Hon hade kommit så plötsligt, att det endast var ett par steg mellan dem, då han först märkte henne. Han stannade tvärt. Hans första tanke var denna: »Se där, där är hon! Var det inte detta jag sade? Jag kände på mig, att just nu skulle hon komma i min väg.» Därpå knäppte han händerna för att tacka Gud för hans stora, förunderliga nåd. Hon, som kom emot honom, var ingen av den traktens människor, utan en ung kvinna från någon av de nordliga dalsocknarna, som gick omkring och drev gårdfarihandel. Efter hemsocknens sed var hon klädd i rött och grönt, vitt och svart, och i Korskyrka, där den gamla sockendräkten för längesedan var bortlagd, lyste hon som en vildmarksros. För resten var hon själv ännu mycket vackrare än kläderna. Hennes hår krusade sig kring en präktig panna, som dessförutan skulle ha förefallit väl hög, och ansiktsdragen voro ädelt utformade. Men framför allt var det de djupa, sorgmodiga ögonen och de täta, svarta ögonbrynen, som avgjorde saken. Så snart man såg dem, måste man erkänna, att de voro så vackra, att de skulle ha skänkt skönhet åt vilket ansikte som helst. Till på köpet var hon lång och ståtlig, inte smärt, men väl byggd. Att hon var frisk och stark, behövde man inte tvivla på ett ögonblick. Hon bar på sin rygg en stor, svart lädersäck, full av handelsvaror, men det oaktat gick hon alldeles rak och rörde sig med en lätthet, som om hon inte hade vetat av någon börda. Vad Karl-Artur beträffar, så kände han sig nästan bländad. Han sade till sig själv, att det var sommaren, som kom emot honom. Detta var den rika, varma, blomstrande sommar, som hade regerat detta år. Om han hade kunnat avbilda den, skulle den ha sett ut just på detta sätt.