I hertig Heinrichs gamla slott försvinner hon. Legenden vet berätta många rörande drag från hennes ensamma, sorgfulla lif i längtan och försoning. »I sällskap med människor ansträngde hon sig att dölja sin sorg och tillägnade sig en munterhet, som var hennes hjärta främmande», skrifver Coxe. Och vidare: »Hon bevarade ända till sina sista ögonblick den mest okonstlade och naturliga hängifvenhet för sina barn. Hon frågade efter dem om och omigen med en mors hela ängslan och längtan och var hänryckt, när hon fick mottaga också den minsta underrättelse om deras hälsa, nöjen och uppfostran. Då hon fått deras porträtt (i miniatyr) från Kjöbenhavn, uppställde hon dem i sitt hemligaste gemak, hänvände sig ofta till dem, som om de varit personligen närvarande, och talade till dem på det kärligaste sätt.» Hon var alla fattigas och nödlidandes goda ängel. Hon var godheten själf och nämnde aldrig Struensees namn. Hon dog af bröstinflammation den 10 maj 1775. Mäktiga krafter arbetade just då för att genom en palatsrevolution återinsätta henne på Danmarks tron och återförena henne med sina barn. Också spreds det ett rykte, att hon blifvit förgiftad. Legendens strålande gloria lyser alltjämt omkring hennes hår. Hon var tjugufyra år och hon dog af sorg. Hon ligger begrafven i Celle-hertigarnas grafkor, helt nära en annan olycklig prinsessa, Sophia Dorothea, som var förmäld med hennes farfars far, men gaf sin kärlek och mer än så åt en svensk ädling och hjälte med namnet Königsmarck. Också han fick med lifvet plikta för sin förvägenhet, också hon fick försona sitt brott med lifstids fängelse. I Kjöbenhavn, på Vestre-Fælled, nära den murade galgen, midt emot Sorte-Hest, stodo länge de två pålarna kvar, vid hvilka Struensees och Brandts hufvuden fastspikats. Det sägs, att drottning Juliane låtit resa dem på nytt, sedan de en natt blifvit kullstjälpta af stormen eller kanske af någon dansk man, som blygdes för barbariet.