Han är en mästare på att förlägga insidans smärtpunkter till utsidans synligare platser. I upplysningstidens stämningar av uppbrott och gungande värdesystem blev hypokondrin en modesjukdom, en tillflykt för en individ i kris. Under 1800-talet började hypokondrin glida klassmässigt; också vanligt folk visade sig vara hypokondriker. Med sin typiska vandring mellan själ och kropp skapade hypokondrin sjukdomstolkningar som gick utanför den individuella kroppen. Varför, hade Aristoteles frågat sig, är de extraordinära - de geniala - individerna melankoliker? Parallellen mellan hypokondri och sjukdomsfobi var inte okänd. Påfallande ofta figurerar bilden av en omvänd proportion mellan fysisk och intellektuell styrka. Nervsystemet kopplade samman hjärna och mellangärde i en sofistikerad ekonomi. Gradvis började bilden ändras. Från att ha varit en kroppslig sjukdom med en bestämd orsak förvandlades hypokondrin till ett sjukdomsbeteende och till sist till sin moderna gestalt: sjukdomsfobi. Hypokondrin handlade enligt detta resonemang om ett slags ransonerad kroppslighet. Det var nu som hypokondrikern steg fram på scenen som en särskild typ: sensibel, krävande, utlevande. Artikeln är ett förkortat utdrag ur en kommande essäsamling på temat kropp och kultur. Fram till 1800-talets slut hade alltså hypokondrin en konkret biologisk förankring. Hypokondrins degradering till » inbillning » hade också att göra med dess inflation. Så blev hypokondrin ett tillstånd och en känsla mera än en sjukdom och en diagnos. Den lät sig inte ens säkert skiljas från hälsa. Själens ekonomi Begreppet hypokondri har åtminstone tre olika innebörder. Men demokratiseringsprocessen var ofrånkomlig. Hypokondrins historia När sjukdomsbilderna efter hand skildes åt, fick hypokondrin behålla den aura av utvaldhet och genialitet som omgivit melankolin. Åtminstone fram till 1800-talets andra hälft betraktades alltså hypokondrin som en » äkta », organisk sjukdom. Hypokondri var mannens, hysterin kvinnans svar på själens känslor. » Qvinnor skilja sig från hypochondriska män, at de äro mer benägna at skrika och falla i et convulsivt skratt