Intet system är fullkomligt, det skulle Lögdefar få erfara i tidernas längd. Efter nio år började tillgången på hus-styror att minskas. »Man va’ trött på att arbeta ihjäl sej för bara snack.» Han fick krusa, locka och förespegla bäst han ville, så stod platsen obesatt ett helt år. Hade det nu varit någon ruff i sonhustrun, så skulle hon ha tagit tömmarna om hand, men hon var nu en gång så ohjälplig, att hon inte ens dög att »gö’ svin me’», som svärfadern uttryckte sig. Slutligen förklarade enkan efter socknens orgeltrampare, en fyllig, fyratioårs kvinna, med svart hår, rödflammig hy och små hvita tänder bakom de röda läpparna, att hon skulle »försöka». Lögdefar tog emot henne med öppna armar (i sitt hjärta) och skulle snart ingenting haft emot att få upprepa manövern i verkligheten. Orgeltramparmor var en klok kvinna. Hon hade inte varit i huset i två månader, förrän hon styrde allt efter sin vilja – och husbond’ med. Endast denna fasa att »läsa fast sig», som med åren växt rent till panik, afhöll Lögdefar från att åter träda in i det fruktade äkta ståndet. Slutligen, när hon till sin harm fann hvarje ansträngning vara förgäfves, gjorde hon själfva nederlaget till en seger, genom att förmå honom lämna sig ett bevittnadt »papper», hvari han efter sin död tillförsäkrade henne: sextusen kronor kontant, en ko, en gris, fyra får, möbler till ett rum, så mycket linne hon ville hafva och dessutom piphyllan till ett minne – denna sistnämda på hennes egen, blygt uttalade, men innerliga begäran – allt mot förbehåll, att hon icke skulle lämna honom så länge han lefde. Affären var tämligen nyss afslutad, hvarför man får ursäkta att Brita, som hus-styran hette, mer än någon tyckte, »att gubbtrolle’ la’ sej ne’å dödde rent ut preksis».