Det var naturligtvis icke ni; men för mig var den främmande dam, som gått förbi och strax igen försvunnit för min blick, ni själf i egen person, såsom ni en gång för många år sedan satt vid min sida på en grön bänk, medan er lilla dotter lekte omkring oss och staden med sina torg och gator låg inunder oss som en gammal naiv målning i fågelperspektivstil och solen stod högt uppe i nordväst som en stor röd boll å horisontlinjen af hafvet för att raskt sjunka ned i detta. Icke ett ord hade hon sagt, när hon gick förbi, den främmande damen; och ändå hade jag hört er stämma, sakta och tydlig och med det tonfall, som bara ni haft. Var det kanske rytmen i denna främmande dams hållning och som var rytmen i er egen, hvilken talade till mig såsom stämma, såsom er stämma? Jag vet det inte. Men när hon sänkte hufvudet och därvid på samma gång vände ansiktet emot mig och såg på mig, då hörde jag omigen, och med er stämma, samma ord som ni riktat till mig den där kvällen; och i denna ena lilla sekund var en brygga slagen öfver femton år, och ett minne, en bild, hvilka jag trodde vara för länge sedan döda och begrafna, kringhvärfde mig så, att de uppsögo i sig den verkliga omgifning, hvaruti jag satt ...