Det är alls inte som i en stad, där ni skulle bli begrafven på hvilken dag som helst. I Svartsjö skall ni bli begrafven på en söndag, så att ni kan ha hela socknen omkring er. Där skall ni ha bredvid er kista både den flickan, som ni dansade med på sista midsommarsvakan, och den mannen, som ni bytte hästar med på sista marknaden. Ni skall ha skolläraren, som vårdade sig om er, då ni var liten pojke, och som glömt er, fast ni så väl kom ihåg honom, och ni skall ha den gamle riksdagsmannen, som aldrig förr gitte hälsa på er. Detta är ej som i en stad, där skulle människor knappast se efter er, då ni fördes förbi. Då man kommer med de långa bärklädena och lägger dem under kistan, så är det ingen, som ej följer med i handlingen. Ni kan ej tro, hvilken kyrkvaktare det finnes i Svartsjö. Han är en gammal soldat, och han ser ut som en fältmarskalk. Han har kortklippt, hvitt hår och vridna mustascher och spetsigt hakskägg, han är smärt och hög och går rak med en lätt och säker gång. Om söndagarna bär han en nyborstad bonjour af fint kläde. Han ser verkligen ut, som den finaste gamla herre man kan råka på. Och det är han, som går först i spetsen för processionen. Efter honom kommer prestafven. Det är ej sagdt, att prestafven tar sig något ut i jämförelse med kyrkvaktaren. Det kan hända, att hans kyrkhatt är för stor eller gammalmodig. Han är nog generad också, men när är ej en prestaf generad? Så kommer ni själf i er kista med de sex bärarna och så komma prästen och klockaren och byalaget och hela socknen. Allt kyrkfolket följer er in på kyrkogården, det kan ni vara viss på. Men, nu skall ni lägga väl märke till något. De se så små och fattiga ut, de som följa er. Det är ju inga ståtliga stadsbor, det är bara enkelt, tarfligt Svartsjöfolk. Det är som funnes där bara en, som är stor och vördnadsvärd, och det är ni i er kista, ni som är död.