Det var också märkvärdigt, huru han lefde upp och blef spänstig och kry denna tid p å året. Han var verkligen ganska ovanlig både till själsoch kroppskrafter; och när man såg den senfulla — ehuru något böjda — gestalten röra sig där ute mellan rabatterna, kratta till jorden på ett ställe, på ett annat binda upp någon slokande blomstängel, skulle man förr ha gissat att han snart fyllde sina sjuttio i stället för åttio år. Under vintern däremot kände han sig gam­ mal och trött och höll sig då också mest inne på sitt rum för att inte reumatismen alldeles skulle ta öfverhand. Afven för adjunkten Toréus blef den för­ sta sommaren efter fru Elfvings ankomst all­ deles särskildt lycklig och värdefull. Och detta till en sådan grad, att han inte en enda gång tänkte på eller åstundade att denna blomstringsårstid skulle bli hans sista. Vid deras första sammanträffande hade han till e n början inte riktigt klart för sig, att de sett och talat med hvarandra i g ångna ti­ der, under det att fru Agnes genast förstod att " gamle adjunkten " inte kunde vara nå­ gon annan än den magister Toréus, som hon träffat några gånger på ungdomsbjudningar för ungefär femiiofem — sex år sedan. Ja, d e mätte bestämdt också ha dansat med hvar­ andra, ty allt eftersom minnet af den unge magisterns person blef tydligare, så fram­ trädde också vissa detaljer med synnerlig klarhet. Och den lefnadsfriska Agnes Hartsell hade alldeles säkert med nöje låtit föra sig i dansen af den sympatiske, ehuru litet blyge extraläraren, hvars djupt liggande mörka ögon och ljusbruna hår hon nu så tydligt tyckte sig minnas. Allt eft er som dessa flydda dagar manades fram, återfann äfven adjunkten så smånin­ gom de förgätna minnesbilderna. Och den gamla damen bredvid honom skymdes med ens bort af en ungdomlig flickgestalt, som ägde någonting af daggfrisk morgon öfver sig. Ja, ja, h ade han inte en gång i ta nkarna liknat denna Agnes Hartseli vid en blomster­ äng — någonting blomlikt, ehuru ej med det ömtåliga och enfärgade likhetsdraget hos någon viss blomma ...