Om det sätt, hvarpå han vunnit sina rikedomar, berättades till en början, att han varit handlande, kring 1771, att han varit kaparkapten och senare idkat vinhandel, snart, att han i stället varit bodmeribankir; 1784 är Lambert plantageägare i holländska Guyana, några år senare är hans nya hemvist förlagdt till Demerara i nuvarande brittiska Guyana och efter hundra år är han ägare till hela detta grefskap. Sådana äro ingredienserna; hur de kunna sammansmältas till en enhetlig legend kan man se i Hög-LITTERATUR 447 bergs första kapitel eller i mera fantastisk form i C. J. L. Almquists Smaragdbruden. Af fakta kan man bakom allt detta konstatera, att personaluppgifterna om den Lambertska familjen i Umeå äro korrekta, att en son med ofvan angifna namn begifvit sig utrikes samt att tillkännagifvande orn ett utländskt arf verkligen kommit, ehuru ej af den beskaffenhet, att man kunnat få något grepp därpå. Vidare står det fast, att en Jonas Berntsson Wenman på 1720-talet lefvat i Amsterdam i förmögna villkor samt att jämförelsevis goda liknelser finnas för, att en svensk — som uppgifvits heta Lambert — innehaft betydliga besittningar i Demerara. Men å andra sidan har ingen lyckats visa identiteten mellan borgarsonen från Umeå och vare sig bodmeribankiren i Amsterdam eller plantageägaren i Demerara eller mellan dessa inbördes. Och till slut — hvad som är af afgörande betydelse för bedömandet af hela saken — det har aldrig utrönts, att eller hvar det » Lambertska arfvet » öfver hufvud existerar. Af de många fruktlösa försöken att finna och utfå arfvet knyter sig ett rätt uppseendeväckande till Demeraraspåret. En på arfvingarnas bekostnad utsänd och med vidtgående fullmakter försedd förtroendeman, Erik Haquin Huss, begaf sig från Holland dit utan att först redovisa för sitt uppdrag eller återställa mottagna papper. Där återfinnes han jämte en annan svensk, Jonas Fileen — hvars pengar sedan af arftagaren, brodern P. E. Filén, donerades till allmännyttiga ändamål, bl.