Han höll dramatiska storronder med sina kandidater, och domderade över patienternas huvuden i den i och för sig vällovliga avsikten att injaga respekt för läkaryrket hos sina disciplar, och fördöma okunnighet såsom det mest oetiska hos en läkare. Carl Magnus Stolt här i en lysande krönika i Läkartidningen 5 / 00 behandlat konsten att trösta. Föreställningen att patienten skulle bli lugnad av obegripligheten var naturligtvis barock, det lät bara mera skrämmande och underläkaren fick efter storronden gå runt och använda avsevärd tid till att lugna och trösta oroade patienter. Vi har alla någon gång ställt en felaktig diagnos och felbedömt hur en sjukdom skulle utveckla sig. Därför är det så skrämmande att doktor och patient idag är så anonyma för varandra. Patienter som varit på sjukhuset för behandling vet inte ens vad doktorn heter som behandlat, kanske opererat dem. Vi studenter sade oss själva: så där skall vi inte behandla våra patienter när vi blir färdiga läkare, och jag har aldrig fått någon förebråelse för att jag sagt att det finns en chans till bättring och vi skall gemensamt arbeta för det. deras sjukdom utan även i deras personliga situation. Doktorn skall aldrig berätta något annat för anhöriga än för patienten, i så fall skapar man lätt en hemlighetsfullhet och spänning inom familjen som är till skada för alla. Väntelistor och oframkomliga telefoner är motsatsen till tröst. Och det är ett utmärkt led i doktorns vidareutbildning. Som det så riktigt påpekas i krönikan undervisades vi inte under vår utbildning i konsten att trösta. Förtvivlade patienter tappade aptiten och tog skada inte bara psykiskt utan även somatiskt. Den tid det tar att lära känna patienten genom ett grundligt samtal vid första besöket har man igen genom mindre behov av återbesök och mycket kan man klara av telefonledes med en patient, som man känner väl. Så skulle vi inte heller bete oss i vår professionella framtid, lovade vi oss. Där brister dagens sjukvård. Tröst kan betyda mycket, inte bara ord, empati och kroppskontakt utan också handfasta åtgärder; som vissheten att en vårdbehövande anhörig är väl omhändertagen och får den bästa behandling. Som det sistnämnda verkade en känd kliniker i Uppsala, som hade som regel att aldrig ställa en optimistisk prognos, ty då skulle han i efterhand ha kunnat klandras för att ha ingivit patienten falska förhoppningar.