18) Och månen lyste på dess bleka panna, Och på dess evigt brustna ögonpar. Men blekare ändå var lilla Anna, Hon visste väl, hvems bud den döde var. 19) Och ibland brutna moln på himlaranden Sågs månen, lyssnande till stormens hot, Och af en svallvåg kastas uppå stranden Ett bleknadt lik allt invid jungfruns fot. 20) Då rann från hennes bröst en blodström neder, Sitt röda purpur äfven munnen göt. På blad och rosor lade hon sig neder, Sitt hufvud lutadt mot sin älsklings bröst. 21) Hon kanske bad och hennes böner hördes, Ty Herren på bönhörelse är rik, Och hennes själ då till hans himmel fördes, Och morgonsolen sken på tvänne lik. 22) Så lades de i samma graf vid stranden, I deras hembyggds välbekanta dal. Och hvem som vill kan ännu se vid stranden De båda ungas väl bekanta graf.