— Derför skall du rädda henne! Tänk karl, du qvittar då din räkning? En är dränkt, en annan friad från att brännas, det blir ju rätt liqvid... Grefven gjorde här ett uppehåll och återtog derefter: — Du känner ju långe Sparren vid gardet? — Ja, Ers nåd! — Håll skarp vakt på honom! Han vill slåss med mig, och har flere med sig, men jag har icke lust, att stickas ned som en kalf. — Förlåt, Ers nåd... Jag är gammal nu... jag skalle endast bringa skam och nesa öfver Ers nådes hus. — Gå då för djefvulen i våld, du bönhase! — skrek grefven vred och slungade sin dolk efter honom som sjungande satte sig fast i en golftilja. Bertil lät icke säga sig detta två gånger. I nästa ögonblick stod han vid dörren och fattade i låset. Men grefven upphann honom här. — Tiga kan du väl, tiga som fisken! — hviskade han och grep honom hårdt i halskragen, — eller vid påfvens tarmar, skall jag icke tvinna dig så tunn som detta snöre. Bertil bugade sig tyst, utan att svara och skyndade att tillsluta dörren efter sig. I korridoren utanför hörde han hur grefven lockade på sina älsklingar. Strax derefter genljödo hvalfven af pisksmällar och klagoskri. Lektionen hade åter tagit sin början. Det var redan sent på qvällen, när grefven stannade utan för mäster Hvittlocks port. Men det lyste ännu i fönsterna, och grefven bultade derför på utan tvekan. Det skulle också varit högst ovanligt om mäster Hvittlock varit qvällsömnig en sådan dag, då han haft att fägna sig åt ett fullt halfankare godt spanskt vin, som någre förnäme renlärige gifvit honom för den trägna tjenst, han haft under sista tiden. — Det är en alldeles för stor ära för mig, stammade mäster Hvittlock, raglande till baka inåt rummet, då han i den inträdande igenkände grefvens person. — Hör du qvinna, en alldeles för stor ära för oss, säger jag!