Men honom själf råkade hon ej ensam på hela dagen, ty då han hade sändt bort judarna, och den dömde var afförd till afrättsplatsen, var timmen för måltiden inne, och till denna hade Pilatus inbjudit ett par af de romare, som vistades i Jerusalem vid denna tid. Det var anföraren för trupperna och en ung lärare i vältalighet och ännu några andra. Denna måltid var ej mycket glad, ty landshöfdingens hustru satt hela tiden tyst och förstämd utan att taga del i samtalet. Då bordsgästerna frågade, om hon var sjuk eller bedröfvad, berättade landshöfdingen skrattande om det budskap, som hon på morgonen hade sändt honom. Och han gäckades med henne, därför att hon hade trott, att en romersk landshöfding skulle låta styra sig i sina domar af en kvinnas drömmar. Hon svarade stilla och sorgset: »I sanning, detta var ingen dröm utan en varning, som var sänd af gudarna. Du borde åtminstone hafva låtit mannen lefva öfver denna enda dag.» De sågo, att hon var allvarligt bedröfvad. Hon ville ej låta sig tröstas, hur mycket än bordsgästerna ansträngde sig att genom ett underhållande samtal komma henne att glömma dessa tomma inbillningar. Men om en stund lyfte en af dem upp sitt hufvud och sade: »Hvad är detta? Hafva vi suttit till bords så länge, att det redan är slut på dagen?» Alla sågo nu upp, och de märkte, att en svag skymning sänkte sig öfver naturen. Det var framförallt märkvärdigt att se huru hela det brokiga spel af färger, som ligger utbredt öfver alla ting och varelser, sakta utslocknade, så att allt syntes enfärgadt grått. Liksom allt annat förlorade äfven deras egna ansikten sin färg. »Vi se verkligen ut som döda,» sade den unge vältalaren med en rysning. »Våra kinder äro ju gråa och våra läppar svarta.»