Den kärleken sitter i de flesta fall i, och har man så talang, energi och litet tur med sig, firas brölloppet med konsten vid rampens ljus inför publiken. Anna Pettersson firade sitt på Nya teatern den 22 maj 1882, då Paillerons poetiskt fina och gnistrande kvicka komedi » Gnistan » stod på affischen. Hon spelade Antoinette — den där flickan, ni vet, som bara skrattar, ända tills kärleken tvingar henne tårarne i ögonen. Nå, något mästerverk var nu denna Antoinette icke, men den var friskt och flärdlöst hållen, och — • hvad bättre var — den tog publiken. Redan den kvällen spådde habituéerna unga fröken Pettersson lycka, men hvem kunde väl då drömma om, att det plebejiska namnet en gång skulle, i jämnbredd med Judics, stråla på operettdivornas stjärnhimmel — ingen! Man anade i Anna Pettersson en blifvande fru Hartman, men Ellen Hartman blef Ellen Hartman och Anna Pettersson blef Anna Pettersson — d. v. s. den mest uppburna af alla våra operettsångerskor. Och hon förtjänar det. Hennes konst är ärlig; det finns ingenting gjordt, ingenting förkonstladt i hennes framställning. » Hon är född för teatern » — det var det omdöme, hennes mor en gång fällde om henne, och säkert är, att hon är ett af den sceniska konstens söndagsbarn. Dessutom har hon gått i den bästa skola; jag behöfver endast nämna namnen Emil Hillberg, Fritz Arlberg och Signe Hebbe för att bli trodd. Hennes frasering af sångtexten är j u rent af oöfverträfflig, Och hon ger åt hvarje scenisk skapelse ett osökt behag — någonting som inte kan läras, utan som fås af vår Herre. j. DE f^IERRES Det är konsten af Guds nåde, för hvilken hon är en präktig, kärnsund representant, och den konsten är lika stor, den må ställa sig under tragediens eller operettens fanor. Konst är konst. Man har också för hennes skull en gång vallfärdat till Söder — hvem minns inte hennes ormtjuserska, hennes kosackflicka?