På söndag inhämtade Astrid sina föräldrars tilllåtelse och traskade mol ensam in till staden, till det sjukhus, där fröken Dahl låg. Den underliga doftande sjukhusluften, de stilla stenlagda korridorerna, där stegen ekade, allt det som brukar möta en så ängslande hotfullt, när man besöker en kär vän, verkade enbart högtidligt på Astrid, berusande högtidligt. Rak och stilla steg hon in i sjuksalen, med låg röst gjorde hon små artiga frågor och satt för resten tyst, värdigt och utan buller reste hon sig och försvann. Man kunde se på henne, att det var en mycket stor upplevelse. Och sedan dess nöjde hon sig inte med att komma dit på söndagarna. Så gott som varannan dag gick hon den rätt ansenliga vägen in från Ögesta och satt mer eller mindre tyst vid den sjukas säng. Fröken Dahl undrade över den lilla bleka, tysta flickan, som kom så troget och satt så stilla. Eftersom hon var mycket trött, kunde hon själv inte heller hitta på något att säga, men det gjorde ingenting, Astrid såg inte ut att ha tråkigt. För henne tycktes besöket vara ett slags andakt. I själva verket gick Astrid hit för att få stöd i leken, som var halvt allvar. Fröken Dahl och hon, de hade den hemligheten tillsammans. Fröken Dahl var den enda som visste om den. Fröken Dahl var den enda som kände till hennes hemliga värdighet. Medan hon satt här vid sjuksängen, hade hon en stund av styrkande och tröstande hemliv, då hennes verkliga, fördolda och värdiga jag kunde breda ut sig i dagsljuset inför den enda människa som såg det. Man behövde ju inte alls prata, det var snarare bättre att inte göra det, för fröken Dahl såg så trött ut. De visste nog ändå, de båda. Besöken på sjukhuset var verklighetskriteriet på en dröm, som hade blivit ett med hennes självkänsla. En dag, då hon just gått uppför den stilla stentrappan och stod i den välkända korridoren med alla de gröna växterna i fönstret, kom en sjuksyster emot henne och sade: – I dag får fröken Dahl inte ta emot besök, hon är sämre. Astrid fick vända om och gå hem igen. Det var tomt. Hon kände sig ensam. Och en fasans tanke skar plötsligt den högtidliga stämningen i trasor: tänk om ...