De drack det starka heta kaffet och blev styrkta. sade Viveca och log. Ibland var hon osäker, då gick hon på bibliotek, läste och kollade. Jag har fått läsare som hör av sig ibland. Akka gjorde det, slokörad, men av hans blick mot Hammou som kom in efter honom förstod Viveca vad som hänt, svalde sin protest och tog emot tian. Fortfarande stående sade Ghislaine: Bacon, åt mig? Jag har fullt fog för att vara svartsjuk, sade Hammou och såg belåten ut. sade Viveca och lade leende den lilla vita platslappen framför honom. Mr Spencer hade lovat följa med upp till Green Rock dagen därpå och ta med sig en värderingsman. Hon hjälpte honom ju dagligen. Antagligen. My dear, do I know you? Det var vad hon hade hunnit med under de gångna årens många långa timmars sittande på resor, i hotellrum, i sjukrum: läsa böcker. Men när hon skulle ut på något uppdrag sade hon bara: Jag hinner inte hem till lunchen (eller middagen), vill du ta dig själv eller gå ner på ett kafé? Mina ungar, sade hon, men ingenting om en man, noterade Viveca. Jag upptäcker att när man möts så här efter en frånvaro spelar man en roll och tvingar den andra att göra det också. Jag tar av mig hatten för dig. Hur då? Hon vände bort ansiktet. (Ungefär som de sura barn som genom en stängd dörr lyssnade till skratten från mammas och hennes väninnors sammanträden med tedrickning.) Men det är ju redan om onsdag? Gregor hade ju alltid velat höra och se spelmän och deras instrument i deras rätta omgivning, och hon hade varit med honom. Underbart, skön försommar, allting grönt. Först efter en lång paus svarade hon med en egendomlig fränhet: Och eftersom kunskaperna om land och folk var så dåliga frågade man inte stort efter etniska eller geografiska gränser heller, det gällde bara att hugga för sig största biten. Man skärpte bevakningen, och det hade effekt. Är du rädd? De finns. Av en överdos. Det var inte precis deras vanliga umgänge. Hon hade inte många minnen kvar från tiden före fem år, men en sak hade hon fått: sitt språk.