Sof du ej, unga tärna? EMOINA. Nej. WÄINÄMÖINEN. Flygtingen du såg? EMOINA. Ja. WÄINÄMÖINEN. Såg, hvart han försvann? EMOINA. Ack! frälsa Riddaren! WÄINÄMÖINEN. Förmätna, hvar är han? EMOINA. Han döljs. WÄINÄMÖINEN. Af hvem? EMOINA Af mig. WÄINÄMÖINEN. Hvar? EMOINA. Låfva först förskoning. (på knä) Jag drömde om min mor, den ljusa höjde sig i härlighetens glans och stämman ljöd försoning. WÄINÄMÖINEN, bestört. Försoning! Samma dröm! EMOINA. Låt minnet föra dig På den som hägnade din hydda. Betala nu din skuld och Riddarns dagar skydda. WÄINÄMÖINEN, Hvad vågar du begära? EMOINA. Ädelmod Utaf en upphöjd far. WÄINÄMÖINEN Men hämnens andar sväva Kring mig och känslor jäfva. EMOINA. Hvi höjs min moders hamn om himlen ej är god. WÄINÄMÖINEN, som försöker att göra sig lös ifrån Emoina och gå till kojan. Döljs han i kojan? EMOINA. i ångest. Nej, vid knän jag hänger. RIDDAR CARL som öppnat dörren till kojan, kommer fram med blottadt svärd. Jag detta tillstånd ej förlänger. EMOINA, med anskri. Ah! WÄINÄMÖINEN kastar att taga sin lur, och ropar ur den. Finnar! RIDDAR CARL, ställer sig med ryggen mot en klippa i en ställning, som utmärker föresatts att försvara sig. Finnar framkomma med skyndsamhet på scenen. Dyrt, jag sälja skall mitt lif. EMOINA. i ställning som ger tillkänna att hon ernar betäcka honom med sin person. Jag lofvat honom skydd. WÄINÄMÖINEN. Min vilja, kämpar, hören, Och denna främling, oskadd, fören Så han kan undanfly. (till Riddaren) Dig härifrån begif. Säg det förtryckarfolk, hvars färgor du ses bära,