Barks bref, historiskt och litterärt mindre intressanta än korrespondentens, visa i lycklig omedelbarhet insidan af tidens lif, allt smått som vidlåder människorna äfven under intrycket af väldiga händelser: bekymmer om utnämningar och titlar, personliga intriger mellan de styrande, ängslan för hvarje resolut åtgärd, som kunde draga med sig stora risker och oöfverskådliga konsekvenser, allt möjligt sådant skymtar i Barks epistlar, och efter all anledning var han inte den ende af mera framskjutna män inom Kungl.LITTERATUR 141 Maj: ts kansli, som rörde sig i dylik tankesfär, medan därute spelet gällde Sveriges och Östeuropas framtid. Att de hedersmännen i sitt goda lugn höllo humöret uppe och emellanåt drucko, » så att glasen runkade » och efteråt » hufvudet ännu sitter på sned », vill man mindre förtycka dem, särskildt ej då anledningen var så legitim som segerglädjen öfver Thorns intagande. — Del II af Magnus Stenbock och Eva Oxenstierna (Sthlm 1914, P. A. Norstedt &amp; Söner, kr. 6,00), som grefve C. M. STENBOCK utgifvit, innehåller de båda makarnas korrespondens 1703 — 1717. I första delen såg man Stenbock under de i många hänseenden vanskliga ungdomsåren, då utsikterna till a vancement voro osäkra och familjens ekonomi emellanåt rätt förtviflad. Här möta vi först den käcke generalen under stigandet uppåt: han har visat, hvad han duger till, får sig stora uppgifter förelagda och är hjärtligen lycklig i sin vidsträcktare verksamhet, allra helst som de goda åren sträckt sig äfven till hans privata hushållning. På lyckans höjdpunkt se vi honom likväl icke i denna brefbok, ty under sitt stora år 1710 synes han ej, åtminstone icke regelbundet, ha behöft genom bref kommunicera med sin trogna » aldra kieresta lilla Engell ».