Se der kommer en gammal bekant. Det är en tidningskolportör. När jag vaknar om mornarne, är det första jag hör de gälla tonerna från hans horn, och innan solen går ned, hinner han väl minst ett par tiotal gånger tillropa mig sitt recitativartade ledmotiv – monsieur, le petit Nicois cinque centimes. I hörnet der vid torget sitter en pojke och tigger. Hans ögon äro skadade, åtminstone ser han aldrig, förr än man lagt minst ett par soustycken i hans hatt. Om vi nu gå förbi »maison modèle», Mentones rikhaltigaste lager, komma vi ut på en stor öppen plats – place Nationale – i hvars midt en byst, föreställande franska republiken, är upprest, några få steg härifrån ligger salutorget, der en pratande, åskådande och köpslående hop trängs kring saluborden, på hvilka rödskiftande tomater, gula citroner, prunkande granatäpplen, fullsatta, svartblå drufklasar ligga bland persikor, skära, fina och fjuniga som en sjuttonårig flickas kind, och frestande är det att handla icke minst för att få ett varmt ögonkast af en svartbrun pupill, sedan ett mjukt ögonlock sakta slagits upp, eller ett glädtigt svar från ett par korallröda läppar. På andra bord ligga grönsaker, kött och stora korgar med lefvande dufvor och kycklingar. Längst bort hafva fiskarena tagit plats med sina silfverglänsande sardiner och sina breda flundror.