" Hvas " hade ett präktigt kosthåll och på allt sätt gott hos sin nye her­ re. Han begagnades aldrig till jakt, for aldrig illa. Han blev fet. Några år gingo. Hans syn blev dålig. Han var nu gammal. Så fick han den ovanan att gå och stjäla i granngårdarne. En dag kom han hem med knäckt underkäke. Skadan läk­ tes emellertid snart och " Hvas " fort­ satte att leva med sned underkäke och med tydlig " grå starr ". Full­ ständigt blind var han dock ej ännu. En vacker höstdag, då jag var bor­ ta i den gård, där " Hvas " hade sitt hem, och tidigare än vanligt var fär­ dig med mina patienter, fick jag det infallet att taga hunden med mig på jakt. Han följde med mig ut på vårt gamla revir. Jag fattade posto på ett lämpligt ställe, hunden fick upp ett spår och följde det lite stelbent som en åldring. Men hans näsa var lika fin som förr. Snart hade jag en hare inom håll, han stupade för skot­ tet och pudeln var i samma ögonblick över honom — T alldeles som i gamla dagar! Och som då för länge sedan böjde jag mig ned och smekte honom. Rörd tog jag hans trofasta, gråsprängda huvud mellan mina händer, sade ho­ nom mina bästa, ömmaste ord. Då — darrade plötsligt hans läppar, han slet sig lös och — - bet mig i handen. Häcklandet av andra är utmärkan­ de för många människor, men bland människor särskilt för kvinnan och bland kvinnor i särskilt hög grad för de mindre utvecklade ibland dem. Det är i all synnerhet just dessa, som, själva i saknad av omdömesgillhet, av förmågan att klart och lidelsefritt dis­ kutera ett spörsmål, att insätta en sak på dess rätta plats, göra sina med­ människors handlingar och uttalanden till föremål för de mest hopplösa tolkningar och förvrängningar. När en sansad och rättrådig män­ niskas omdöme råkar falla ned i en sådan krets är det att förlikna vid en fjäder, som på det samvetsgrannaste plockas sönder och sprides som en massa dun, vilket fastnar på var och en som kommer i närheten. Ett ord i förbigående blir en lång, ja, ändlös historia, som färgas och blåses upp tills den tycks fylla världen.