I den vackra villan på höjden, där vi såsom gäster hade sammanträffat, väntade man oss icke ännu med supén, och då vi just befunno oss pä en af dessa många smala uddar, som skjuta ut i Wesijärvi, beslöto vi att slå oss ned på stranden oeh en stund njuta af det tjusande naturseeneriet, medan solen långt i nordvest sjönk mot horisonten och med sitt skimmer förgyllde Wesijärvis glittrande vågor och Kangasalas mörka, skogiga åsar i fjärran. Min följeslagerska var en smärt, ljuslett flicka på ett par och tjugu år med dessa egendomliga, vemodiga anletsdrag, som man så ofta möter hos finska kvinnor. Vi hade ej länge varit bekanta, förrän vi blifvit förtroliga vänner — vi visste knappt själfva, huru eller hvarför. Aldrig förrän under min vistelse i finska bygder hade jag lärt mig förstå den fulla innebörden i den finska skaldens ord: » Har du på lifvets stigar märkt nå ' n gång Ibland de tusende, du där sett vandra, Hur af en okänd makt, ett inre tvång, En människa kan dragas till den andra? Man ser ett anlete, en röst man hör Och fängslas, glades, vet ej själf hvarför. » Men då jag nu satt där i julikvällen på den tavastländska insjöns strand och betraktade min finska väninnas karaktäristiska drag, då blef det med ens klart för mig, hvari gåtans lösning bestod: det var Finland, det ljufva, vemodiga Finland med alla dess blåa sjöar och mörka skogar, all dess trohet och all dess sorg, som jag såg personifieradt hos denna Finlands dotter. En kvällsbris drog öfver insjöns yta och kom vågorna att sorla mot stenarne vid våra fötter. Min följeslagerska satt tyst, som förtrollad, och betraktade böljornas fantastiska lek. Då vände hon sig plötsligt till mig och yttrade: » Hvar gång jag skådar ned i Weäijärvis vå- gor, minnes jag sägnen om ungmön, som just här från denna udde, tjusad af vågornas trolska locksång, störtade sig i Wesijärvis öppna famn.