— Ers majestät, säger han. Jag har funnit de våra. Det är ett par hundra officerare i en sammanslutning, en hel del tjänstemän också, och ute i landsorten finns det massor av anhängare Kungen sluter ögonen och drömmer om kvällen. — Hör, ers majestät. Allting är redan organiserat för ett uppror. Snart skall ers majestät åter vara i besittning av sitt rike och sin makt. I kväll skall jag gå och föra hit centralkommittén — Ja, ja, det är bra, min käre Jules; tala bara inte så mycket, säger kungen med uttråkad röst. Han vill vara ensam. Kammartjänaren märker det och går ut i köket för att drömma om den kommande återuppståndna härligheten, medan hans herre ligger på sin soffa och, även han, drömmer om något som skall återuppstå: ungdomen Plötsligt reser han på sig och ropar in Jules. — Du kan få raka mig, Jules, säger han. — Tack, ers majestät, svarar tjänaren. Han ser redan den nya tiden blänka och lysa i rakknivsklingan Så fort tjänaren avlägsnat sig, stiger kungen upp. Han är i aftondräkt, han sticker en blomma i knapphålet, och minns sina friarfärder till de lätta damerna i Monte Carlo. Han kastar kappan över axlarna och går ut. Snart har han sneddat gården och kommit in i den andra uppgången. En, två, tre, fyra trappor. Här är det. Han stiger in. Flickan, som verkligen är ensam, tar emot honom med förvånad min. Hennes, redan förut av spiselvärme röda ansikte, blir ännu rödare. — Vad vill ni? frågar hon. Kungen kan ej svara, Något i hans bröst arbetar sig upp i strupen. Det är nervositet och överretning, en alltför högtspänd känsla, som söker sig utlopp i gråt. Och plötsligt störtar han ner framför henne, och omfamnande hennes knän, mumlar han vansinniga ord av lidelse och lycka; han förklarar och biktar, ber om förlåtelse och tigger i samma andedrag Flickan ser oförstående på honom, men sedan ljusnar det i hennes klumpiga ansikte. Hon ler ett gåtfullt leende — Ni är kungen, säger hon.