— Hå, hå, min vackra dufva — svarade han, skrattande — kanske du tror, att jag går i kolt och icke sett maken till broken förr en gång. Han lade, medan han talade, kappan öfver hennes skuldror, satte filthatten på hennes hufvud och, förmanande henne vid lifsstraff att iakttaga fullkomlig tystnad, hvad än skulle hända, förde han henne ut i korridoren. Grefven skyndade före dem. Han var, som nämndt, klädd såsom stadsvakt och i halfdunklet var detta en ypperlig passer-sedel. De fingo också ostörde lemna korridoren och hade äfven trapporna bakom sig samt skulle just vika af öfver fängelsegården, då en af borgarvakten, som hade sitt vaktställe midt emot stadsvakten, stälde sig i deras väg. Grefven sade fältrop och lösen, men mannen var drucken och tycktes söka tvist. — När stod det skrifvet i plakatet — skrek han mot dem — att en stadsvakt icke först skall göra honnören för borgarvakten? Det var ett gammalt tvisteämne, som han syftade på med denna fråga. Mellan de båda hedervärda korporationerna hade nämligen otaliga trätor och slagsmål haft denna tvist om honnören att tacka för sitt upphof. Grefven var emellertid okunnig om denna, de båda vakternas, cause celèbre, och han glömde sig dess utom ända derhän, att han, i stället för svar, gaf borgarvakten en mindre vänlig spark, samt hotade honom med värjan, om han inte fort packade sig undan. Men karlen var hvarken feg eller tillräckligt drucken, för att icke fästa sig vid skymfen. — Hej, så'n karl! — skrek han och drog sjelf värjan. — Han vill se hur handskmakaren i Arboga sydde förskinn åt stora tjuren! — Der har du då till både kaskett och förskinn — sade grefven och gaf honom ett kraftigt slag på handen, så att han släppte värjan. Mäster Skarp fattade samtidigt Elsa om lifvet och sökte tränga sig mellan soldaten och porten. Men hastiga steg hördes nu från korridoren. — Seså, kamrat — sade grefven, som insåg det farliga i sitt läge, och klappade soldaten på axeln — släpp oss fram vår väg. Du kan sedan få