Farväl, med Gud, min hjertans lilja! Farväl, med mångom tusend’ god natt! Det sker dock, efter Herrans vilja: Jag blifver den, som jag har sagt. Hvar må följa sitt eget sinn: Kär håller jag herdinnan min. Från konungathronen följde honom Sångmön troget ned i det grymma fängelse, der han, tidtals beröfvad äfven skriftyg och papper, på marginalerne af någon bok, med en pinne doppad i koleller sot-vatten, antecknade sina ensliga tankar. Hans dämoniska natur, ömsom glansrik och tjusande, ömsom hemsk och blodig, vinner i poetiskt intryck, ju mera den uppfattas i sin egentliga och förfärliga sanning. Föröfrigt kan skuggan af denne monark, redan i sin födelse invigd åt misstankans och mjeltsjukans makter, vädja till de omdömen, som hans störste broder och ännu större broderson yttrat14. Med full rätt har Gustaf III, på det bekanta värdiga viset, hämnats hans minne.