På natten låg han länge vaken och grubblade öfver hvad som händt under dagens och aftonens lopp. Den personliga sympatien för de båda gamle vännerna hade kommit honom att tala så öppet, så rakt från hjertat, alldeles som i fordna dar; och nu smög det sig fram en känsla af blygsel deröfver: det hade icke funnits ressonnansbotten hos de andre för hvad han sagt. Depravationen hade gripit vida omkring sig; hans egne gamle kampkamrater voro smittade Minnet af mötet utanför operan trängde sig fram och fyllde honom med bitterhet. Ja, detta var den nya tiden. Och han sjelf var bara en naiv gammal romantiker, en landsortsbo full af löjliga fördomar och ideal. Löjliga? — nå ja — quand même! Hade han lefvat på dem hela sitt lif, fick han väl försöka att dö på dem också Då han om morgonen vid sin kopp kaffe ögnade i dagens tidning, slog honom strax ett ord till mötes: Lohengrin. Och från det ögonblicket var hans inre en tummelplats för de häftigaste strider mellan sunda förnuftets bud och minnets lockande sirénsång. Det sunda förnuftet och taktkänslan tycktes ändtligen ha segrat, då han vid sextiden högtidsklädd åkte förbi operan; men han kunde icke fara förbi utan att låta vagnen stanna och sjelf stiga af för att öfvertyga sig om, att huset var utsåldt. Huset var icke utsåldt; tvärtom, det fans sorgligt många platser att få köpa. Majoren köpte sig en parkettbiljett och skickade vagnen bort; satte sig att äta på operakällaren och bevistade Lohengrinrepresentationen i stället för generaldirektörens middag. Salongen var endast till hälften fylld. Tomheten riktigt gapade emot honom från alla håll. »Den nya tiden! Den nya tiden!» Men der långt i fjerran kommer svaneriddaren i sin strålande rustning; snäckan lägger till vid stranden, kungsfågeln stryker sitt stolta hufvud mot riddarens bröst, och riddaren sjunger en sång till farväl.