» Svåger Erik, » sade hon brådskande, » jag har något viktigt att tala med dig om. » Kassör Klaus bjöd sin svägerska armen och de följdes åt in i fru Beates budoar. » Vet du om Hjalmar betalat den sista premien? » frågade hon med tillkämpadt lugn. » Hvarför frågar du det? » » Därför att jag bland hans papper hittat ett anmaningsbref från Nore. Respitmånaden gick ut den sjunde. » Kassör Klaus gaf sin svägerska en underlig blick. Och han dröjde med svaret. Ja, nu förstod fru Beate allt. Hon bröt ut i en ström af tårar. Var det inte det hon kunnat tro? Att ha hjärta att ställa henne så på bar backe! De männen, de männen — egoister äro de, ingenting annat än råa, känslolösa egoister. Och Hjalmar, som så väl visste, hur klen han var. Doktorn hade ju sagt honom, att hon hvilken dag som helst kunde bli änka. » Kände du också till läkarnes dom? » » Om jag kände den? Professor Rabén sade själf åt mig, att Hjalmar inte kunde lefva länge. » » Och att han inte tålde vid att arbeta så mycket? » » Det med. Men det måste han ju — Erik, det vet du ju. Barnen och hushållet och Hjalmars starka pliktkänsla. » » Kände du aldrig såsom en stark bindande plikt att hindra honom från att arbeta ihjäl sig? » » Jag kände så varmt för honom och försökte verkligen. » » Att skaffa honom mera arbete, ja! Och sedan göra af med förtjänsterna. Men klokbeten borde åtminstone ha manat dig att hushålla med hans krafter. I stället har du varit den lilla blodtörstiga skönhetsvampyr, som satt sig på sitt offers bröst och aldrig, aldrig skänkt nåd. Det vet du inte själf — och det är din enda ursäkt. Fy, sådan humbug! » Kassören var blek af harm. Men fru Beate skiftade inte färg. En sådan tarflig människa, tänkte hon. Hvad förstår en sådan där medelmåttig, kälkborgerlig varelse af de utvaldes behof och lifsvillkor. Det vore ovärdigt en tänkande kvinna att bli ond på en sådan stackare. Han var egentligen mera att beklaga. Därför förblef fru Beate lugn.