Börje rodnade. Han kände sin svärfars affärsställning, men var rädd att förråda det. Det kunde ju såra. »Tack, det behöfs inte alls», sade han i det man bröt upp från kaffebordet, »de rum, som redan äro möblerade, önskar jag måtte bli oförändrade, men här ha vi tre andra», – han gick vidare genom våningen – »det här kan bli Mariannes arbetsrum, här fins ju icke en möbel, och här kan hon välja allt efter sitt hufvud; jag skall icke göra den minsta invändning. Och här ha vi sängkammaren. Här har jag heller icke köpt några möbler, det få vi komma öfverens om sedan. Ser du – Marianne – ena fönstret åt morgonsolen och det andra rakt åt söder. Tycket du inte om rummet?» »Jo.» »Och när vi sedan få trädgården riktigt i ordning ... se, blir det inte trefligt? Grönt ända in till fönstren, och parken derborta i fonden! Är det inte alldeles som om man bodde i en skog?» »Jo, det är en vacker utsigt», sade svärmodern. »Och här – det andra gafvelrummet – också rakt åt söder. Se så ljust och luftigt! Men jag tycker vi kunna vänta att möblera det. Tycker du inte det, Marianne? Det är så godt att vänta och se hvad man bäst behöfver det till.» Det kom en glad liten blink i hans ögon, och Marianne drog sig tillbaka förlägen. Man gick tillbaka genom rummen. »Här, från ditt arbetsrum, har du öfversigt öfver hela gården, der kan du se mig gå ut och in i stall och lador, och der kan jag få nicka till dig hvar gång jag går förbi fönstret. Här blir det allra lifligast för dig, här kan du se allt som passerar och här har du terrassanläggningen alldeles utanför. Der skola vi ha fullt af blommor, och riktigt fint.» Han hade blifvit helt varm, och belåtenheten sken om honom medan han talade. Så gick man långsamt tillbaka till förmaket. »Piano fins det plats till på den väggen», fortsatte Börje, »och det får du välja ut, sådant förstår jag mig inte på. Eller kanske vill du hellre ha pianot i ditt arbetsrum, men jag tycker det skulle vara väl litet derför; det är lättare att sjunga i det här stora.» »Ja, det är det.»