86 tagare? Nå, se det var då ett splitter nytt yrke för mej (svänger om med Herman). Herman, min kära gosse! Om jag bara visste hvar jag skulle göra af mej? (omfamnar Herman) En rik arftagare! Herman, min kära gosse, nå, kan du inte hjelpa mej att skratta, din bytinge? (stannar och torkar ögonen) Herre Gud, jag tror jag gråter. Men har ni då inte fått bref från utredningsmannen i er brors sterbhus? Ah, det är sannt, er hustru har ju besvarat det med underrättelsen att hon var enka. Tyst, det här gäller oss. Finns det då ingen springa i brädväggen? Det ligger något bedrägeri härunder. Min gamla galanta har säkert aldrig skrifvit något sådant bref. Så mycket bättre för »er gamla galanta». Emellertid medför jag brefvet med hennes namn och prestbetyg om hennes enkestånd. Jag medför också svaret derpå till er enka, jemte arfsdokumenterna. Det är mig så mycket större glädje, att kunna lemna dem åt er (letar bland papper på sitt bord). Der uppe på väggen är en springa, Aron. Men hur ska' du räcka dit? SARA. RUDOLF (leende). BERTHEL. ARON. RUDOLF. 87 ARON (tar en stol, sätter vid byrån, klättrar upp). Den som vågar, han vinner. Ah, se der har jag hela sällskapet RUDOLF. Nej, jag måste ha glömt papperen ombord. Emellertid är ni en förmögen man, min redliga Berthel, och jag lyckönskar er af allt mitt hjerta. Vill ni sälja plantaget, har ni redan flera köpare, och flyttar ni sjelf öfver till Amerika, så bli vi säkert goda grannar (trycker hans hand). De papperen ska' vi ha, kosta hvad det vill. Ja, kosta hvad det vill! SARA. BERTHEL. ARON. Herre Gud, om jag bara kunde omvända min gamla galanta till en beskedlig gumma. Men jag är rädd för, att hon behöfver vändas för många gånger. Den förrädarn! SARA (häftigt). BERTHEL (sakta). ARON. HERMAN. Tyst, jag tyckte hon talade derinne i sin kammare. Håll i byrån, Sara.