Måtte Gud bevara och skydda det vackra, litet stolta leendet, som drog öfver det unga, ofördärfvade ansiktet. Jag vill inte vara bödel, så mycket är visst! För öfrigt — kanske hon bara förstälde sig — var blyg? Herre Gud, i värsta fall får man väl hjälpa dem litet! Hvad hade Ruffen och jag När jag skulle gå, bad Thore för första gången i sitt lif att få »hjälpa mig nedför trappan.» Jag hade på tungspetsen säga, att ännu aldrig i mitt lif hade jag behöft någon hjälp, Gud ske lof. Men så förstod jag, att hans behof af att få skydda och hjälpa hade vaknat; och så stödde jag mig så tungt på hans arm, som om jag varit en ledbruten åttioåring minst, under det jag tänkte på Kullens och min promenad nedför storgatan, då jag ju också spelade litet komedi för en god saks skull. Underligt! Kullen, en fin allvarlig man, hade kärleken gjort till en uppsluppen, lycklig pojke; Thore, en lycklig, uppsluppen pojke, hade den giort till en fin, allvarlig man. Och mot den känslan skulle jag, stackars mask, sta och kämpa!! Men nog är det bra tröttsamt att ha fått kärleken i huset igen efter så pass många års hvila, kanske allra mest tröttsam därför att bjuda till bäst man vill, göra hvad man kan, så slutar den alltid med att rå på en ändå!! Senare: Nu har jag vändt ut och in på Maja, men ingen Thore har jag funnit ändå. Bara yrvakenhet och undran och en nyfikenhet O, en nyfikenhet! »Kurtis är någonting rysligt», slutade jag min första föreläsning med — »ett riktigt skadedjur, som gör lika mycket ondt åt kärleken som Pollyx-oxen åt vinet. Den tar för sig af det allra bästa och skäraste som finns och skämmer hela skörden, och så —» » Hvilken skörd?» frågade hon nyfiket. Nej, det där var för fint, det var tydligt —! Så gaf jag henne en dufning till, som i enkel tydlighet ingenting lämnade öfrigt att önska. Nu hade jag träffat rätt. Hon vred sig som en moralisk mask, tydligen alldeles upprifven och ångerfull.