Brygden sköttes af tjänstflickorna, men när jästen skulle läggas i karet, blottade mamsell Klara — fröknar funnos den tiden ej i ofrälse hus — själf sin hvita arm och stack ned armbågen i vörten; om då en » kall ring slog sig omkring armen », var värmegraden lagom — någon annan termometer visste man ej af. När grynkorfven skulle kokas, inträdde också ett högtidligt ögonblick. Sedan alla till korfven afsedda » skinn » blifvit fyllda och vederbörligen med nål och tråd hopsydda eller ock med korfstickor hopfästa, påsattes i den öppna spiseln en ofantlig trebent gryta med vatten; på den långa » bordbänken » och det uppslagna köksbordet breddes frisk långhalm, hvarpå den kokade korfven skulle uppläggas, och så väntade man blott, att vattnet skulle börja koka. Så fort tecken därtill förmärktes, tillsades alla att hålla sig tysta, haken lades på köksdörren — lås fanns ej på denna, utan blott kliaka och hake — och nu tog prostinnan själf, under andaktsfull tystnad, korfvarne om hand och nedlade dem i grytan. Först sedan de alla kommit ned och vattnet åter började sjuda, upphäfdes förtrollningen, haken kastades af, och händer och tungor kommo åter i rörelse. Skulle någon förut yttrat ett ord, så hade ofelbart korfven kokat sönder, och ordspråket » klart som korfspad », kommit på skam. Det var för öfrigt en rätt egendomlig scen, denna korfkokning. Belysningen var skäligen klen; en » dank » eller två i det stora köket, stort som en nutida balsalong, förmådde ej sprida sitt sken i vidare kretsar, utan i hörn och vrår rådde ett mystiskt dunkel. Medan korfven lades i grytan, lystes med båda dankarne, så att de svarta spismurarne oeh den ofantliga vida skorstenen klart upplystes, medan det öfriga rummet låg i ett halfdunkel, där tråg och byttor och halmbäddar och ljushåriga pigor framskymtade. Sedan skulle kött och fläsk saltas ned.