Men som de äro rätt många, räcker inte den lilla stugan till. Då blef det att hysa in resten — det var en af de unga döttrarna — i de båda uthusen, som för framtiden äro afsedda till ladugård och svinhus. Och där bo de nu och hafva gjort trefligt åt sig, med tapeter klistrade på väggarna, med gardiner för fönstren och japanska solfjädrar och annat dekorativt i hörnen. Men de äro lika glada för det — och söta äro de också. — Sedan vi druckit kaffe med likörer, frågade ingeniör Holm — det var en af värdarne — om någon hade lust att gå och se på, huru de skaffade sig brunn där i Koler. Och nu fick jag se någonting, som jag många gånger förut hört talas om, men aldrig sett, huru det gått t i l l. Under många dagar hade de arbetat här för att få rätt på en användbar vattenåder till vaktstugans brunn, men utan att lyckas. Då hade just denna dag en brunnsgräfvare härifrån trakten kommit och erbjudit sig skaffa vatten åt dem på en halftimme — med slagruta. De båda ingeniörerna skrattade misstroget, men läto honom försöka. Och nu arbetade han där i en grop med rikligt tillströmmande källkallt vatten. — Vill någon af herrskapet försöka själf att gå med slagruta? frågade gubben i gropen. — Joo, vi ville flere stycken. — Det var verkligen märkvärdigt! Med en liten videgren i två förgreningar, som man höll en i hvar hand, så att den pekade uppåt, gick man fram öfver marken. På en gång började grenen vrida sig nedåt. Greppet om förgreningarna var stadigt, men den vred sig ä n d å. rörde sig som ett lefvande väsen mellan ens händer! Då gick man öfver mark, där vatten fanns rikligt och nära till hands. Och där skall brunn gräfvas. Hvilket de här som bäst höllo på med. Olle och de flesta af ingeniörerna skrattade förstås och sade, att slagruta var detsamma som skrock. Men jag kände, huru grenen bände och vred, och jag tror, att det är mening i det — om det också ej är så säkert, att brunnsgubben letat ut sammanhanget eller hade något visdomsord, när han förklarande afgjorde spörsmålet.