Men allt har en öfvergång, så äfven denna min pröfvotid på exercisheden. Det var med en suck af oerhörd lättnad, som jag aflade kronans kläder och påtog mina egna »civila». Och jag beslöt att, kosta hvad det ville, till nästa år förskaffa mig en passabel uniform, så att jag åtminstone ej för den sakens skull behöfde lida någon smälek. Ty det kunde jag nogsamt förstå, att för en krigsman är uniformens beskaffenhet det allra vigtigaste; huru det är bestäldt med kunskaperna, karakteren etc. inunder det »lysande eländet» betyder deremot noll eller intet. Jag vill derföre förlikna en »krigsman så båld» vid den skalbagge, som kallas tordyfvel, d. ä. krigsguden Thors dyfvel: Se, hur han lyser, hur grann! Skimrande rustning har han, Sporrarne skina, Blanka och fina. Se, hur han lyser, hur grann! Hör hur han dundrar, hör på! Lyssnen och undren, I små! Väldiga orden Dåna mot jorden. Hör, hur han dundrar, hör på! Högre och högre han far, Molnens befästning han tar, Djerf han sig svänger, Fram han sig tränger, Högre och högre han far. Söken ej efter hans mål! Spejande blick han ej tål. När han sig sänker, Alltid jag tänker: Söken ej efter hans mål! Harmen öfver konstapelns nedriga beteende ingaf mig både ord och rim, och jag beklagar endast, att han sjelf ej fick höra eller se denna dikt.