Kärrorna vältrar med dunder och dån över gruset, kranen knarrar, kättingarna slamrar och knarpar när stenen hivas hem - släggorna pickar och tickar runtom i bergen, allt arbete åker i väg med iver och brådska mot kvällen. - Dalman - hörru - Dalman lille - hör du inte? Ja, jag vet vad ni vill säga, herr Larsson, man merkt die Absicht und wird verstimmt, menar ni. Som ett utbrott ur jordens innandömen steg ett vrålande skratt mot höjden, ett dånande hurra rullade ut över hela gatan, ett tjut av glädje och hån borrades in i alla fega hjärtan med hämndens vällust. Pelle såg på henne Det var något av hån i hans ögon, som gjorde henne rädd ett ögonblick. I ett ögonblick av livsångest skar det sig, han greps av en vansinnig lust att pröva döden för att få veta den. Hon gick och grubblade över det här, det var så svårt att förstå, hon rynkade pannan av ansträngning, men det där om den andra mamman var alltför svårt för henne. I hörnet står ett väldigt huskomplex med ännu våta tegelmurar, det är ett bygge som nyss kommit under tak. En av gubbarna gick, kom tillbaka efter en stund med ett dricksglas i ena handen och en flaska brännvin i den andra, han slog glaset halvt medan han gick. Åter vände han sig med sin tokroliga uppsyn mot massan: De är i alla fall som vargar i ödemarken, allas fiender, jagade av alla, de låter ingen främmande hand komma sig för nära. Han kände sig rentav blyg när han såg den där bilden av sig själv - en låg panna, en väl kammad, fettblank lugg lagd över ena ögat, en alldeles uttryckslös, sömnig blick djupt inne i mörkret under pannan, mustascherna hopsnodda med fett till smala spetsar, en bred mun med tjocka läppar, en kraftig haka, som sprang fram ur grova käkar och mitt i ansiktet en liten lustig, platt näsa - det var Lasse, hans hela namn stod under bilden, han blev kallad Larsson på allvar. Här finns behov av religion, och här finns religion också på djupet. Hon jagade bort de otäcka djuren så att han skulle slippa se dem, hon drev undan all smuts av jorden, där han skulle fram.