norske regjering derefter for beständig frafalder og opgiver en h ver yderligere fordring af denne art ». Därmed kunde saken synas vara klar — en mera slutgiltig formulering av en slutuppgörelse är svår att tänka sig. Så mycket mera förbluffande är det att lyssna till de toner, som nu ljuda från Norge. Någon juridisk rätt att få mera kan det ju icke göra gällande, men så mycket varmare talas det om den moraliska. Helt vanliga människor i Norge, säger en historieprofessor, äro » pikerte » av att » danskene sitter inde med vore arkivsaker » — » ved ät optrsede gener0st i denne sak vilde de derför opnaa meget228 DAGENS FRÅGOR til ät forsone stemningen ». En hans kollega menar, att danskarne skulle göra både sig själva och norrmännen en tjänst genom att, » äten videre dikkedarer », skicka vissa arkivalier till norska riksarkivet. Och i Tidens Tegn klingar en än mörkare ton, då där talas om » en moralsk förpligtelse, som Danmark neppe kan unddra sig uten ät st0te an mot comitas gentium, de hensyn den ene civiliserte stat skylder den anden saalaenge det indbyrdes forhold skal kunne kaldes venskabelig ». Tydligtvis har 1851 års slutuppgörelse samma slags beständighet som de forntida traktaternas bestämmelser om » evig fred »! De norska önskelistorna äro icke heller små. » Pakker og protokoller i hundrevis och titusener af enkeltdokumenter » är hvad som » med rette tilkommer Norge ». Det är naturligtvis svårt att på avstånd bedöma, vilken billighetsgrad i varje särskilt fall kan tillmätas de norska anspråken. Det förefaller emellertid, som om, sedan 1819 års olyckliga &gt;concernant » - princip röjts ur vägen genom 1851 års konvention, frågan om de omstridda arkivalierna i danska riksarkivet skulle kunna göras till föremål för lidelsefri prövning ur rent fackmässig synpunkt. Att döma av uttalanden från den danska arkivledningens sida synes man där icke ställa sig helt avvisande.