Men han måtte dock, liflig i uppfattningen som han var, hafva märkt, att allt ej var som sig borde, oaktadt jag på allt sätt för honom sökte dölja min nedslagenhet. Följden häraf var den, att han en vacker dag sjelfmant började tala om något, hvarpå han dessförinnan ej syntes hafva haft den ringaste tanke. Han sade nemligen, att han tänkt, att då han hade ett helt år på sig för att bereda sig till en examen, som han ledigt nog borde kunna taga med ett par månaders förberedelser, så ville han under väntetiden försöka att skaffa sig något extra arbete och derigenom bidraga till sitt uppehälle. Jag kunde ju ej annat än berömma honom för denna hans finkänslighet. Och så började vi våra öfverläggningar om hvad slags sysselsättning, han kunde och borde söka. Vi tänkte först på renskrifning. Men dels var hans stil ej så serdeles vacker, dels var han sjelf ej tillräckligt hemma i ortografien för att kunna åtaga sig renskrifningen af ett klottrigt och slarfvigt manuskript. Visserligen kunde ju jag hjelpt honom med att öfvervinna svårigheterna i det sista afseendet; men derom ville han ej ens höra talas, hvarföre vi också afstodo från tanken på detta förvärf. Vidare föreslog han sjelf att förbereda lexor med barn, som gingo i skolorna. Jag afrådde honom derifrån, emedan han ju ej hade den ringaste pedagogiska erfarenhet. Hälften på skämt tillrådde jag honom då, att han, som hade sitt ursprung ifrån sjelfva Knalledonien, borde söka en plats på något kontor. Han kunde ju bli en stor grosshandlare med tiden, skämtade jag, och det vore åtskilligt styfvare än att möjligen behöfva ambulera från rote till rote i en bondsocken mot en ringa skolmästarelön. Funne han ej »grosshandlarelifvet» i sin smak, så kunde han ju i alla fall på sina lediga stunder hinna med att preparera sig för inträdet på seminarium till nästa höst. Ögonen började tindra i hufvudet på honom under detta mitt tal, och då jag slutat, sade han på sin goda kindboska: