Också blef han ej gammal. Bäst hans tankar voro rigtade på värdigt utarbetande af den store Gustaf Adolfs häfdabild, och dessemellan väl ock (såsom åtskilliga ändrings-förslag i hans efterlemnade handskrifter syntes vittna) på en granskad samling af sina skaldeverk, angrep honom, under ett sommar-vistande på Drottningholm 1763, en häftig feber. Den var förvandlingens sändebud. Ännu den 25 Juli diktade han ett litet skämtstycke, utan aning om dödsdagens närhet. Hans halfbroder och nitiske beundrare, Bökman, var hans läkare: men fåfängt. Den 12 Augusti upphörde han, i sitt femtiondefemte års ålder, att vara dödlig. – Vid denna tid hade Konungen och Drottningen i sinnet, att smycka sin älskling med Råds-manteln. Nordin anser för säkert, att den skulle tillfallit honom vid riksdagen 1765. Troligt må visserligen vara, att de då öfverhand ägande Mössorna hade samtyckt; om ej af annat skäl, dock för att äfven på detta sätt förödmjuka de Hattar, som 1756 spelade tyranner. Men Dalin skonades från så tvetydig och slipprig lycka. I stället föranledde hans plötsliga frånfälle ett annat aktningsbevis, hvilket Celsius betecknar i dessa ord: ”Vänner visa sig nu till rikt antal; ovänner vilja icke synas; och Dalins förtjenster brinna som klarast vid det ögonblick, då han sjelf slocknat”. Redan den 14 Augusti jordfästades, i Lofö kyrka, hans stoft. Det åtföljdes af en ansenligt begängelse-tåg, hvaribland främst en mängd förnäma Ämbetsmän och