Förvaltaren blir en rik man, håller sig med dyra vanor och uppfostrar sina barn i öfverflöd; han har ju en outtömlig grufva att ösa ur. Men så dör godsherren. Sonen skiljer sig af med förvaltaren. Denne är icke ledsen för det, utan skaffar sig sjelf en egendom. Men inkomsterna vilja ej här förslå till de stora vanorna. Det går baklänges med stora steg. Barnens moral är rutten, och fadrens är inte bättre. Sönerna rusta. Stjäla i sin tur från fadren. Hela familjen är undergräfd och förstörd genom denna ”godhet”, som inledt dem alla i frestelser och gjort allt för att ställa dem vapenlösa gent emot dem. Jönsson. Jag hade väntat att finna honom tyst och något tvär. Var fast besluten att ”ta” honom i alla fall. Vi skulle äta middag på stora svalen. När jag kom ut från mitt rum, stodo Jönsson och Anna Erika strax bredvid i en fönsterfördjupning och pratade. Min första blick gälde naturligtvis den blifvande modellen. Det första var att jag grundligt misstagit mig om hans utseende. Jag mindes honom som en mongoltyp, men han hade rak, spetsig näsa och röd kopparlik hy. De stördes icke af mitt inträdande. Han yttrade sin slutreplik till Anna Erika så lätt att jag icke kunde uppfatta den, men blicken, som beledsagade den väckte min förundran. Den var pigg, intelligent. Den var mer än det: de brungrå ögonen hade en varm glans, en öppenhjertig beundran med en stark tillsats af skälmaktighet. Han såg ned på henne som man ser på något som visserligen är en underlägset men på samma gång så obeskrifligt täckt, att man kan bli rakt förälskad. Det var mera mjukhet och ungdom i hennes utseende än vanligt. I nästa ögonblick gick han mig till mötes och helsade. Alldeles utan stelhet. Vi voro ögonblickligen bekanta. Jag behöfde icke göra någon ting för att ”ta” honom; det märktes att han gladt sig åt att få träffa mig. Efter middagen gingo vi ned i salongen. På ett bord stod en hög, palmliknande växt i en kruka. Jag frågade hvad det var för en. ”Det är hampa,” svarade Jönsson.