– Ack, du lilla okunniga, – sade Konrad i samma ton, – ser du icke, att det der huset på hjul är det herrskapets equipage, hvars brummande röst vi nyss hört. – Hvad säger du? – afbröt Anna, allt mer förundrad, som icke begrep ett ord. – Om du ville vara så god och förklara dig litet tydligare, – fortfor hon med en ton, som röjde att en viss liten förtrytelse efterträdt hennes räddsla. – Ursäkta mig, söta Anna, men jag trodde du skulle förstå, att det der är ett menageri, några sällsamma djur, som man för omkring för att visa, och innehåller förmodligen en björn och ett lejon efter hvad jag kunde tycka på ljudet; troligen är det detsamma, hvilket jag såg i Lund, innan jag reste derifrån; men kom in nu, regnet strömmar ju ner, – sade Konrad, i det han skjöt upp dörren till det förfallna skjulet, som, på en liten fri grön plats i skogen, med sitt halft nedrasade tak, sina nästan förstörda väggar, hvars murkna och mossiga stockar, öfvervexta med vintergröna och ormbunkar, hvarje ögonblick tycktes kunna fylla öfver dem, tog sig väl ut emot berget bakom, och skulle utgjort en landskapsmålares förtjusning, men nu i verkligheten ingaf en ovilkorlig känsla af hemskhet och ödslighet. Den murkna dörren gick utan svårighet upp, och Konrad och Anna inträdde – men stannade tvärt, helt bestörta vid den oväntade syn, som mötte dem.