76 som en gång blef förhäxad af en biskop, och att han icke förr kan bli förlossad än han en kvinnas kärlek vinner. Så du kan vara lugn, mitt lilla barn, att Hobergsgubben sitter vackert stilla. SONEN. Ja, det är icke alldeles så säkert, ty här har redan talats om en järnväg, som skulle dragas midt igenom gubben! PRÄSTEN. Se det var mera än jag visste det gläder mig, och grämer mig, ty denna dalen var mig kär så stilla, enkel bort från världens buller... BARNET. Nu rister linden på sig, farfar, och ändock blåser ingen vind! PRÄSTEN. Det blåser nog där uppe i dess krona, fast ej vi känna det här nere, ängeln min. FÄSTMANNEN (till fästmön). Det kanske är af smärta linden rister, då vi i morse skurit våra namn i barken. SONDOTTERN. Jag såg han grät af smärta, hvarför skulle han icke kunna lida, när vi njuta, då all vår fröjd är byggd på andras smärta. 77 PRÄSTENS HUSTRU. I år den blomstrat rikt, den gamla linden, och då blir mycket honing i vår kupa. SONHUSTRUN. Du tänker alltid på ditt hushåll, gamla moder. PRÄSTENS HUSTRU. Hvem skulle annars, tror du, tänka på't? Man skär ej sina namn i lindebarken, när man är sjuttio år och mer; då plockar hellre gumman blommen och torkar för att ha till te, när hostan hyflar på ens kista! BARNET. Kom, farfar, låt oss gå förrn mörkret faller, jag blir så rädd, när soln gått ner. PRÄSTEN. Så gärna! Gå vi då som sagdt till kyrkan, där jag har litet att beställa uti sakristian för morgondagens gudstjänst! Kom! (Prästen och hustrun gå till höger.) SONHUSTRUN (till Sonen). Hur ljuft när fränder sämjas; aldrig jag såg ett släktskapsband i kärlek så! Välsignad skattar jag den dag, då hit jag kom och genom dig blef länkad in i denna kedja! SONEN. Den första kvinna du, som ej fann kedjan tung!