Jag öppnade det, och löjtnanten läste för mej Fannys papper; han lade dem tillbaka och bad mej säga er, att han inte ville stjäla sig till en lycka, som ni inte haft mod att skänka honom. Han väntar Fanny och Herman på den segelfärdiga briggen, 221 och han hyser ännu ett svagt hopp, att ni skall ändra er. Din far är räddad. Himlen har icke öfvergifvit de förskjutna. Ja, herr öfverste, vi begge ha fått hjertesorg; jag har förlorat en otrogen hustru och ni en trogen tjenare. BEATA (till öfversten). GREFVINNAN (sakta till Herman). BERTHEL (vänder sig till öfversten). Jag tyckte inte om ditt förtroende för den der Aron. Han hade ett så gement utseende. Tyst, Beata, förtala inte din egen son. Store Gud! ÖFVERSTEN (sakta till Beata). BEATA (förkrossad). ÖFVERSTEN (som förut). Nu gömmer grafven din hemlighet bättre än sjelfva Ostindien. Er brors hviskning var alltför hög, men icke för hård för en smädande tunga. KAMMARJUNKAREN (sakta till Beata). Känner ni igen er egen handstil, herr öfverste? Detta juvelskrin är Fannys modersarf. GREFVINNAN (som under tiden ur juvelskrinet upptager ett papper, visar öfversten). Gud förbarme sig öfver mig! Hon är min dotter! (stödjer sig mot bordet.) ÖFVERSTEN (kastar en flyktig blick på papperet, tillintetgjord). 222 EN BETJENT (med ett bref på en silfverbricka). Ett angeläget bref till öfversten. Ha, jag glömde! ÖFVERSTEN (tar, under sin häftiga sinnesrörelse, mekaniskt brefvet, och öppnar det; ett tunnt, fyrkantigt etui är inuti. Ett papper, som omgifver det, släppes, tillika med etuiet, af öfversten på golfvet, och upptages af kammarjunkaren). KAMMARJUNKAREN (återlemnar till öfversten ordens-stjernan, som fallit ur etuiet; läser högt på papperet).