Äfven fröken Sigrid hade tillsammans med sina föräldrar gjort ett sommarbesök i hufvudstaden, hvarifrån hon återvände fullkomligt lugnad med afseende på de sjukdoms-symptom, af hvilka hon hade trott sig lida. Säkert är att mitt öga fuktades, då jag hörde madam Malm framsnyfta de orden: Gud signe dig, barnet mitt! – Vi kunna intet göra, doktor, – plägade hon säga; låt oss derföre undvika att bereda oss ännu en onödig plåga. – Du vill måhända säga, att inspirationen blott är ett fantasi, en dröm. – Jo, si jag är så hjertinnerligen förargad, sir doktorn, – svarade han. Det var en lycka, att grefve Gustaf Stålsköld icke var en af dessa fadde sprättar, till hvilkas antal den yngre Birger Ehrenbrant hörde, ty han hade då genom sin hyllning bestämt uttröttat Sigrid. – Jag är det – svarade han – och just detta, att icke verlden och dess förhållanden låta inpassa sig i serien af mina svärmerier, gör mig dyster och längtande att komma härifrån. Om hennes hjerta har jag allaredan förvissat mig, likasom derom, att hennes hand aldrig skall bortgifvas utan detsamma. Inga de mest förnuftiga och tröstrika ord skulle hafva lyckats att så snart qväfva de frambrytande tårarna och försvaga minnet af hvad Clas Ärling likväl en gång varit för Emma, som dessa kalla ord och den röst, med hvilken de uttalades. – frågade han med en tviflande min. Han beskref dess utmärkta fornminnen, vitnen af en förgången förskämd tids lyx, han beskref dess närvarande förfall under ett prestvälde, som äfven tycktes vara i förfall, vittnet på den nuvarande förskämda tiden. – Ni menar utan tvifvel magister Ärling? Vid sådana tillfällen bjöd min tvätterska på thé med hembakta kanelbröd, på hvilkas tillagning hon hade fått beskrifning af sjelfva mamsell Nylander. Imellan honom och hans reskamrat tycktes ett ganska godt förhållande ega rum, ehuru det naturligtvis faller af sig sjelf, att grefven ingalunda användt sin tid att insöfva den unga italienskan i några sanguiniska förhoppningar. – Doktor, har ni någonsin älskat?