”Blott en enda fråga; neka ej, goda Maria, att besvara den; sedan skall jag gå. Huru är förhållandet med Billing? Är ni förlofvad med honom?” Djupt rodnande sade hon: ”Denna fråga, Klein, tycker jag att ni bordt bespara oss båda; men då ni gjort den, måste jag svara, att jag ännu icke är det; men troligen kan jag ej säga detsamma om några veckor.” Tigande bugade han sig och försvann. Hvar han under några timmar derefter uppehöll sig, vet man ej; men i danssalen var det icke; ty mången fager tärna af hans gamla bekanta hade med säkerhet räknat på en dans med honom, men beklagligen missräknat sig, liksom menskliga planer i vigtigare fall ofta bortblåsas af en obetydlig fläkt, och alltid i högre grad än allt annat äro underkastade vansklighetens lagar. Huruvida dessa betraktelser gjordes af de omnämnda graçerna, eller om de tröstade sig med andra dansare, kan vara tvifvel underkastadt; men man kan likväl antaga, att deras missnöje var öfvergående; ty de syntes alla högst belåtna och lyckliga, och det högst roliga bröllopet i S–aryds prostgård utgjorde i många månader en outtömlig källa för samtal och angenäma hågkomster, så väl i dagliga arbetsrummet, som under färden om Söndagen till och ifrån kyrkan. Emellertid flög tiden hastigt; de nedbrända ljusen och brudens raknande lockar täflade om att skiftevis påminna gästerna, att tiden för supén snart måtte vara inne. Nu föreslog brudgummen, att man skulle dansa en fandango. Alla voro nöjda. Marskalkarne, hvilka redan stodo med ljusen i hand, ställde dem genast ifrån sig och blandade sig i den glada mängden. Då kom hastigt Klein, Gud vet hvarifrån; utan att uppehålla sig hvarken till höger eller venster, gick han rakt fram till Maria. ”Tillåter ni, min nådiga,” sade han högt, i en alldeles ny och fullkomligt lugn ton, ”att jag får utbedja mig den fandango, som jag så oförmodadt gick miste om på Halleberg?”