Men de, som gav litet närmare akt på henne, kunde inte låta bli att förundra sig över att hon aldrig bytte ansiktsuttryck, utan satt med densamma vänliga och belåtna uppsynen, vad som än hände omkring henne. Och likaså måste det nog väcka förvåning, att hon aldrig ändrade ställning, utan jämt satt stilla och orörlig på bänken. Men även då iakttog hon sin värdighet. Det kunde aldrig komma i fråga, att hon skulle stöda ryggen mot väggen bakom henne eller att hon skulle lägga benen i kors. Inte heller blev hon retad, hur än de andra systrarna gäckades med henne, och gav aldrig svar på tal. Hon var inte sjuklig och inte egentligen dum heller, bara förslöad och försoffad, och det finns väl ingenting, som är retsammare än att se en frisk och färdig människa sitta dagen lång med händerna i skötet och göra platt ingenting. Varken den systern, som var bibliotekarie, eller den, som var portvaktare, eller den, som var köksmästarinna, eller den, som var förrådsförvaltare, eller den, som var klädessömmerska, eller den, som var örtagårdsmästare, eller den, som var skattmästare, eller den, som hjälpte sjuka, eller den, som delade ut klostrets allmosor, kunde finna någon ursäkt för den, som ingen syssla ville sköta och inte ville dela de andras möda och ansvar. Det var en syster, som hette Cecilia, fastän hon i klostret aldrig kallades annat än syster Sisla. Hon var kvick och glad och ivrig och verksam, och hon var den, som drev mest fyr med syster Karin. En gång hörde hon en syster säga, att syster Karin var så lat, att till och med tankarna stod stilla i huvudet på henne. »Ja, visst är syster Karin lat», sa syster Sisla, »men det finns i alla fall tre sysslor, som hon aldrig tröttnar på. Den första är att sova, den andra är att äta, och den tredje är att göra ingenting.» Detta samtal fördes i abbedissans närvaro, och hon sa då genast, att det fanns ett fjärde, som syster Karin aldrig heller tröttnade på, och det var att prisa och lova Gud.