Stora brasor flamma i alla kaminer på Sophienberg; stämningen är familjär, all etikett är bannlyst och ingen särskild uppmärksamhet visas konungens och drottningens personer. Vid bordet väljer enhvar sin plats eftersom det faller sig, utan hänsyn till rangförordningen. Kungen äter med glupsk aptit, utan att deltaga i konversationen. Då och då mumlar han någonting mellan tänderna, men ingen anser sig behöfva lyssna därtill. Midt emot honom sitter drottningen, med Struensee till höger och hofmarskalken Bjelke till vänster. Närmast följa å ena sidan fru Gæhler och Falckenskjold, å den andra grefvinnan Holstein och Brandt. Den improviserade frukostmiddagen lider mot sitt slut; gästerna ge fritt spel åt alla lynnets infall och tungans nycker. Hela sällskapet har så småningom flyttat sig närmare drottningen, som är det allmänna samtalets brännpunkt; endast Reverdil håller sig ännu trofast vid kungens sida. – Jag kan hälsa från grefve Rantzau! – säger fru Gæhler med ett småleende, som visar alla hennes vackra tänder mellan de purpurfärgade läpparna. – Jag mötte honom i söndags. Han var på väg till kyrkan, med psalmbok i hand! – Det påstås ju att grefven omvändt sig, skrattar fru Malleville. – Till balletten, ja! – infaller Brandt. – Han dyrkar lilla Sophie Livernet och ligger på knä för hennes tåspetsar! – Men psalmboken då? – frågar grefvinnan Holstein. – Glöm icke psalmboken, min käre vän. – Den är en skylt! Den betyder bara, att han söker de frommes gunst. Han lär ha förekommit på en cour hos änkedrottningen. – Jag är så säker på, att han konspirerar! – Fru Gæhlers uppsyn blir allvarlig och hemlighetsfull. – Han umgås mycket med en individ, som lär heta Beringskjold – och som han gjort bekantskap med i Petersburg. Drottningen blir uppmärksam. – Hvem är denne Beringskjold? – En äfventyrare af renaste vatten! – svarar Struensee. – Bankruttör, bedragare, smugglare och intrigör. Han lär vara från Horsens, liksom änkedrottningens monsieur Guldberg.