Dessa promenader stå ännu för m i g i ett skimmer af strålande solsken, leende flickansikten, gula schäferhattar och kulörta parasoller; j a g ser en glad, brokig skara af båda könen och af alla åldrar vandra fram i takt efter Upsalamarscher, sjungna af en ung, glad student, munter, ackcompanjerad efter gehör af en och annan äldre medpassagerare med brumbas; jag hör sorlet af glada röster under pauserna; jag ser barfota små ungar m e d ljusgula luggar skocka sig omkring oss med smultronkorgar och ängsblommor, och jag minnes korta uppehåll då och då på någon skuggrik plats vid kanalen, där solosången tog en mera stilla, romansartad prägel i nå- got stämningsstycke af Josephson, Geijer eller Lindblad, och där v i d ett tillfälle äfven » H v a d det är skönt ändå » klingade i anspråkslös duett, under det den nedgående solen spelade in m e d sina strålar genom löf verket. Jag minnes skymningen och kvällen v i d Motala och den vackra sommarnatten öfver Vättern, och äfven, huru vi följande dagen på f. m. befunno oss i det härligaste vä- der ute på Vänern, som stod klar som en spegel. Och där ute midt på den stora sjön minns jag till slut äfven något särskildt, som jag nu vill förtälja.