– Kan jag få tala med utrikesministern då? Intet lefvande väsen varsnas, och intet ljus lyser från generalmajor Eichstædts våning. – Oroa er icke däröfver – lugnar honom prosten – Jag är viss om, att största delen beror på bristande kunskap om kristendomen. Hon lämnar dörren öppen efter sig, och fienden intränger. – Visserligen, visserligen! Med uppblossande harm och förbittring tänker han på det ovärdiga spioneri, som drottningens närmaste tjänare och tjänarinnor ögonskenligen bedrifvit, hur de strött puder i löngången, däri de på morgonen funnit spår efter hans fötter, hur de satt vax i nyckelhålet och papper i löndörrens springa, för att kunna konstatera, om den öppnats, och om drottningen följaktligen mottagit besök i sitt sofrum under natten. – Tro icke, att jag därmed inbillar mig kunna försvara alla handlingar, som jag själf begått. Människorna äro kortsynta och enhvar, som icke vet, hvad det vill säga att ha fått själen rådbråkad, skall stämpla hans bekännelse som lumpenhet och feghet. Ni behöfver alltså icke frukta att bedraga er. Mot den Suhmska Iliadens förnämste hjälte, som arresterade den sköna Helena. Prosten läser en kort bön, och Struensee stiger ur, går böjd och ödmjuk genom mängden, hälsar med hatten i hand. Glimtvis uppfattar han ett och annat och kan däraf bilda sig en allmän föreställning om innehållet – just som i barndomen, då han efter en natt utan sömn halfsofvande lyssnade till sin faders predikan om söndagen. Hon blir blossande röd och tar ett språng fram emot honom, som om hon velat slå honom i ansiktet, men hejdar sig, lyfter i stället hufvudet och betraktar honom med blicken tindrande af vrede och förakt. Så måste då slutligen jag, i min egenskap af er vän, som åtagit mig att sörja för er själs räddning, säga er, att den illusionens tid är förbi, att ni är mera än en maskin, att ni har en odödlig själ. Många af dem ha vållat mig mycken oro, framför allt då jag tänker på, att jag dragit andra med mig i olycka. Fru Hedvigs Dagbok. Han gestikulerar lifligt och ropar gladt: Aldrig har