Han hade två stugor, hvaraf den ena var helt och hållet beklädd med fjäll, som vid närmare påseende befanns vara tjock spån. Denna stugas förstugukammare fingo vi för oss. En präktig renhud och en pampig skinnfäll i dess tvåmanssäng lofvade en varm natt. H. M. kungen uppvaktade vid hr doktorns lever lät smörja hans långa pjäxor, passade på hvarje hans önskan, förhörde sig artigt om det ena och andra och riktigt insockrade sig i hans gunst. Ja, det gick för öfrigt lätt: han syntes riktigt godt om denne allvarlige man, som gick så många krokvägar och spelade på alla de strängar, som medlidandet kunde äga hos en man — för att få hjälp åt sina vänner vid den vackra sjön. Redan innan Jöns Jonsa hade sagt ett direkt ord om sina afsikter, förstodo vi, att han hade en eller annan, som han tänkte mana godt för, innan vi skulle aftåga till Blåsjön. I vår kammare uppstämde vi det ena glada skrattet efter det andra åt diverse originalkvickheter, medan Jormkungen säkerligen gick och tänkte, huru han på bästa sätt skulle få eskulapen att arbeta och ändock varliga fara fram med pänningbörsarne. Mycket riktigt. Sedan vi gjort en hastig toalett och beundrat en bild af Sankt Göran och draken (draken fattades: »det kan du vara själf», sa’ eskulapen) i botten af tvättfatet och konstaterat att hästens ben liknade de bourbonska liljorna, gingo vi upp till kungen och fingo se Fingo se, att kungen varit ute och berättat. Där satt en gammal man — jag minns ej hvad sjukdom han hade — och talade skyggt om att han inga pängar hade, men gärna ville tala vid doktorn. En kvinna hade en egendomlig sjukdom i sitt hufvud o. s. v. Alla undersöktes de grundligt och fingo sina recept. Alla sporde om priset och fingo det gratis. Och flere och flere kommo till, och det blef förmiddag och middag, och vi kommo oss icke i väg.