Epikurs system är tydligen, om man studerar det i lugna systematiserade framställningar, hellre än i den förskönande dager, i hvilken den själfulle unge grubblaren Guyau ställt det i sin skrift öfver filosofen, ej blott en resignationslära, men en ren andlig hygien af skäligen torftig art. Sanningssträfvande och konsekvens voro för Epikur underordnade frågor, och hans utgångspunkt var rent praktisk. Det gällde för honom att skapa en bekväm, mild lära, som kunde göra människor lyckliga, och som Epikur satte lyckan i ett allmänt välbefinnande af psykisk och kroppslig harmoni, kom han lätt till en materialistisk världsuppfattning som grund för sin etik. Nyttigheten dominerar det hela. Den har helt visst icke den massivitet, som vi moderna känna från Bentham och Mill, med den bekanta lukten af engelsk bar, stout och roastbeef – därtill har en sydländing alltid för mycket i sig af vinets ande och den lätta kostens väsen, men en andlig dietlära för trötta sinnen var i alla fall hans filosofi. Liksom i alla andra afseenden följde Lucretius också i nyttighetssyftet programmässigt sin lärare. Ja, mästaren själf kunde icke starkare betona den praktiska afsikten än lärjungen, för hvilkens romerska natur gagnet, hälst socialt fattadt, var en närliggande synpunkt. Och dock har han som sagdt omedvetet förändrat hela lärans väsen. Epikurs skeptiskt leende, sengrekiska opportunism blef i hans hand en troslära full af vördnad och allvar, en hög naturens bekännelseskrift. Denna gudarnas hatfulla bekämpare hade inom sig själf ett outrotligt behof af dyrkan och helighet. Hur inspireradt talar han icke om den vällust och förskräckelse, med hvilka hans bedårade tanke följde atomernas odysséer genom rymden, hur skildrar han ej med mysteriers allvar elementens väsen, hvilken hög, stjärnströdd natthimmel strålar ej öfver hela hans verk! För första gången gaf han exempel på en själ, som låter allt den känslans skräck och hänryckning, som skapat och skapar myten, brusa genom den begränsade världen och vederkvicka den som den föryngrande floden ur en outtömlig urna. För första gången talar i dikten en själ, som sökt genomtränga allt, hvad som finns i begreppet lag, och som förstått den vetenskapliga förklaringens stränga och sträfva poesi. Men det är i denna religiositet utan religion, i denna svärmiska världskult, som Lucretii metafysiska styrka ligger. Så gaf han lif åt något än mer beståndande än ett bestämdt system, åt känslodispositionen för hvarje system hvilande på tanken om världsaltets laggiltighet. Det är härigenom, som han dragit till sig de bästa af sina efterföljare alltsedan den första upplagan af dikten trycktes 1473, renässansens natursvärmare, trotsarne från 1600-talet – les libertins, som de kallades af teologerna med ett namn, som först senare fick betydelse af köttets träldom – upplysningsfilosoferna, alla, hvilka för att använda hans egen bild – räckt hvarandra vetenskapshelgdens fackelbloss. Och hvad var det annat än detta, som också lät Göthe så högt älska honom, Göthe, för hvilken just känslan af världssammanhanget och naturvördnaden blifvit en ny religiositet, ett sjette sinne! Och är det icke just med denna religiositet, med detta nya sinne, som de drömma framtiden, hvilka älska att tro på en äkta förening mellan vetenskap och mystik, mellan förnuftets kunskap och hjärtats längtan?