Det var min barndoms julträd jag såg: de silverfärgade papperskederna, de röda, blå, gula, violetta konfektskorgarna, det gyllne glittret, de många, många ljusen och den stora stjärnan. Det var den underbaraste av alla förtrollningar vi erfara i vårt liv. Och jag hölls fången i den och som ett stilla välbehag förnam jag i mitt väsens grund den trygga och lyckliga verkligheten: att jag var hemma. Med ens märkte jag att min faders blick vilade på mig. — Där har du granen, min gosse! sade han. Din dystra gran! Den dånande nyårsstormen hade tagit bygden kring ån i sitt våld. Slättens vägar lågo fastsopade, gärdesgårdarna stodo inyrda, täta flor av flingor svepte kullarnas husgyttringar och kyrkan och klockstapeln uppe på den höga brinken. Prästgården, invallad i drivor, knakade som ett gammalt skrov i svår sjögång. Jag satt vid det lilla fönsterbordet i min vindskammare och tittade ut genom den skallrande rutan. Där fanns ingenting konkret att förnimma. Bara en gråaktig världsundergångsdager och snögloppets våldsamhet, som tvang min inbillning att leka att yret fykte mig i ansiktet från väggens kopparstick, som föreställde slaget vid Narva. Ja, det var ett yrväder, som dugde till något! En i kamp mot tio, hastiga, susande anlopp, attacker i omotståndliga stötar, seger, vår största seger, vunnen i förbund med snöstormen. Jag satt i vindskammaren med dessa väldigheter omkring mig, när mitt väggur med tolv klingande slag gjorde ett slut på alla tankeutflykter. En väckarklockas helveteslarm kunde icke brutalare ha slagit ihjäl en stackars sjusovares drömmar. Ja, det var ofrånkomligt: min fader väntade mig om en halv timme i sitt arbetsrum och till dess skulle jag reda ut en tilltrasslad tankehärva och klara ett hopplöst förvirrat bokslut.