Han tänkte på de många aftnar, han tillbringat i pinande hjerteångest, marterad af en vansinnig svartsjukas helveteskval. Mathilde hade gått bort på någon teater eller någon konsert, och hemma på sin bädd låg han sjelf, maktlös och lam, och såg i fantasien unga, vackra män kasta glödande, lystna ögonkast på den unga kvinna, som var hans hustru. Hur kunde han, en stackars sjukling, täfla med alla dessa friska, starka män. Tanken grep honom med en ångest, som pressade kallsvetten upp på hans panna; och på samma gång hade han en den djupaste och smärtfullaste förnimmelse af skam, skam öfver misstanken — skam också öfver det, som låg under misstanken: detta, att hans hustru var en kropp utan själ. Men han hade valt henne just sådan, hon var, och trott sig ha gjort ett val just efter sitt sinne. Han hade alltid haft en fasa för de der lärda, »bildade» kvinnorna, som, stickande fram den smula själ de ega, erbjuda s. k. själsgemenskap och andligt samlif med en ande, hvars vidd de icke kunna mäta. Hans ideal för en kvinna, sådant det framgått ur hans lifs många erfarenheter, var alldeles motsatsen till det själfulla kvinnoidealet från hans ungdom; i detta fall som i många andra hade hans natur drifvit ett spel med ytterligheter, som slagit öfver. Han afskydde blåstrumpor och förståndskvinnor, men han afgudade dem, som voro sköna och dumma, ju skönare och ju dummare dess bättre. Han ansåg kvinnan som en lägre varelse, af naturen bestämd till att dela mannens kärleksnöjen, icke hans tankelif. På sin höjd uppfriska honom under hvilostunderna genom sitt pladder, som borde verka lugnande på hans spända nerver, liksom hennes klingande friska skratt och den svaga strykningen af hennes händer öfver nacke och hals, genom hår och skägg.