Du fria, du stolta, du brusande våg, du sköna, du glittrande klara Oh sjung mig de härliga strider du såg, och lär mig din sång att förklara! Jag lyssnar med tjusning till sagan så rik, när böljorna slår emot skären. Men ser du att våldet vill nalkas vårt land, och fiendens flottor sig samla Då ljude som gjallarhorn sången mot strand: till vapen båd unga och gamla! Och icke förgäfves skall höjas vårt rop, när böljorna slår emot skären. Ty än är det likt sig, det släkte som bor bland nordiska fjällar och dalar Och ännu på Gud och på stålet det tror, än fädernas kärnspråk det talar Den ovän oss trotsar skall finna sin graf, i böljor som slår emot skären. Den 26/2 1907. Waknen, Nordens alla hjärtan! Vaknen, Nordens alla hjärtan, ur den långa vinterdvala! Lyssnen åter till de röster, som om ädla bragder tala! (Wiktor Rydberg) Waknen, vaknen upp till lifvet, ni som dragens hårdt med döden Morgonrodna'ns fana svajar, upp och följen hennes öden! Waknen upp och leten idogt i de kämpakummel höga I de stora minnesmärken anden ställde för vårt öga! Waknen upp till syn och sinne för det stora, för det ljufva Som kan smälta kvinnohjärtan, som kan hjältekraften kufva! Hör de dystra ljud från Nordens barndomsdagars baldershage Kämpeluren, heimdallshornet, silfverharpans klang hos Brage! Hör, det är en vaggsång nornan fordom kvad för folkets öra Och ett nordiskt barnahjärta ännu glädes af att höra. Lyssna, lyssna djupt ur fjällen, hörs en ton ej än förgången Från det gamla Valas harpa, kämpevisan, skaldesången! Windens kväd i askens krona, hviskningen vid baldersbålet Frejas suck och svärdets stålklang, ljuda än i modersmålet!