Se, här har jag nu i minnet för mig detta trefliga, redan flera gånger nämda förmak med gulmålade väggar, der just öfver soffan min gamle vördnadsvärde faders hufvud synbart hvilat sig under många stunders djupa tankar. Huru högt älskade jag ej detta grå hufvud, hvilket så vänligt nickade åt mig, då jag som barn kom fram med pipan! Men också – huru bäfvade jag ej, då samma gråhåriga hufvud vid husliga stormar reste sig liksom högsta toppen på den väldiga våg, hvilken klyfver bränningarne och kastar dem till höger och venster! Vi barn af den väldiga vågen voro mycket belåtna att under dessa skydrag söka värn inom de långa mörka utsprången framför sjöbodarne åt gården till och att der mellan sönderfallna, slamrande silltunnor, tunngjordar, tågvirke, trasiga flaggor och gamla kasserade gallionsbilder uppföra allehanda lekar, der dessa intressanta föremål tjenade som den ledande hjelpredan. Längre fram fick jag isynnerhet smak på att leka ensam i dessa mörka regioner, der knappt en sommarsolstråle förmådde intränga. Min inbillning befolkade denna tillflyktsort med allehanda hemlighetsfulla väsenden, och jag var nog lycklig att öfvertyga mig sjelf att de kunde språka med mig. I alla hänseenden språkade jag sjelf så högt, att jag ofta väcktes ur dessa mina så lyckliga små visioner, först då jag hörde någon skratta åt mig utanföre. Jag sårades mycket af att mina äldre syskon alltid gycklade med mig öfver detta mitt sätt att sjelf skapa mig sällskap, men min mor sade: ”Låt barnet vara – hvar och en har sitt sinne!” Och så fick jag då ha mitt sinne och i ro spinna mina lifliga meddelanden med dessa för mig alltid existerande väsenden – små underbara flickbarn, som städse bebodde de mörka gångarne. Innehållet af våra samtal berättade jag ofta för min mor, till hvilken jag hade ett gränslöst förtroende. Ibland nämde jag dem äfven för min far, och hans melankoliska småleende och framför allt hans klappning på mitt hufvud uppfyllde mig med någonting ödmjukt och högtidligt, då deremot min mors leende gaf mig en spänstighet, som lät drömmarne draga undan för en fullklar dager