@ tyckets tendens a r som bekant den, att Björnson, med h a v a som tolk, kriiver samma sedliga renhet av mannen före iiktenskapet som den han fordrar av den kvinna han väljer till hustru. Det var dubbelmoralen, en för mannen, en annan för kvinnan, diktaren ville till livs. Denna Björnsons underliga teori om ett moraliskt likhetskrav mottogs niea e t t väldigt anskri frhn männens sida. Strindberg biter som vanligt ifsiin sig som en ilsken bandhund. XIÄ upptriider Björnson och gör gemensam sak med arvfienden. Den swnska kollegan har ej nog starka ord f ~ r a t t uttrjcka sitt förakt för diktarbrodern, den goda rannen frcfn fordom. ~ &gt;Björnson iir en kaffekgring. Vi, hans vänner, ha tagit honom för hans förtjanster och blundat fös hans fel, t y det iir idealiskt a t t tro pli stora man. Blen nu ar han för svar.&gt; Men Eiur maktlös i sin vrede, ja niistani barnsligt oförarglig verkar inte en Btrindbergs kvinnohat mot det som samtidigt lades i dagen a v hans dan-. ska medkämpe och meningsfrände Georg Brandes! Nar Strindbergs Hskliknande invektiver förtonat och hiinnit glömmas, ja t. o. m. förlatas, skall Braiides ' cyniska kallgrin skara i ens öron och framkalla samma kansler av indignation och olust. Brandeg ställning till ' tidens realistiska strömning ä r väl bekant. Han var ju den ledande principen i. den moralnedbrytande riktning som p &amp; 1880-talet gjorde sig. bred i litteraturen som ute i livet. Man kan tryggt säga a t t tesen om » den fria karleken » satts i system av Brandes, hur energiskt han ä n med sin brist p &amp; ärlighet sedermera förnekat detta. Brandes7 rent orientaliska uppfattning av kvinnan ä r notorisk, den stammer med hela hans livsilskadning och Hdagalagges p &amp; mhgfaldiga ' satt under hans vidlyftiga kritiska skriftställarskap. Om stycket samt.idigt införlivades med den Köpenhamnska teaterrepertoaren vagar jag ej saga.