halft bara har jag hö rt era ord och halfva ord har jag sagt och säger nu, hvarje förnim­ melseorgan i mitt väsen suger in d enna natts fägring som lampveken olja. Den taggiga, sfräfva konturen af vida skogar mot den bleka himlen har fäst sig så i mitt minne, att jag skall kunna kalla fram den när som helst. Det klara, kalla vattnet som jag sett i solnedgångens röda glöd och hvitnande och bleknande och skumt och svart i n attens mörker har läkt igen såren efter gatornas skarpa stickande ljus och husradernas afmätfa plågande linjeräthet. Den ödsliga en­ samheten mellan stammar och snår, det tysta väsenslika mörkret har jag tryckt till mitt hjärta som vore de lifvets gudinna. Då han tystnade, infogade vår värd några ord, icke som svar utan som fortsättning: Här är alltid ensligt och stilla. Om morgo­ nen hörs ingen vällingklocka från någon gård. Om dagen syns ingen arbetare till här, ingen fiskare kastar ut drag för gäddorna och högst två gånger om året kommer en jä­ gare hit. Lommarna härska ostörda på sitt vida vaftenrike och ugglorna ha aldrig skrämts. Därför kallas tjärnen, när man nå­ gon gång talar om den, för " döda sjön ". — Full af lif ä r den och därför kallas den " döda sjön ". Ett gammalt torp på stranden är den enda boningen här, det faller och fornar sönder och är öfvergifvet n u; här var för långf i f järran och för ensamt och jorden ville ingen säd bära och nu äro åkrarna skog igen. Och idyllen kommer och sticker fram sitt hufvud och hviskar i ditt öra: här är oss godf ... Men idyllen är åldrad nu och frusen och inte tanklös längre, idyllen vill ha en varm brasa och en snäll räkenskapsförare, som låter omvärlden knacka på sifferrummets dörr, men aldrig slippa in till sin härskarinna. Och idyllen kan inte finna någon sådan, hen­ nes man är sagogossen med sitt aldrig sinan­ de flöde af guld och honom hittar hon aldrig nu. Och den som äger jorden, han brukar den, men han drömmer inte om den.