Antalet organdonatorer i Sverige visar en nedåtgående trend sedan slutet av 1980-talet (diagrammet till vänster). Men är det allmängiltigt? I en sådan situation måste rimligen denna viljeyttring respekteras så långt det är möjligt. Att vi läkare kan genomföra bättre samtal med anhöriga har med skärpa framhållits av anestesiologen Maria Kock-Redfors [5], som frankt hävdar att » bristen till en del beror på oss läkare «: » Ett förbättrat omhändertagande av anhöriga i samband med plötslig oväntad död kan sannolikt resultera i fler donerade organ. « Det är ju viktigare att kritik leder till konstruktiv självkritik än bara till mer eller mindre onyanserat försvar. Detta förutsatt att orsaken till tillståndet (skadan) är känd och att inga exklusionskriterier föreligger. Den etiskt relevanta gränsen går i stället vid den punkt då det inte längre finns meningsfulla kurativa åtgärder att vidta i patientens intresse. (Lägre krav på donerade organs kvalitet.) Finns det undantag? Nu används begreppet synonymt med » intensivvård av potentiell organdonator «. Mer specifikt har debattämnet varit vården av » den potentielle organdonatorn «. Svenskt fall av potentiell donator Det som avses är att en patient som bedöms vara utom rimlig möjlighet att rädda till livet ändå ges intensivvård med respiratorbehandling för att, i enlighet med tidigare känd önskan (enligt donationskort eller enligt anhöriga), kunna donera sina organ efter dödens inträdande. Artikeln avslutas med slutsatsen: Det är också lätt för oss att bli överens om att varje människa ska behandlas för sin egen skull och inte för någon annans. Särskilt de fem senare alternativen är för närvarande föremål för debatt: I en västeuropeisk jämförelse hamnar Sverige bland de » sämsta « donationsländerna, medan Spanien ligger i topp med en kraftigt ökande trend av antalet organdonatorer (till höger). inträffad apné respiratorvård för att bli organdonatorer, vilket 19 av dem blev (2 dog i hjärtstopp dessförinnan). Jag tror att vår syn på den potentielle organdonatorn och på våra roller och vårt förhållningssätt till intensivvårdens etiska frågor är en mental process, där utveckling och förändringar är fullt möjliga utan att vi för den skull ger avkall på grundläggande etiska principer. Anestesiologer måste ta stort ansvar Skillnaderna förefaller vara minst i de fall där en potentiell donator på olika sätt, inte minst till närstående, klart deklarerat sin önskan att om möjligt donera organ efter sin död.