Den sålunda jägtade studenten, som i allt finner sig behandlad som ett barn, ehuru yfviga än hans polissonger, mustascher och pipskägg vexa, leker i stället man samt lefver i en inbillad verld af oberoende och verksamhet. Denna består hufvudsakligen uti att sköta floretten samt snart värjan eller hellre sabeln («den Schläger»), som numera begagnas vid de flesta universiteter. Det är sällan fråga om allvarligare förolämpningar eller en med hämndkänsla i hjertat förd strid, utan man slås för att hafva något att göra, hvarvid man kan njuta af sin kraft och känna sig fri, i ordets bokstafliga mening lemnad på egen hand. Vanligen tagas alla möjliga försigtighetsmått, för att göra leken så litet farlig som möjligt. Men sådana leksaker kunna ej utan all fara handteras, och det vankas derföre stundom svåra blessyrer, ehuru af sabeln sällan dödliga. De vanligaste dueller tillställas i landsmanskapen mellan kämpar, som ofta pröfvat hvarandra, och äro derföre mindre vådliga än de, som förefalla mellan andra studenter. I Würtemberg t. ex. straffas duellanter och sekundanter med fyra månaders fästning, i andra stater olika; men öfverallt undgår den tillstädesvarande fältskären, någon medicine studerande, allt ansvar. Dueller förefalla likväl vid hvarje universitet snart sagdt dagligen, och man synes blunda för dem, om ej tillfälligtvis den allmänna uppmärksamheten väckes af några svårare följder. I sjelfva Berlin slås man inne i staden, dock med vidtagande af de omsorgsfullaste försigtighetsmått mot polisens fina väderkorn. Det var komikt nog att höra beskrifvas, med hvilket omak man köper sig det dyrbara nöjet. Landsmanskapen eller, som de vanligare kallas, «die Verbindungen», äro öfverallt förbjudna, utom i Bayern, men existera ännu öfverallt. Dock tillhör vanligen blott en ringa del af studenterna sådana förbindelser. I Tübingen sades af 700 studenter blott 150 samt i Bonn ett lika antal vara deltagare i sådana, och det ser således ut, som om de småningom skulle upphöra. På dessa ställen hafva de sina bestämda, allmänt kända «Kneipen», der de hvarje afton samlas, men visligen ignoreras detta af stadens och universitetets styrelse, tills ovädret af en eller annan anledning bryter löst, och man frikostigt utdelar förvisning, carcer o. s. v. I det eljest icke liberala München väcker det förvåning att se studenterna tåga ikring med band och mössor, som bära landsmanskapens färger. Förf. känner ej det närmare förhållandet, men hörde sägas, att sådana förbindelser här äro tillåtna, samt att sammanlefnaden i dem skulle vara på galantare fot, än vanligt, ehuru detta, att döma efter det vanliga värdshuslifvet i München, låter otroligt. En student-Kneipe i Tyskland är för öfrigt ingen serdeles behaglig ort. Beqvämligheterna bestå i långa, omålade bord af bok eller ek, dito stolar och bänkar. Duk och servietter vid spisningen äro förvisade öfverflödsartiklar. Glas eller ölmuggar samt en anstalt för tobaksaska och fidibusar (i södra Tyskland kallad «Amtspflege») utgöra den nödvändiga bordsservicen, och den, som vill spisa, röjer emellan dem rum för sin stektallrik och en karott med sallat. Vanligen hållas sådana ställen af någon gammal Mutter, som mellan uppassningen förtroligt sätter sig med sin stickstrumpa bredvid de unga «Musensöhne», såsom de med nog liten omtanka för sånggudinnornas goda namn och rykte kallas. Aftonen fördrifves här med «Witze», berättelser om fordna studentbedrifter och sång. Sången utföres likväl vid sådana tillfällen aldrig i stämmor, utan man skriker unisont i kapp med hvarandra. Då de flesta studentsånger dessutom hafva en ganska litet konstrik melodi, så är sången ofta vedervärdig. I sitt hemlif afser den tyska studenten äfven ganska litet beqvämligheten, stundom icke ens snyggheten. Icke blott på värdshus, utan äfven i hemrum har han mössan alltid på hufvudet. Sitta nu fyra Burschar tillsammans i den på månadtal icke skurade kammaren, kring ett bord, med fyra ölmuggar, en äkta hållstugukortlek och ett oputsadt ljus i en lång stake af jernbleck, hvar och en täflande att inbädda gruppen i ett mystiskt moln af tobaksrök, stundom nedböjande sig för att fylla på muggen ur ett stort lerkrus om 2 à 3 kannor, som har sin plats under bordet, så vore väl scenen ett godt ämne för en Browwers eller Steens pensel, men i verkligheten skulle man knappt tro, att sånggudinnorna vid sådant lag ville besöka sina kära söner. Studenterne i Bonn, Heidelberg och Tübingen äro öfverhufvud mera putsade, än de i München, Leipzig, Halle. I Berlin ser man dem af alla moder från Berliner-lejonets till den mossbelupna Burschens.