För det totala materialet ses ej någon skillnad i slutenvårdstider mellan grupperna, men då varje årsgrupp analyseras var för sig har PDA-gruppen signifikant längre vårdtider 1997 och 1999, men ej 1998. Hos underburna barn är ductus arteriosus också känsligare för prostaglandinernas dilaterande effekt än hos fullgångna barn. Vad styrde valet av behandling? Gestationsålder och födelsevikt i hela materialet redovisas i Tabell I. Utvecklingen går mot en mer aktiv inställning till slutning av ductus arteriosus, med nya strategier och nya medicinska och kirurgiska behandlingar. Förekomst av PDA visade sig vid logistisk regressionsanalys ha ett oberoende samband med födelsevikt. Det har förvisso gjorts studier med profylaktisk indometacinbehandling. Det har länge ansetts motiverat att behandla öppetstående ductus arteriosus, eftersom det finns ett samband mellan detta tillstånd och en lång rad komplikationer såsom hjärtsvikt, ökad incidens av intraventrikulära hjärnblödningar (IVH), nekrotiserande enterokolit (NEC) samt förlängd ventilatorvårdtid med ökad risk för bronkopulmonell dysplasi (BPD) [5, 7, 8]. Värt att notera är dock att de konservativt behandlade barnen har signifikant högre födelsevikt och gestationsålder än övriga PDA-barn (984 g±217 versus 798 g ±152 (P = 0,001) respektive 26,5 veckor ±1, 5 versus 25,7 veckor ±1, 1 (P = 0,04). Den första kirurgiska slutningen av ductus arteriosus hos ett underburet barn gjordes i början av 1970-talet och följdes 1976 av den första rapporten om medicinsk slutning av ductus med prostaglandinsynteshämmaren indometacin [3]. Konservativ behandling gavs till 17 barn, 13 barn fick indometacin, 10 barn genomgick kirurgisk slutning, 7 barn behandlades först med indometacin och blev sedan opererade. DISKUSSION