Grå sjunker kvällen. Blygrått ligger hafvet. Af askgrå moln står himlen öfverdragen, ett sorggemak, där lifvet är begrafvet vid dof koral af tunga böljeslagen. Af fjärran kvällssol mörkrödt bloss sig tänder. Ett lättbyggdt spann på stranden nedanför med svarta fålar ut i hafvet kör i sölfhvitt stänk till facklans sken och vänder. I storpolitikens skuggspel af gudar och mänskor och djur jag skymtat i magisk belysning mot västeuropeisk mur tre trillinglika systrar af öfvernaturlig gestalt. De fyllde tidshorisonten och spökade öfverallt. En dag på stranden vid Riga jag originalen fann: tre dvärgkvinnor från en cirkus, på håret lika hvarann. Förstämning rår i sommarns skymningsstund i pensionatets långa taffelrund. Det talas tyska. Men en engelskfödd matrona och hennes reverend vid bordets ända trona. Man gjort en vana af försiktighet; ty ögon finns det bakom stängdt staket. Och man förstummas helt, när bäst man var i taget, man fruktar flugorna och man är rädd för draget. När trasig tiggarkvinna väntar still bakom verandans glas, man spritter till och ordar argsint om att hundar lösa släppa på folk som fräckt sig vågat in i villans täppa. Men handen darrar, stämman blir diskant. I fickan bränner Judas’ silfverslant. Ej fägna bordets blommor mer, ej smakar maten; och blicken rådvillt flackar kring de fyllda faten. Ty dottern af det land, med våld man stal, tar hemmarätten sin i kök och sal; och bak staket i skogen stå de hundra tusen med hvilodagens dräkt och tända ljus i husen. Under den bleka kvällshimlen och utmed det spegelblanka hafvet sträcka sig öfver hvarandra barrskogens mörka långa buktade strimma och sandstrandens ljusa långa buktade strimma, tätt prickad af punkter och fläckar, som städse ömsa form och läge, det rörliga vimlet af badgästerna, som taga sin promenad efter supén, vandra af och an en och en eller stå samtalande gruppvis eller sitta bänkade i rader, blickande ut i den bleka kvällsdagern öfver det spegelblanka hafvet med dess vida dubbelram af ljus sandkust och mörk barrskog. Mitt sällskap,