– Vi äro förföljda. Det fartyg, ni ser der, är Algernon Sidney, Holländaren Vanloos brigg. – Vanloo? – Ja, jag har redan sagt er, i hvilket förhållande den mannen trädt till mig. – Men hvad har Vanloo med er att göra? Var han icke er vän och under hela den sistförflutna vintern en nästan daglig gäst i ert hus? – Han har afkastat masken och plötsligt visat mig en dödsfiendes anlete ... men hans bevekelsegrunder känner jag icke. Må han akta sig! Spelets utgång är beroende af stridslyckan, och ve honom, om den vänder sig till min fördel! – Men hvarför stannar ni icke, utbrast Adolf häftigt, – och levererar batalj? Denne usling bör näpsas. Våra krafter äro väl föga eller intet underlägsna hans. Låt oss invänta honom! – Er önskan öfverensstämmer blott alltför mycket med min egen böjelse; men har ni glömt, för hvilka mål vi föresatt oss att lefva och verka? Skola vi, om icke nödvändigheten bjuder det, uppoffra de ringa krafter, öfver hvilka vi bjuda, i en strid, genom hvilken vi i händelse af seger blott vunnit hämd för en enskilt oförrätt? – Nej, sade Skytte och tryckte Drakes hand, – ni har rätt. Drake lemnade sin plats och började promenera öfver däck, utdelande ordres, samtalande med manskapet och alltemellanåt mätande afståndet mellan Scylla och dess förföljare. – Parker, sade han, – varsko rorgängaren och se till, att masterna på dender hålla ens! Löjtnant, låt släcka på stag och barduner Min vän, fortfor han till Skytte, – den omtalade nödvändigheten kan infinna sig. Scylla är en skarp bidevindseglare, men sålänge brisen icke är friskare, håller dender henne stången. Afståndet minskades synbart under förmiddagen. Vinden hade blifvit ojemn och under korta mellanskof så svag, att den knappt fyllde segeln. Man gjorde den iakttagelse, att förföljaren med sådan vind seglade bättre än Scylla. Drake var tyst och förbehållsam. Han besvarade helt kort de frågor, Skytte stundom ställde till honom.