Du vet, att jag inte tycker om sådana där dumheter. Det är inte kvickt. Inte alls. Jag förstår inte, vad det är med dig i dag. Gå och lek med de andra barnen. De båda herrarna återvände in. Hi, hi, hi, skrattade baronen. Krummeluren så att säga brast för eden. Men erkänn, att du blev lurad! Fars svar hörde jag icke. Min våghalsiga sinnesstämning var förbi. Jag kände mig vek som entrasa. Nu passade mig flickans sällskap bättre än pojkens och jag tydde mig till henne. Men pojken, som blivit sviken i sina förvändningar på rackartyget, ville inte längre tillåta oss att vara samman. Vi smögo oss ur rum i rum, ständigt förföljda av den dorske och hotfulle pojken. Slutligen funno vi en fristad. Flickan frågade, varför jag var ledsen. Jag sa: Du kan gärna låta mig kyssa dig, för jag kommer i alla fall att dö snart. Du får kyssa mig på kinden, medgav hon, om du låter bli att smacka. För det äcklar mig. Jag kysste henne så ljudlöst som möjligt; men aptiten växer medan man äter och jag försökte kyssa henne på mun. Det ville hon inte. Jag sa: Om jag får kyssa dig på mun, så ska du få se det märkvärdigaste i hela världen. Vad är det? frågade hon. Och varför är det så märkvärdigt? Därför att det är hemskt. Hon gav efter för sin nyfikenhet. När jag kysst henne, frågade hon ivrigt: Var har du det? I min vänstra ficka. Du kan själv ta upp det. Hon tog upp ett föremål, vände det i handen och granskade. Asch! utbrast hon besviken. Såna har onkel i hundraden! Nu hade pojken snokat upp oss. Jag sa: Om du visar den för far, så kommer hela Rogershus att springa i luften! Tro honom inte! fräste pojken. Han är en skrytbläddra! Han ljuger vart ord! Tyvärr skröt jag inte den gången och ljög knappast heller. Föremålet, som hon höll i handen och som jag plötsligt ryckte till mig och stoppade i fickan, kunde gott förliknas vid en sprängbomb. Det var prästens silverdosa!