Något eller par år efteråt hittade hon emellertid – den som söker, finner – en ersättare och denna gång en man, som lyckades eröfra både hennes hufvud och hjärta. Det var Hedvig Charlottas blifvande make, Jacob Fabricius. Han var liksom Tideman både begåfvad och beläst, men eljes denne så motsatt som en älskvärd och estetisk präst, hvilken, om han fått lefva, godt kunde hafva blifvit hofpredikant, är olika en mot sig själf och andra sträf stoiker. Jacob Fabricius hade studerat platonska författare och var religiös mystiker, utan att detta synes hafva hindrat honom att draga försorg om ett fördelaktigt yttre, göra tillfällighetsdikter i förnäma familjer och spela Celadon. Han hade oförneklig vitter begåfning, skref goda vers och en lätt löpande, blott allt för blomerant prosa. I en stor allegori, »Vänskaps Väg», förband han sin kärlek till Hedvig Charlotta med evigheten och filosofiens djupaste problem. Det ordas i detta vältalighetsstycke mycket om solen, ljuset och skönheten. Atterbom har i densamma funnit »en åt christelig Platonism uppstigande förädling af cartesianska tankefermenter». Äfven senare författare hafva noggrant sökt pressa fram allegoriens metafysiska kärna. Det är att göra för mycken heder åt denna af en mjuk, hvit prästhand galant serverade religiöst filosofiska marräng suisse.