finansieras, bör det först fastställas, att allt kapital måste uppbringas inom landet, då några långfristiga lån från utlandet knappast heller i fortsättningen kunna påräknas. Den ursprungliga finansplanen förutsåg tre utvägar härför. För det första skulle en väsentlig del av kapitalbehovet täckas genom ackumulering av överskott från statsindustrien, vilka skulle erhållas genom en fortgående sänkning i produktionskostnaderna med tillhjälp av rationalisering och ökad arbetsintensitet. Genom att samtidigt bibehålla höga försäljningspriser inom landet, vilket möjliggöres genom utrikeshandelsmonopolet och varubristen, skulle industrien alltså till stor del kunna finansiera sin egen utbyggnad. Vi veta nu, att denna uträkning ej visat sig riktig, ty trots alla påtryckningar av olika slag har den planerade sänkningen i industriens självkostnader endast delvis kunnat genomföras samtidigt som varukvaliteten ytterligare märkbart försämrats. Detta är en mycket allvarlig motgång, som medfört rubbningar i finansplanen särskilt som denna även utsatts för stora påfrestningar genom den forcerade kollektiviseringen på landsbygden och de starkt fördyrade industrianläggningarna. Hålet har fått fyllas med sedelpressarnas hjälp, vilket framkallat tydliga inflationssymptom i landet. Övriga finansieringsmedel bestå i direkta och indirekta skatter samt inrikeslån av mer eller mindre tvångsnatur, men avvecklingen av privathandeln och utrotningskriget mot de besuttna befolkningslagren, särskilt kulakerna, ha försvagat skatteunderlaget och därmed även försvårat dessa utvägar för finansiering av femårsplanen. I verkligheten tages för närvarande i Sovjetunionen en alldeles oproportionerligt stor procent av folkinkomsten i anspråk för kapitalbildningen. Sammanställer man detta förhållande med de låga lönerna — de tid efter annan företagna löneförhöjningarna kunna ej uppväga den fortgående prisstegringen på den fria marknaden, dit arbetarna i stor utsträckning äro hänvisade — de med få undantag underhaltiga bostäderna samt den konstanta livsmedelsoch varubristen, får man en skrämmande bild av den ryska arbetarens låga levnadsstandard. Den, som icke med egna ögon iakttagit dessa förhållanden, kan knappast göra sig en föreställning härom. Hur ser nu det lyckorike ut, som skall bliva det stackars ryska folkets belöning för alla de lidanden och umbäranden, som det för närvarande får utstå?