Jaså, sade han. Jag gissade, din toker! Strax före åtta på morgonen hade de båda unga herrarna mötts och utbytt en kort hälsning, utan handslag eller ord. Herr Markurell hade åter slagit sig ned på den bedrövliga högen av spillror. Herr Markurell sade: Han stod kvar framför spegeln och i spegeln såg han sockerbagaren på tå smyga sig bort mot dörren, treva på låset och slutligen försiktigt sätta skuldran till för att om möjligt öppna dörren. Han vek, han svepte av sig hatten, han bugade med denna överdrivna, nyckfulla, oberäkneliga hövlighet, som utmärker den druckne, han sluddrade fram tiotusen hickande försäkringar att ingenting kunde vara honom mera-meraKanske satte han också en rova eller två, men ut kom han, bort, försvann! O, herre min gud! Därför må man sätta faderskärleken högst av all jordisk kärlek, ty den är i själva verket kärlek till samhället, till mänskligheten. Och nu som så många gånger förr fick han rätt. Tante Rüttenschöld kunde för sin del icke upptäcka någonting annat än en slående likhet med djävulen. Jojomen, Markurell, Johan är allt vår pojke. Herr Markurells högtidlighet förstummade dem. Landshövdingen kysste på fingertopparna. Herr Markurell tog lydigt upp nyckeln. Han gjorde ett ögonblicks konstpaus. Men jag har ljugit i arton år. Då är jag hö och inte ens det. Säkerligen voro de många fler. Debatten självdog mycket hastigt och herrarna åto en stund under tysnad. Och som ett bevis på kvinnans, enkannerligen moderns, outrotliga dårskap vilja vi nämna, att glasögonsgossen, det heliga trädets ödmjuke tolk, så småningom blev ägare till ett ej ringa förråd av karameller, gräddbakelser, apelsiner och cigarretter; ej att räkna de leenden, klappar och kyssar som frikostigt skänktes honom. Men fru Markurell avbröt: Hans ögon blevo fuktiga och mörka. Då hans högvördighet slutat, bugade sig herr Markurell och sade lugnt och avmätt: Jag får tacka ödmjukast och bjuda på en smörgås. Carl-Henrik gömde sig bakom en gardin. Hon såg ut som om hon grubblat över någonting. Men inte tänkte jag på någonting.