min vördnad förökas; Jag likasom blygdes öfver den ringa agtning hvarmed jag inträdt, mina knän darrade, och innom ett ögnablick fann jag mig i en tillbedjande ställning, öfversvämmad af tårar och lutande mitt hufvud emot kanten af Nichen. kunna väl hen„ nes sista önskningar återge dig lugnet? Jag kan icke uphöra att älska de dygder som Lotta utöfvat, jag kan icke uphöra att utöfva de hon älskat; således finnes ingen god, ingen stor gerning hvartill hennes minne icke skall leda mig, och kärleken som sårat mitt hjerta skall äfven förbättra det. Jag har sett detta stora mönster i min begråtna älskarinnas far: jag har önskat att hinna det; men kanske skall jag önska förgäfves. – Gustaf! I denna belägenhet blef jag öfverraskad af Lotta; hon blef brydd, men icke missnöjd; „detta är mitt ställe„ utropade hon, med ett skönt melancholiskt leende som gaf tillkänna att hon gillade min vördnad. Jag hade förbudit detta goda folket att nämna det för någon, under föregifvande att jag icke ville göra för alla hvad jag gjorde dem, och de hade verkeligen varit tystlåtne; men deras glädje att få se mig i sitt hus, yppade hela hemligheten. Minnet af hans egna öden utsläckte äfven dessa irrbloss hvarmed hoppet förskönar vår framtid: då kände han sig, med fasa, vara uphof till dessa varelser som syntes bestämde till plågan; hvarje suck som han hörde, eller trodde sig höra, blef en bödel som förgiftade hans sista förtröstan, och i sin förtviflan frugtar jag att han velat bortbyta himmelens salighet, emot vissheten af en lycklig framtid för dem han gifvit lifvet. hvilka händelser ha kunnat hindra henne att skrifva? Tyngden af detta slag, på hvilket jag var oberedd, dödade, för en stund, alla mina känslor; jag går fram, jag har nog styrka att fråga, att emottaga underrättelsen om hennes död; man säger mig att detta var hennes begrafningstimma, att hennes vördige far sjelf beledsagat sin dotter till grafven.