Den honnör för folkbildningsarbetet och dess okända och undanskymda hjältar och martyrer, som är temat i Landets lågor, stämmer inte riktigt samman med huvudhandlingen och intrigen. Folkhögskoleläraren Harpunius, den egentlige huvudpersonen, står inte så i centrum av handlingen, som han väl egentligen borde. Hans privathistoria saknar såväl i detta sammanhang som i övrigt större intresse, hans typ och hans antecedentia äro danade efter det väl utnyttjade folkhjältesidealets mönster utan att detta vare sig förverkligats eller förnyats i denna variation. Kan man sålunda inte gå med på att experimentet lyckats konstnärligt sett, har man så mycket lättare att giva erkännande åt den sakkunskap, som ligger bakom och även träder fram i skildringen av miljön och av folkbildningsproblemen. Inom vidkommande kretsar kommer boken säkerligen att diskuteras — det är nämligen ingalunda blott ljussidorna i folkbild-ningsrörelseii, som komma fram — och redan därigenom är en insats gjord i den nya tids anda, som åter höjer det gamla fältropet » problem under debatt » för den moderna litteraturen. Ett stationssamhälle är bakgrunden även för en av berättelserna i Pär Lagerkvists novellsamling Kämpande Ande. Pär Lagerkvist intager en egendomlig särställning i vår litteratur. Han hör till vägrödjarna och är en den nya tidens man, men han är också en ensam man. Han har varit och är en experimentator och en formell förnyare, han är därjämte en grubblare och spörjare, vilken till skillnad från den yngsta författargenerationen allvarligt upplevt det stora kriget och fått sin tankevärldLITTERATUR 37 präglad därav. Hans röst är lågmäld, men man lyssnar gärna till den. Vad han söker, är främst den inre verkligheten, som lär oss att bättre och sannare förstå varandra och oss själva. De två första novellerna i Kämpande Ande äro psykologiska vardagsskildringar av mycket hög klass. Den ena, Bröllopsfesten, skildrar bara ett enkelt bröllop i ett svenskt stationssamhälle mellan inriehavarinnan av platsens linnemagasin och en tillfällighetsarbetare. Med mycket små, välberäknade medel har Lagerkvist fått fram själva atmosfären i denna trista, gråa miljö, men samtidigt har skildringen blivit en den stora, obetvingliga kärlekens segerhymn, ehuru framsagd med de trivialaste vardagsord och de stillsammaste, blygaste röster.