Man skall måhända förvånadt spörja mig, om då intrycket af »Dödens ridt» också kan kallas en lustkänsla och om det icke är en fasa som genomfar oss vid åsynen af denna i sin svarta mantel inhöljda benrangelsman, hvilken galopperar å en häst med fladdrande man hän genom stormnatten, medan ett hemskt och spöklikt sken faller ut i den, ut öfver skogsvägen, ruinen och de af stormen piskade träden. Helt visst; en fasa. Men äfven en fasa kan vara en lustförnimmelse. Den gamla estetiken visste detta mycket väl; den kallade det det gräsligt sköna, eller någonting dylikt. Och vi kunna alla hos oss själfva erfara, att det finns en fasa, hvilken vi känna såsom en fysisk och psykisk vällustrysning. Af denna art är den Böcklinska dödstaflan. För att ännu tydligare påvisa, att en fasa kan förnimmas både som en lustoch en olustkänsla, behöfver jag blott att vid sidan af Böcklins »Dödens ridt» ställa ett par andra skildringar af förgängelsen. Det finns en radering af Max Klinger, hvilken å dukens hela bredd framställer ett landskap med allt därtill hörande; men i främsta planet är jorden genomskuren på tvärs medels ett rakt streck, och i detta rum inunder jordskorpan, hvilket är långt och smalt och lågt som en likkista, ligger ett jättelik utsträckt. Den rysning, som denna dödsbild framkallar, är en rent fysisk rörelse af olust. Detsamma är naturligtvis i ännu högre grad fallet med en sådan skildring af döden som den Poeska novellen »The case of M. Waldemar», i hvilken den fysiska döden redan inträdt och kroppens upplösning redan är i gång, medan däremot själen i enlighet med en hypnotisk suggestion ännu funktionerar och sammanhåller den ruttnande organismen ända till det moment, då suggestionen upphäfves och det som ännu i föregående ögonblick var en mänsklig kropp nu flyter ut och åtskils som en stinkande materia. Man behöfver bara att efter denna skildring betrakta den Böcklinska taflan, för att riktigt starkt förnimma den fasa, som den väcker, såsom en lustkänsla. Och »De dödas ö»! Hvad för en djup, stilla, nästan glad ro uppfyller oss icke inför denna bild af döden, hvarå båten med den döde glider högtidligt in i det okända landets svarta inre, ur hvilket de ranka cypresserna tyckas växa upp, – högtidligt, stilla, ljudlöst såsom stenön själf och hafvet, hvilket breder sig omkring den, och luften, hvilken omsluter allt såsom evighetens tystnad.