Är det möjligt, att barnen kunna vara på landet, ha de naturligtvis i alla afseenden den bästa nytta af ferierna, då komma de också mest ifrån kamraterna. Det är ju ett oundvikligt ondt i hvarje skola, att omogna eller brådmogna kamrater få ett betänkligt inflytande, och det är sällan de bästa bland dem, som äro » kamratideal ». Komma barnen ifrån dessa och lära de sig i en annan omgifning betrakta mandaterna, händer det ofta att dessa också ses i ett nytt ljus. Ensamheten och eftertanken lära en att döma klarare. Och vill mor och far verkligen vara dem till sällskap, till nytta, så ha de tusen tillfällen, som ingen annan har. Ofta har jag i utmärkta hem fått det intrycket, att ungefär allting är viktigare än barnens uppfostran. Frun väfver charmanta gardiner, hon lagar utmärkt mat, hon har talanger, hon är ett mönster för en värdinna, hennes kök är som ett dockskåp, hennes linneskåp mönstergilt och förmak och salong prydas af hundratals broderade, brända och målade arbeten, som vittna om hennes flit — men med sina barn talar hon sällan eller aldrig ett allvarligt ord. 211 Är det nu så, att hon får för litet tid med sina barn för sina många dygders skull — jag skulle föreslå att låta dygderna fara. Barnen gå j u här och hungra och törsta efter sympati och förståelse, och de äro ej nöjda med litet. Ingen vill taga dem på allvar hemma, tala med dem som förnuftiga varelser — och så förspilla ofta föräldrarna det afgörande inflytande, som hade kunnat ha genomgripande betydelse för flickans eller ännu mera gossens framtid. I stället får en kamrat det, en kamrat, som far och mor knappt känna. Man gör så mycket i våra tider för undervisningen, det är nog bra, men uppfostran, den som lär oss att lefva lifvet, den har ej skolan makt att gifva, den måste vi få hemma. Får nu skolan all tid och kraft, hur skall det då gå med den? Bestämda råd eller anvisningar o m feriernas användande måste alltid blifva fåvitska. För mig ter sig just feriernas utomordentliga betydelse däri, att det är den tid, då barnen kunna utvecklas i hemmet, » hvar och en efter sin art », som motvikt till den nödvändiga uniformoringsprincipen i skolan. A. Roth.