Efter henne kom en fyra, fem andra gamla gummor, och donna Micaela såg helt förtrytsamt på dem, medan de så småningom fyllde teatern. Hon visste, att don Antonio ej skulle vara nöjd, innan han hade åter sin egen publik, innan han hade sina egensinniga, älskade pojkar att spela för. Plötsligen hörde hon en storm eller en åska. Dörrarna upp på vid gafvel, alla in på en gång! Det var pojkarna. De slogo sig ned på sina vanda platser med en trygghet, som om de dragit in i sitt hem. De sågo på hvarandra, smått skamsna. Men det hade varit omöjligt för dem att se den ena gamla gumman efter den andra gå in på deras teater och se hvad som spelades för dem. Det hade varit rakt omöjligt att se hela gatan full af gamla sländspinnerskor i makligt tåg mot teatern. Och så hade de rusat på. Men knappast hade de unga människorna kommit på sina platser, förrän de märkte, att de kommit in under en tuktomästare. Ack, Det gamla martyriet, Det gamla martyriet! Det uppfördes icke så som i Aci och i Castelbuoco. Det spelades ej så som på operan i Palermo, det spelades endast af arma marionetter med orörliga ansikten och stela kroppar, men det gamla skådespelet hade ej förlorat sin kraft. Donna Micaela märkte det redan i andra akten under nattvarden. Pojkarna började hata Judas. De ropade hotelser och skymford in till honom. Då lidandeshistorien fortgick, lade de af sig hattarna och knäppte händerna. De sutto alldeles stilla med sina vackra, bruna ögon vända mot scenen. Då och då kommo ett par tårar pärlande. Då och då knöts en näfve i harm. Don Antonio talade med tårar i rösten, donna Emilia låg på knä i utgångsdörren. Don Matteo såg med ett mildt leende bort till de små dockorna och mindes det härliga skådespelet i Palermo, som hade gjort honom till präst. Men då Jesus fängslades och pinades, blygdes de unga öfver sig själfva. De också hade kunnat hata och förfölja. De voro som dessa fariséer, som dessa romare. Det var en skam att tänka på. Måtte don Antonio kunna förlåta dem! Damen med järnringen.