Du, som slet ondt på verldens torg Och fick der vank och men, Kom hit från kif och strid och sorg, Och se på stock och sten! » Många af smådikterna äro helt och hållet utspunna ftfver en sådan allmän sats. Och i dessa visar det sig, huru en så hård metall som en moralisk sanning kan smältas i hjertevärme och huru händiga konstnärshänder af denna smälta metall kunna forma ett konstverk, full-ändadt i all sin enkelhet. Ytterst sällan påträffas en ren, perspektivisk naturmålning. Den första dikten i cykeln » På Alfvarem är en sådan af finaste slag. Fälten här för sommarvinden Bölja ej med vågor gula Och af ängens blomsterväfvar Hittar du med nöd en smula. Inga gladlynt röda stugor Här med blanka rutor blinka, Inga vikar mellan dungar Här med solskensglitter vinka; Men ett landskap olikt mängden Så i färgton som i linie, \ En Canipagna här dig möter Utan aquedukt och pinie. Kom hit ut när morgonstrålen Ner ur österns molnbädd hoppar, • Förr än alla spindeltrådar Tappat daggens klara droppar! Ungt, långt bort vid markens synrand Ligger hafvets stålblå strimma Der, som tappar små af yågskum, Seglen lätt i brisen stimma; Långsåt åsen väderqvamar Radade, jag tror visst hundra, Stå och korsa sig och storligt på din morgonvandring undra. Och det skymtar fram en kyrka Ur en liten fjerrblå dunge, Som om dufvor gömt bland träden Liten snöhvit, vingsvag unge. öfver åsens kam går röken Upp från bygden ut på näsen, Molnens skuggor glida öfver Taflan tyst som andeväsen. Men staffaget felas? Vänta Vipan, bosatt i en tufva, Trippar mot dig, lyfter vänligt På sin lilla fjäderhufva.