David röck till, blev het och sprang upp på golvet. Han kunde ej fatta att Nilenius även kunnat snoka reda på detta. Han sneglade mot sin vilja, rädd att förråda sig, bort mot bokhyllan där hennes två brev låg – han drog en lättnadens suck nästan, de hade ju ej innehållit någonting annat än några oskyldiga utgjutelser, de förrådde ingenting. Men – men i det ena stod det något om att hon ville uppsöka honom här i skogen. Han gick resolut bort och tittade – ingen hade kunnat röra breven. Under tiden iakttogs han noga av den rödbrusige, halvrusige jätten i sängen. – Jaså hon skriver me, var lugn du, ja nosar allrig i andras gröt, men ja vet va ja vet. – Bah! Jag har naturligtvis pratat i sömnen, tänkte David lättad, i fyllan – i ladan vid Södersjö. Högt sade han: – Än sen då? Ett fruntimmer är väl ingenting att bråka om. Nu tänkte han: han skall giva sig sken av att veta mer än han vet för att locka ur mig även detta och berätta det hemma! Må satan ta honom, han skall hugga i sten så det gnistrar! – Du säger du vet – men kanske du hugger i sten, sade han lugnt. Men hans hjärta och hjärna arbetade feberaktigt, och han blev helt blek. Ziri kan aldrig komma – så länge – så länge denne man lever, tänkte han. Men nu övergick Nilenius strax till sina egna angelägenheter. Skottet han lossat tycktes ej ha verkat, han sparade nästa salva till längre fram.