Detta är den lärdom, som kan hämtas af denna episod ur den belgiska neutralitetens historia. Den borde vara tydlig nog äfven för nationer, som af naturen äro döfva för förnuftets röst och skumögda för tidens lägenheter. Benedictus XV: s fredsaktion. På treårsdagen af det stora världskrigets utbrott undertecknade påfven Benedictus XV sin fredsvädjan till de krigförande ländernas statsöfverhufvuden. Alltsedan den två veckor senare publicerades, har den bildat utgångspunkten för centralmakternas hittills fruktlösa bemödanden att före den fjärde krigsvinterns inbrott få till stånd principiell enighet om förhandlingar rörande en samförståndsfred. Det påfliga aktstycket står i jämnhöjd med Vatikanens bästa diplomatiska traditioner. Klart och koncist anges där de allmänna grunddragen för en framtida mellanfolklig rättsorganisation, inom hvilken » vapnens våld » som i sista hand afgörande faktor ersatts af » rättens moraliska makt ». I allt väsentligt äro de ledande grundsatserna desamma som förfäktats exempelvis af Organisation centrale pour une paix durable, den vederhäftigaste af de många privata sammanslutningar, som tagit sig den mödosamma uppgiften före att i detalj utföra framdeles användbara förarbeten på det staternas nya endräktstempel världsfredens mest sangviniska förkämpar hoppas skola kunna resas på de ruiner, som äro världskrigets förstörelseverk. Påfven förordar alltså afrustning, obligatorisk skiljedoms regelbundna anlitande vid mellanfolkliga tvister, hafvens frihet samt afsvärjande af hämndetanken på den militära kampens fortsättning genom ekonomiskt krig efter fredsslutet. Som allmän grundsats för världskrigets likvidering pekar därefter påfven på den ryska revolutionära demokratiens bekanta programlösen » fred utan annexioner och skadestånd », och därtill fogas några mycket allmänt hållna och trefvande antydningar, hvilka åsyfta återställande i stora drag af status quo ante hellum, dock med största möjliga tillgodoseende af nationaliteternas själfbe-stämmelserätt.