Men om ej slikt i verlden hände, Månn jag så ljuft den glädjen kände, At träffa männskjor då och då? Skall jag en bitter klagan fälla, På ödets veld och mulna dar? Nej: om jag ingen lycka har, Så hör jag ingen afund skälla. Begär! om jag dig icke hade, Jag mig i lättja nedrigt lade: Då vore sömn mitt tidsfördrif. Men nu jag åtrår och jag trängtar: Jag tror, jag hoppas och jag längtar: Begär, du är ändå mitt lif. Jag billigt den må lycklig kalla, Som äger alt til sitt behof; Han sätte ej på så hårda prof, Som fattigdom til lott plär falla. Men om ock ärlighet får heder, Om dygdig lefnad, rena seder, På männskjor värde sätta kan, Så är det visst en dubbel ära, At kunna armod tåligt bära, Och dock bli känd som ärlig man. Jag vågar ännu påstå mera: Den aldrig rönt, hvad tryta var, Som alting haft och alting har; Månn han sin lycka vet värdera? Den hafvets stormar aldrig skakat, Har aldrig lugnets sötma smakat: Du! som har sjelf fått understöd, Kan någon ann än Du, rätt säga, Hvad Himla nöje den får äga, Som räddar andra utur nöd? Dock Vänskap, kan jag dig förlåta? Du bör ju skydda tro och dygd: Jag ryser för ditt falska skygd, Där jag min godtro får begråta. Ditt svar den läran mig förkunnar: Tro intet genast alla munnar, Försök och pröfva om igen! Välj sen, så blir du ej bedragen. Ja: jag vil följa denna lagen: Och utan fara blifva Vän. Men Kärlek, säg, hvad skal jag göra? Jo: jag ditt välde säger opp: Hvi skal jag älska utan hopp? Hvi skall du alt mitt lugn förstöra? Jag dig et evigt krig förklarar: Nej tyst! Du har den dig försvarar: Förnuft och hjerta säga så: Om mina suckar intet höras, Om Zephis hjerta ej kan röras, Så blir hon älskans värd ändå. EN SOMMAR-MORGON. Iam nitidum retegente diem, noctisque fugante Tempora Lucifero. Ovid.