Han korsade planen för att se på Södergrens fina rosor. Inte minsta bladknopp ännu, men de skulle nog bli granna, han mindes prakten förra sommaren. Jaså, Hagbergs hade redan spenat och rädisor, de odlade bara grönsaker. Praktiskt folk! Lövgrens hade narcissor som han själv. Och deras syren höll på att lövas, få se hur hans egen artade sig i år med blomning ... Gustav, som med mor och syster bebodde en gavellägenhet, måste passera hela planen för att komma till vattenledningen. Somliga täppor gick han förbi med ett ögonkast, vid andra dröjde han. Lidén hade redan planterat penséer och tusenskönor, och det lilla äppelträdet bar skärtoppiga knoppar. Gumman Levins jord var ännu orörd – den odågan Milo borde ha pisk för sin lättja, fullvuxen lät han den gamla släpa sig fördärvad för hans uppehälle. Nej men se på Kruse som nymålat! Lull, lull. Bordskivan grön, foten blå, bänken vit med blå ränder vid ändarna och rabattens prydnadsstenar smockade med brandgult inom röda cirklar. Jansson hade syrener – Var det någon vid vattenledningen ...? Han lyssnade. Ett kärl skrapade mot cementen, vatten forsade. Och han, som blott var halvklädd och rufsig. Men det var väl bara någon gammal, som icke gett sig ro att sova ut, tänkte han och strövade iväg, svängande hinken. Solen stack honom i bringan, som var bar i skjortsprundet. Skjortärmarnas vithet var anmärkningsvärd. Han var barhuvad och i tofflor och utan strumpor, håret, ljust och våtblankt efter morgontvagningen, vågade sig rikt över en bred hjässa och vackert insvängd nacke. Han fick en obetvinglig lust att sjunga, och han stämde dämpat upp en sång av Runeberg, vilken stått på sångföreningarnas repertoar under moderns ungdom, och som han lärt som barn av henne. »Sköna maj, välkommen till vår bygd igen! Sköna maj, välkommen våra lekars vän! Känslans gudaflamma »