Ett vackert solsken, ett sken, som kom inifrån, låg utbredt öfver vermländskans intagande ansikte, när hon i den doftande, tidiga sommarmorgonen vandrade hem till Arfsnoret, där redan en svag rökpelare ringlade sig upp öfver granoch furuskog. När detta skedde, låg hon så obekymrad om allt i stolpboden, på hvilkens tak små sångare kvittrade. Anders var äfven med, och när hans kamrater från byn, tack vare medförda » lommaflaskor », blefvo litet morskare än vanligt, började de allmänt bry Anders för hans Gurli. Länge sutto de unga två tysta. Sommarvindens hviskning likt kom flickans varma, hängifna och hjärtliga » ja », och varmt slöt dalaynglingen sin flicka i famnen och tryckte den första, trofasta kyssen på hennes friska läppar. Har du sett det, så vet du ock, huru Gurlis förut så fagra ansikte tedde sig, när hon åter från sin sjukbädd gick ut till dagens id. » Slut, slut, » ropade det inom henne, och ett » slut » tyckte hon sig se i blommans öga och höra i fågelns sång. Kärlekens blomster, från Guds himmel nedfällda till jordebarnen, sprida så sin doft öfver magraste ljunghed, öfver slit, öfver äflan och id. Första gången, hon fäste min uppmärksamhet, stod hon i sommarkvällen och blickade, tankfull och drömmande, ut öfver fager Siljan, som nu lagt sig till ro efter att dagen om hafva sjungit sin glada frihetssång och lögat solen i friska, grönskiftande vågor. De sutto så tryckta i stugorna små, Som fångar i Babel de ledo. Och himmelens Herre han följde också Det tåget i midsommartiden, Han hjälpte de slagna, de fattiga små, Var med dem i heliga striden. Lika enkel och allvarlig var hon alltid. Öfver slumrerskans anlete låg frid, evighetens djupa frid, och ett drag, snarlikt det, som man iakttagit, när hon i och vid kyrkan mötte sina två vänner, den himmelska och den jordiska, dröjde kvar hos den döda. Nere i granhultet uppnådde hon Anders.