Ensam blifven, undrade hustrun, som icke darrat sedan den första tvisten, huru hon som bäst borde ställa sig. Skulle hon kasta på sig saloppen och skynda bort till kalaset, liksom hon icke känt till någonting ... eller skulle hon invänta hvad komma kunde? Hon hade ännu icke hunnit afgöra valet, då – så förtretligt – hennes syster, fru Majken Falk, kom för att göra sällskap till bjudningen. ”Hvad i guds namn står här på?” utropade den inträdande. ”Min välsignade Margreta, bullrar han så allaredan! Om Falken lefde på det sättet, då finge han göra flera droppar åt mig ensam än åt hela staden.” Vid detta tal blefvo fru Margretas nerver helt stadiga: stoltheten och förtrytelsen satte stål i dem. ”Du vet väl, kära Majken, att jag icke hör till de fruntimmer, som en man blåser omkull med ett häftigt ord, och jag tänker hvarken taga min tillflykt till droppar eller något annat, derföre att husbonden råkar i vrede mot en af sina arbetskarlar. Det är helt enkelt en affär om uthusbyggnaden, och således hör den icke till mitt gebit.” ”Så spansk du är, min kära Margreta! Naturligtvis får ingen blicka inom dina kort ... Men efter det är så lyckligt att du ej behöfver oroa dig, så låt oss skynda att ge oss af – jag är icke angelägen att träffa min herr svåger.” ”Gå du förut! Naturligtvis vill jag ta afsked, innan jag lemnar hemmet.” ”Förstås!” Fru Majken smålog under en slug blinkning. ”Stolta Margreta, det der låter väl bättre än att förtroligt säga att du icke törs gå under sådana omständigheter.” ”Vet, Majken”, svarade den nygifta frun helt allvarsamt, ”att jag anser klokast, då vi språkas vid, att utesluta hvad som rör äktenskapet – eljest råka vi i ständig strid ... Ah, se här kommer min man ... Spring då icke ... det skulle se illa ut.” Blek och upprörd syntes husbonden inom dörren. Han såg icke straxt svägerskan. ”Hvad nu – hvarföre är du utklädd? Har du ej hört att jag får rifva ned hela uthuslängan?”