O c h när nu den här björnen gick där på töet, så sökte han rätt på allt ris, alla stickor och pinnar och all nerlega och lade ihop alltsammans i ordentliga brötar på ömse sidor om stigen. H a n lade upp dem lika stora och lika långt från stigen, till höger och vänster, så att det såg riktigt prydligt ut. E t t evinnerligt bestyr hade Storpälsen med myrkasarna, som lågo här och där utan regel och ordning i grankälen. Såg han en myrkase på ena sidan om stigen, så skulle han prompt ha en likadan midt emot på andra sidan. O c h där hade han gått och försökt flytta kasarna, så att de skulle lämpa sig efter hans fordringar. O c h spillt hade han gjort all väg där han luffat. D e t är, förstås, ingen lätt sak för en björn att bära en slik mörja mellan ramarna. D å flyttningen inte gick särskildt bra, hade han fuskat till ' et med ris och mossa, för lika skulle det se ut å ömse sidor om stigen, kosta hvad det ville. Krokväxta granar tålde Storpälsen inte se. Dem han rådde med, ref han upp med roten, det också getarpojkarna sågo från berget. Fick han tag i en krokväxt gran, som stoppade, så vrålade han hiskeligen; var vädret lugnt hördes målet hans hela socknen rundt. F o l - ket i byarna omkring kunde få höra vrålet af en gång på gång i timtal, då han höll på med någon ogörlig gran. Så pass. kinkig om prydlighet och ordning är Storbrunte, när han går ensam i skogen på ett to, där han trifves bra. Men detta är bara före syndafallet. Sedan Storbrunte har fått smak för nötkött, är han förvandlad till en fullständig slarf med grof likgiltighet för omgifningen, dess brist på ordning och rena linjer. O c h hvad nu den här björnen beträffar, så säger det sig själft, att han gjorde sina särskilda beställningar i två likadana kasar lika långt från stigen på ömse sidor. Så kinkig är Skogsfar, när han går skuldlös uti skogen och stökar i ensamheten.