Prosten skötte ämbetet med adjunkt, och majoren skötte sitt landtbruk med inspektor. Prosten var en liten trind karl med feta, röda kinder och långa rockskört. Benen sågo ut som på en ordinär person, när han snyter sig på stående fot, och ögonen stodo ständigt på lur, om de verkligen skulle våga titta ut på den lockande, syndiga verlden eller, å ämbetets vägnar beslöjade, te sig, som vore själen totalt absorberad i det öfversinliga. Prostinnan var lång, kraftfullt bygd, med ovanlig näsa och ett ovanligt växlingsrikt leende. Detta leende kunde uttrycka en illa dold ironi, bitter sarkasm, maskerad afund, dåligt humör eller i bästa fall en slags återhållen, nödtvungen vänlighet. Och prosten kunde också det där leendet. Det var hans termometer, som han studerade dagligen. Det var, jämte gradtalet, hans morgonlektyr, och efter de båda inrättade han sin dag. När kyrkoherden om söndagsmornarna kom in till frukosten, brukade prostinnan alltid, just som hon hälde i kaffet åt honom, fråga: »Nå, gubben, är det du, som predikar i dag?» Hon klappade honom på axeln, lade hufvudet på sned och såg ut, som om hon tänkte på all verldens besvärligheter. Men prosten hälde i grädden, ruskade på hufvudet, såg stint framför sig och svarade: »Nej, sockret mitt, det har varit så mycket i veckan. I dag har jag bedt pastorn.» Så hade hon nu frågat de sista fem åren och ständigt fått samma svar, utom på juldagarna. Då predikade prosten både i ottesång och högmässa. Men prostinnan trodde honom, och den ständiga dispyten mellan henne och majorskan gälde, hvem af deras män som i själfva verket hade mest att göra. Det var också deras enda tvistefrö, ty i öfriga frågor rådde den för sköna själar vanliga öfverensstämmelsen. Majoren var en liten stelbent man med stora, dumma mörtögon och ett stereotypt, intetsägande leende. Hans hustru hörde man ej mycket af, eller rättare, hon hörde ej mycket af verlden. Ty hon var döf, och utom med prostinnan talade hon sällan med någon.