När subskriptionen öppnades, satt John Hall i bysättningshäkte, men allmänhetens deltagande för honom var så stort, att subskriptionen inom kort nådde ett resultat af öfver två tusen riksdaler banco och John Hall blef utsläppt. Med förteckningen i tidningen på de ädla gifvarne och på de summor, hvarmed de bidragit, följde också några deviser, som på det högsta uppmuntrade John Hall, men gjorde herrar kuratorer heta om öronen. En devis lydde: »Om jag finge tag i den lede björn, Som satt Hall på Gillboaberg, Han skulle i mitt kammarhörn Förbyta hudens färg.» En annan devis blef så populär, att den sjöngs efter John Hall på gatorna: »De män i gyllne nästen, Som hittills ärft din far, Dig säkert lämna resten, Då ingenting är kvar! Och så föll ändtligen Extra Rådhusrättens dom den 24 augusti 1820. Den lydde på att kuratorerna dömdes att betala John Halls återstående skulder och till honom återställa hvad af den uppgifna egendomen ännu var odisponeradt samt att dessförutan gälda en ofantlig ersättningssumma, nämligen 800,000 riksdaler banco jämte det ytterligare skadestånd, som i vissa fall skulle af gode män bestämmas. Det blef en gräslig bestörtning och uppståndelse i staden. Hela börsen beslöt att i deputation uppvakta landshöfdingen, grefve Axel von Rosen, och anhålla, att han ville hos Kungliga Majestät intercedera om nådig uppmärksamhet i denna uppseendeväckande sak, som kunde medföra en hel stads olycka. Men landshöfdingen afstyrkte detta tilltag, då det möjligen kunde väcka kungens missnöje. Herrar kuratorer voro emellertid själfva tillräckligt patriotiska för att med all makt och till hvarje pris söka förhindra de olyckor för stad och land, hvilka skulle blifva följden, ifall dessa stora summor af dem skulle återbäras. De beslöto att öfverklaga domen och gå till högre rätt. Dagen, då efter domens lydelse det utdömda beloppet skulle af herrar kuratorer i taka händer deponeras, var inne.