»Ibland har jag längtat efter att tala en sansad mans sansade ord med den främling, som kom henne att gråta under dessa år. Jag ville se honom — Gunnels sommarkung — jag, som är hennes sagoprins. Gud för en karl han må ha varit, den solskensdag han med ungdomens och kärlekens rätt tog Gunnel! Jag ville ha honom här framför mig och tala med honom som jag talar med er, stillsamt och sakta, och lika innerligt som stillsamt förbanna honom. Han skulle icke höra orden, icke märka någon brist på förbindlighet, men jag hoppas att han förr eller senare skulle må godt af mina bönesuckar.» »Nej — nej — säg icke så!» sade professorn med tjock röst. Gunnels vackra gosse, diktaren, knäppte sina händer om knäet och såg ut mot solskenet. — Håhå, håhå, tänkte han. Ja, är du den jag tror, skall jag draga dig vid benen, ditt gamla murmeldjur. Finns det en själ, som ropar i denne gamle laban, skall han få sin svåra stund i denna dag! Nu åter professorn: »Var icke bärgningen svår och lifvet torftigt i obygden? Hörde hon aldrig af främlingen i fråga?» »Pengar, menar ni? Jo, hon fick ett penningbref. Tänk, att han sände henne pengar ... var det icke styggt? Var det icke? Fy fan ... Den dagen hon fick det brefvet sjönk hon ihop på brosteget och hennes runda skuldror skälfde och skakade. Jag vill säga, att därmed var hennes sommarsaga riktigt slut. Hon gick i förstone och ordnade ifrigt med sitt hus för vintern. Det var svagår det året. På hennes hemman hade frosten stigit hvitklädd ur kärret och bitit stridkornet så att det dog. Hon var rastlös några dagar, men mumlade hvart hon gick: ’Måste tänka på det här — måste tänka på det här. Det går öfver mitt förstånd hvad det nu skall bli af mig.’ Men efter den tiden satt hon ofta hopkrupen, med det storrandiga förklädet kastadt öfver sitt hufvud, och försökte att bara icke tänka på det där — icke tänka på det där — icke tänka på det där ...