Jag är inte författaren. Men det förefaller mig så löjligt att kalla Firmin mitt » lejon ». — Det kommer sig deraf, att ni, min fröken, att ni i Donna Sols roll fortfarande vill vara mademoiselle Mars. Om ni i verkligheten vore Don Ruy Qomes de Silvas myndling, d. v. s. en ädel kastilianska från 16: de seklet, så skulle ni i Hernani icke se er kamrat herr Firmin, utan en af de fruktansvärda röfvarhöfdingar som lgt konung Karl Y darra i sin egen hufvudstad, då skulle det icke vara obegripligt för Er, att en sådan qvinna skulle kunna kalla en sådan man » mitt lejon » och mitt uttryck skulle ej förefalla er så kuriöst. — Ni tycks alltså hålla på ert lejon. Då har jag ju intet att säga. Jag är här för att säga fram hvad som stör skrifvet I manuskriptet står » mitt lejon » och jag skall naturligtvis säga » mitt lejon ». Gode Gud, mig £r det ju alldeles egalt. Alltså, Firmin: » Ni är mitt lejon! » Nu syntes sacken alltså vara afgjord. Men vid nästa repetition böljade hon om igen. Liksom dagen förut ställer hon sig och spejar ut öfver salongen: Herr Hugo — är herr Hugo der. Ja ha! — Har ni inte tänkt öfver » lejonet *. x — Bent ut sagdt, nej. — Finner ni inte versen betänklig. — Hvad menar ni med betänklig? — Nå, jag menar han retar till skratt. Jag skulle hellre säga något annat. — Hvad då? — T. ex. » Vous êtes monseigneur superbe et genereux », min herre, det passar ju lika bra in i versen som » mitt lejon »! — Ja, metriskt passar det lika bra, men min lierre är helt enkelt trivialt, under det mitt lejon adlar versen. Jag vill hellre bli utskrattad för en god vers än jag vill bli applåderad för en dålig. — Godt, god t, då behöfva vi ju inte disputera längre. Jag skall deklamera er vackra vers, utan vidare. Alltså, Firmin: » Ni är mitt lejon. » Efter repetitionen bad Victor Hugo skådespelerskan om att gifva honom rollen tillbaka.