Birgitta knep ihop munnen strängt och kyskt. Också mamma tittade dit, gick fram till dörröppningen och såg. Att int frosten tar det, alltsammans. Nej! Pappa och Zachrisson skrattade till. " Han kan ju höra! " Jumbo! Hon synade sig i spegeln. Ingen fara. Allting var stillare än någonsin förr. Ja den gången kunde väl inte räknas, tänkte Martin. Han var spinkig och lite skarp i det hela. Dom påstår ingenting. Han lyste ömsom av fjärrsyn, ömsom av närgången bitter frän ironi. Han ackompanjerade sin kollega och fiskebroder. Vem språkar du om, förresten? Stackars lillebor. Men på ett helt annt sätt än Martin numera önskade. Han hade skört, gulvitt, lockigt hår och en näsa som var som klämd mellan mammas fingernypor. Det syntes, att de pratade, antingen de hade hattar på eller höll dem i handen och bugade djupt. Martin kände sig knäsvag och smal om näsan när han äntligen stultade ner i trappan på väg ut mot nya äventyr. Det var fantastiskt. Hon sa: Ja inte bara de, utan alla fåglar, alla moln och alla ljusstrålar bakom molnen, himlen och allt som är över den, stjärnor, sol och måne, allting, själva den djupa höjden grät: så regnade det. Men plötsligt sätter tuppen av med ett vrålaktigt skri och så att han nästan åker på bakfjädrarna upp på den sluttande landgången och dyker skrikande in i hålet i det lilla hönsskjulet. Skägget, de blanka ögonen, pipan mellan tänderna, den rynkade pannan. Han skrek sig alldeles brinnande röd i ögonen och om kinderna, han fäktade och slog med armarna och beskrev, han drog ihop kroppen och sträckte ut den igen, han klev iväg och vände: allt för att den där idioten Långa Rikard skulle se och kanske fatta. De mångrutade fönstren var för tillfället undanställda, de stod mot staketet och lutade. Nej, han kunde inte. Men dom där förbannade gammelnuckorna dom ska jag förbanna mig snart beordra till hängning! En gång kniper det; då kan det va bra att veta hur man ska handskas med bumlingar. Ut, svarade han lakoniskt. Nå? Så tog han spettet och gick fram till skärningen. Då vet jag! Ja.