När barnet hunnit ett stycke på väg, blifvit några år, anser sig fadern vara skyldig att biträda vid dess » oppdragelse », men hans ingripande inskränker sig till mer eller mindre hård aga emellanåt, det är allt. Först när barnen blifvit stora nog att hålla fäderna sällskap, försvinner denna besynnerliga likgiltighet å deras sida. Hur ofta har jag ej frå- gat män efter deras småttingar och fått till svar: » det der har jag inte riktigt reda på, ungarna sköter mamma, det förstår hon bäst. &gt; » Herr doktor, ni glömmer alldeles, att männens tid är upptagen af arbete », sade en myndig affärsman. » Nej, det tror jag ej, att jag glömmer. De flesta män ha en viss, bestämd arbetstid, som lemnar dem rätt mycken ledighet att syssla med sina barn, om blott hågen funnes. Men saken är den, att barnavården är besvärlig, och fäderna ha från äldsta tider tyckt den vara tråkig. Derför lemnades den åt slafvinnorna — hustrun inberäknad. Så går det till än i dag. » Under tidernas lopp har den nedärfda vanan att befria sig från detta ofta mindre nöjsamma bestyr hos männen grundat den åsigten, att de sakna förmåga och handlag att sköta ett spädt barn. Ja, det haf gått så långt, — horribile dictu — • att fadern anser såsom menligt för sin värdighet att pyssla med sin lille. » Har jag ej sett fäder, som om de skola knyta en ren haklapp på lillan, taga på sig en min af godmodig sjelfbelåtenhet, som om den berömvärda handlingen genast skulle noteras der uppe. » » Så är det lyckligtvis inte hos oss! » utropade värdinnan. » Under alla åren har min Gustaf hjelpt mig att bada och sköta barnen och burit dem om nätterna för att spara mina krafter. » » Helt enkelt hans pligt », sade doktorn. » Naturligtvis » genmälde en ung notarie, » bör fadern sysselsätta sig med sina barn, men rolen af barnjungfru är dock ej den, som han företrädesvis bör åtaga sig. Hur skola barnen kunna ha den sanna vördnaden för en far, som knäpper deras kängor och agerar en slags pass-opp.