min ungdoms lekar med min ungdoms töser i strandens dunge just härnedanför. Det är ej fritt jag tänker, då jag plockar de långa flätorna vid logens dörr, på mjuka bruna eller gula lockar som jag har rört vid mera varsamt förr. I bröder, låtom vårens drömmar fara och resom lyckans tjäll i höstens skygd! Förspildt är vårens vin, det morgonklara, så redom oss en dunkel humlebrygd. Hvad förr var ljuft, blef dufvet snart i smaken: vi röra sjungande vår heta mäsk och lyfta stånkor, skummande mot taken af dryck som är från början ärligt bäsk. Hvad mer om vinterns varulf sommarn sväljer, blott vår hugsvalans våta skatt han spar! Vi tappa lugnt vår lycka på buteljer och gömma den till vedermödans dar. Om lena kvinnolockar ej förgylla vår hufvudgärd och dofta oss till ro. med humleknopp vi våra örngått fylla och slumra tungt som björn i vinterbo. Ode till snickaren Krylbom på dess fyrtionde årsdag. Hur är dig, Krylbom? Är barmen sårad, är ringen tingad, är makan korad? Är snart i salen, af klackjärn fårad, den sista nigarevalsen lårad? Nej, åren löpa som ystra fålar och mänskofröjder som hala ålar, men än i ynglingars flock du prålar, när andra gråta, du ler och lålar. Du betsar pallen där ungmör böja de sälla knän under luftig slöja, och nejdens vaggor din slöjdkonst röja, men dina facklor, o Krylbom, dröja. Du timrar tjäll där din ungdoms brudar till hvila föras i dystra skrudar, men då den sörjande malmen ljudar, ditt hjärta kväder till lifvets gudar. Du är ej längre, o Krylbom, fager, sträf är din haka och kinden mager; men än den spelande blicken drager hvart hjärta in i sin skälmska dager. Och kring den fållbänk där lugn du hvilar af jungfrurs drömmar en myggsvärm ilar, och mot din vägg mellan block och filar står kogret, späckadt med kärlekspilar. Stormnatt