De gingo tillsamman längs trottoaren. De hade samma väg. Efter en stund sade pastorn åter: Jag har inte nyligen sett ett så stort elände. Det fins nog mycket sådant i verlden. Ja, ja. Sjukdom och svaghet och allt slags elände. Och det värsta är, att man inte kan hjelpa det. Nog skulle man kunna, bara man skulle vilja. På hvad sätt då? Låt höra, doktor. Rikedomen bort och fattigdomen också. At alla arbete och mat, se der det första vilkoret. Det är lätt att säga. Och sedan? Bättre helsovård. De dåligt och ohjelpligt sjuka på ett hastigt och plågfritt sätt bort från lifvet. Herren bevare oss! På det der sista sättet skulle ni ju företaga er att ändra hvad Gud förordnat. Inte i det fallet mer än i andra, der menniskan sträfvar att bli naturens herre. Nej, nej, doktor! Pastorn skakade på hufvudet. När ett djur plågas och lider, och ni vet, att det inte kan botas, hvad gör ni då? Men det är ju en annan sak. Hvarför det? Fordrar inte samma känsla af medlidande att göra slut äfven på en menniskas lidanden? Vi kunna inte veta, i hvad afsigt Gud sänder dem åt menniskorna. Då vore det också orätt att bota de sjuka, om vi en gång utgå derifrån, att sjukdomarna komma genom Guds särskilda beslut. Och för att vara ännu mer konseqventa, så är kanske också redan helsovården synd, emedan vi genom den förhindra och försvåra det för Gud att sända sjukdomarna. Det må nu vara dermed huru som helst, men åtminstone ha vi inte rätt att förkorta nådens tid för någon. Om ni skulle predika det der då, när krigen förklaras, så vore jag af samma åsigt som ni. Men det gör ni inte. Enligt gammal, god sed får man då döda och stympa massvis friska, starka män, utan att någon har samvetsqval deraf. Ja, man djerfs dertill ännu bedja Gud om välsignelse för "vapnen", och kanske man samtidigt på köpet uppmanar menniskorna att älska sin nästa såsom sig sjelfva. Man betänker inte, att också den är ens nästa, som man går att döda.