Jag påstår ingenting: det bör ske inför en ännu högre domstol. Jag är ärad af Sällskapets granskning; men förtryckt af dess belöning. När jag obetänksamt lemnar mitt namn åt Tiden och det Allmänna, så är det jag sjelf som förstör mig. Men jag vill icke, att en annan skall göra det. – Men godt! Jag skall skänka dessa stycken72 åt Publicum: det fria och det urskiljande. Denna hopen är icke stor: men den är verlden för den högre sanningen. Man har gifvit mig ett namn; och jag är i förbindelse att skydda det. Jag är icke någon professionist: blott en fri sökare af det högsta Sanna och Sköna. Jag har icke träffat det. Väl! men derföre har ingen rättighet att upptäcka mig och ropa: här är en som har misslyckats! Det är tydligt, att Sällskapet mera fäst sig vid sin kritiska storhet, än vid ett ungt snilles interessen. Jag beklagar mig icke öfver någon annan orättvisa, än denna. Sällskapet har, i det öfriga, följt sin Lagstiftning. Om jag antar denna? – Det är en annan fråga. Jag gör det icke. Jag förklarar mig emot den. Förnuft – smakens styrsel – stadgade lagar: hvad betyda dessa orden? Hvilken tid och krets har icke sitt ”förnuft” och sin ”smak” och sina ”stadgar”? Jag upphäfver dem icke. Men de måste vara falska; eller ock icke utesluta någon ny möjelig grad af Väl och Skönhet. ”Den allmänt godkända” smaken: ja, i Paris och Stockholm! Men Grekland och Rom, och England och Tyskland och Italien, sjunga gudomligen orimmadt. Alltid blir då frågan: kan man? friare, skönare, starkare?