Tomas har fått något tungsint över pannan och något som liknar grämelse kring munnen, annars ha de tio åren inte gjort någon förändring i hans trygga gestalt, hans långsamma rörelser, hans styvnade anlete med de tunna läppfjunen och de vitaktiga ögonbrynen. Med de grova händerna på ryggen står han försjunken i egna funderingar framför gravarna, som rymma alla dunkla minnen från tider, då hans eget liv knöts fast som en ny länk i samma kedja, som nu nått fram till de lillgammalt pysslande barnen – de satte så noga sina blommor tillrätta vid korsets fot. Och Tomas läste namn och år för den gamle och orden som därunder stodo skrivna: i dag mig, i morgon dig, ej skillnad görs till åren. Så ung som gammal bäras vi en dag dock bort på båren. – Från kyrkogårdens andra ända kom en karl gående, från fattighörnet, där bara några platta sandhögar lågo utan ordning och ans, utan kors och blomma. Trögt vände sig Tomas dit, ja, det var han, Bengt Velamsson, stackarn, han hade förlorat sin hustru nu. Bengt svarade inte, när Tomas hälsade. Han fick i stället en hätsk glimt i ögonen, den hade aldrig funnits där förr. Läpparna drogos isär med något som liknade en morrning, tänderna blänkte fram, fräknarna lyste eldröda i hans ansikte, han var allt för lik Erika! Det var dödstyst på kyrkogården, helgmålsringningen hade slutat. Syrenhäcken hängde orörlig utan blom vid den svarta sakristidörren. Tomas och barnen stodo handfallna och stirrade mot grinden, där Bengt försvunnit. Det märktes tydligt på gången att han inte var nykter.