrad verld, Som brända åkerfält med dödens skördar hölgde, Som äran följa trott, men raseriet fölgde: Det är ett upplyst folk, som under fridens skygd, Af Gustaf dyrka lärt en mildrad samfundsdygd. Gån, Konster, samlen er, att Gustafs dygder fira, Strön blomster för Hans fjät, gen lagrar åt Hans spira; Förenen edra verk till svenska Hjeltens låf; Hans välde är min magt, mitt Tempel i Hans hof. Han böd; det skedde så. Ren deras qvicka skara På tusen skilda sätt sin Skyddsguds låf förklara;