— Ej så alldeles, Ers Majestät. Ers Majestät minns den morgonen, då vi sågo den ryska soldaten tillbedja sin amulett. — Alltför väl minns jag den morgonen, svarar kungen, det är ej fjorton dagar sedan dess, då var det full sommar, nu är det full vinter. — Jag hade hört ytterligare några anekdoter, som jag ej ansåg mig böra omtala för Ers Majestät, därför att de handlade om kejsarinnan själf. Intresserar det, Ers Majestät, att höra dem nu? Kungen nickar. — Ja, såvida det ej är någon af de skabrösa historier, som gå om kejsarinnan. Med dylikt vill jag intet ha att skaffa. Ej heller med något förtal. — Nej, Ers Majestät. Detta rör kejsarinnans deltagande i sitt folks bilderdyrkan. Jag förmodar, att det sker för att smickra prästerskapet, liksom jag antar, att det var för den orsaks skull, som strängheten i religionsfrågan denna gång blef så stor och olycksdiger. Ers Majestät har ju varit inne och besett kejsarinnans enskilda kapell i Tauriden och säkerligen där observerat den dyrbart klädda och med juveler alldeles öfversållade madonnabild, som är uppställd på högaltaret? Kungen svarar: — Jag besåg detta kapell i storfurstinnan Alexandras sällskap. — Nåväl, Ers Majestät. Jag vet, att om man har tur, kan man i detta kapell få se kejsarinnan utsträckt på golfvet framför madonnabilden uppsamla nedfallet grus och stoft och strö det i den juvelkrona, som hon bär på hufvudet. Hvad säger Ers Majestät härom? — Jag tror ej, att kejsarinnan gör detta för att smickra sitt folk eller sitt prästerskap, som Fleming förmenar. Då kung David försyndat sig, brukade han strö aska i sitt hår, säger kungen långsamt. Detta förstår inte Fleming, men om Fleming vore en mäktig härskare, skulle Fleming förstå, att en fattig, syndig människa i ångest och ruelse kan känna ett behof att strö stoft och aska i sin krona. Visserligen kan jag icke förstå, att man låter någon bevittna det, tillägger han sakta. Snön och urvädret tilltaga. Minderårigheten är slut.