Vi ha här stiftat bekantskap med ett av de finaste vapnen i poetens tekniska arsenal, med bilden eller metaforen, om vars höga uppskattning inom själva den stränga antiken ett pregnant ställe i Aristoteles’ »Poetik» vältaligt bär vittne: det heter nämligen här att det största dock är att vara en mästare i metaforens bruk, »ty detta allena», så falla orden, »kan man icke lära sig, utan är det fastmer tecken på genial begåvning». Genom bilden, metaforen häves isoleringen, vari det enskilda namngivna tinget befinner sig, det avstängda i den skildrade situationen; fantasien får vingar att taga i besittning en värld, vilken välver sig vid och stor kring den lilla, ännu nyss isolerade punkten. Det är den kontemplativa poesiens triumf. Men väl att märka: metaforen kan i och för sig tjäna många herrar. Den kan tas i bruk av poeten även vid någon annan av de poetiska inställningar vi här talat om. Men för var gång bär den härvid en olika prägel. Vi kunna i själva verket genom att ge akt på denna prägel, på metaforens glans och färg så att säga, avgöra vilken poetisk inställning den tjänar, ungefär som vi av ljusstrimmornas färg i ett spektrum kunna sluta oss till de metaller, som i förgasad form lysa i en fjärran stjärna. Metaforen tillåter oss att företaga en poetisk spektralanalys.