Att i denna förvirring en målmedveten och kraftig svensk politik kunnat behärska situationen kan väl knappast vara något tvifvel underkastadt. Och under alla förhållanden, hade det ej varit vardt åtminstone en ansträngning att söka undvika tyskt inflytande upp till Torneå och i stället ett tillvaratagande af vårt svenska arf med dess förpliktelser i Finland och på samma gång Ålandsfrågans lösning på det enda sätt som i längden kan vara för Sverige betryggande? I stället kom omedelbart svar på finländska hänvändelser äfven af mycket moderat natur, hvilka otvetydigt gåfvo vid handen, att de haft rätt, som sagt att ingen hjälp stod att få från Sverige och som gjorde det klart för Tyskland, att Sverige med fullkomlig passivitet skulle åskåda en bolsjevikisk seger i Finland. Re sultatet kunde ju då icke bli mer än ett. Motivet till den svenska politiken i Finlandsfrågan 1918 ligger som sagdt öppet och klart. Det var förlamande fruktan för hvarje handling, hvarje risk — utan tanke på de större faror, som handlingslös-heten förde med sig eller på det svek mot Sveriges historiska uppgift, som den innebar. Resultatet blef en dundrande konkurs, orsakad af oförmåga att tillvarataga ärfda tillgångar, som förskingrades i lättsinne och tanklöshet. Det enda som återstår är likvidationen. Ur denna kan ännu något stå att rädda, om också förhoppningarna té sig skäligen ringa. De gångna månaderna innebära sannerligen icke slutet på den finländska tragedien utan endast början. Den unga finländska själf-ständigheten har ännu många problem att lösa, hvilkas nyckel det kanske icke blir enbart angenämt att söka i Berlin, och dessa äroDAGENS FRÅGOR 221 jämväl förknippade med Sveriges framtid. Att den nuvarande regeringen, med dess brist på sinne för utrikespolitiska realiteter men desto mer utvecklade sinne för hvad den inhemska primitiva demokratien fordrar af sina tjänare, skulle vilja tillvarataga något af det som ännu ej hunnit slösas bort eller som genom enskilda svenskars tapperhet och duglighet nyskapats af svenska framtidsförhoppningar är väl knappast att vänta. Och den lär ju vara » den enda möjliga » i detta land — om man skulle tro den parlamentariska klokskapen, hvilket man dess bättre sällan bör göra.