– Nej, svarade Singoalla och satte sig på stranden bredvid Erland; – då jag skiljdes från dig, var jag icke längre ond; jag tyckte tvärtom, att du var den vackraste gosse, som jag någonsin sett; till och med din vrede missprydde dig icke. I hela vårt band finnes ingen enda, som är så vacker som du. Assim, som säger, att han vill ha mig till hustru, är mycket fulare ... – Hvem är Assim? frågade Erland. – Han är son af den man, som var höfding före min fader ... – Och Assim vill ha dig till hustru? – Ja, men låtom oss icke mer tala om Assim, ty han är tråkig! Du sade, att du drömt om mig; jag har också drömt, att jag skulle träffa dig här. Derför gick jag hit. Jag drömmer sannare än jag spår, hvilket är förargligt, ty att spå rätt är just en heder för oss qvinnor. Men spådomskonsten kommer först riktigt, sedan man blifvit gammal. Låt mig dock se linierna i din hand ... fast nej, jag vill icke se dem ... om du blir olycklig, skulle det smärta mig. Ack, hvilket hår du har, fortfor Singoalla och förde handen genom Erlands lockar; – det är icke svart som mitt och mina anförvandters. Så talade Singoalla, och hennes tal flög barnsligt från det ena ämnet till det andra. Hon berättade äfven om sitt folks resor, och huru glad hon var, när hennes fader och hans män beslöto, att mötesplatsen mellan de åtskiljda banden skulle vara på Erlands fars egor. Egentligen var det Assim, som hade föreslagit detta i männens råd, och Assim hade gjort det på Singoallas intalan. Dock anade han alldeles icke, att Singoalla ville detta för Erlands skull; annars hade Assim visst icke uppfyllt Singoallas begäran. Och medan hon berättade detta, smekte hon Käck, som nu visade sig mycket vänlig, ty i lägret hade han aftonen förut delat Singoallas måltid, och det var hon, som prydt hans hals med kransen, ehuru han allsintet förstod värdera denna prydnad.