Denna tvekan, om menniskolifvet är sällt, äfven i dess ljusaste skifte, huru skulle den ej sträcka sig till dess skymning, dess efter utseende minst gynnade del, jag menar ålderdomen? Man har lämpat på denna lifvets epok, hvad Ferneyske skalden, i ett utbrott af otålighet, skref om sig under en sjukdom. Man har i ett monument, ärnadt att åt efterverlden förvara en samlad skatt af våra redbaraste kunskaper, lånt hänförelsen af hans lyra, för att desto säkrare förringa denna ålder 1. Den skulle, om tillämpningen är sann, vara ett tillstånd af vanmakt, beröfvadt all angenäm känsla och sjelfva begäret att njuta. Den skulle förtrycka sinnet med det närvarande onda, och öka detta med förtviflande utsigter, äfven som med framfarna sällheters saknad. Den skulle sträcka förödelsen ända till tankekraften, qväfva snillets eld och förstöra själen förr än kroppen Starkt skuggad, förfärande är denna tafla; men finner dock temligen sin motbild i allmänna begreppet, och – fruktom ej att bekänna det – sin urbild i verkligheten. Ja, i det närmaste sådan visar sig ålderdomen hos de flesta; och kan man begära, kan man tänka sig henne mycket behagligare, utan att glömma de fysiska orsakerna? Gäst i en förfallen hydda, huru skulle ej själen känna olägenheterna af den ifrån alla sidor inbrytande förgängelsen? Åt denna tyckes naturen nu, så till sägandes, handlöst öfverlemna ett verk, hvars vidare existens hon finner onyttig, hvars ämne hon behöfver till nya skapelser. Man synes, på dessa anledningar, med skäl kunna fråga: Om icke ålderdomen är, efter Naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet?