Trösta mej, som ska vare den förste att tale om all jämmern för dej! Sönda'n efter se'n du reste, lät far din lyse bort i grann-körkan för dej och Britta ... Erik (^fattar honom hårdt i armen^) Anders, du ... du säjer inte sant! Anders. Jo gunås, det är rena sanningen. Det lystes för dej och Britta, som jag sagt, och det grep den fattige Anna så hårdt, att hon ble sjuk och var näre döden, och hon är inte riktigt bra än. Men kanske går det onde öfver, när hon får se dej. Erik. Hvar är hon, hvar är hon, i Herrans namn! Och far och mor kunde ha hjerta att göra mej så illa! Talte du inte med Prosten? Anders. Förlåt mej, käre Erik, jag kom för sent. Men jag tror inte, att det hjelpt te någe i alla fall. Prosten förklara' visst genast lysningen för upphäfven; och det säjes, att far din ska komme illa ut för det han narrat Prosten; men han vill inte ge med sej ändå, utan krånglar och vinglar för att få giftermål mellan dej och Britta. Erik (^efter en stunds tystnad, liksom för sig sjelf^) Det är således ingen eftergifvenhet att hoppas. Nå, så är mitt beslut fattadt! Kom, Anders, och hjelp mej att söka upp Anna. Hon eller ingen skall bli min! Anders. Tyst, jag hör henne sjunge. (^Annas röst höres på afstånd^) Jo, kom hit, ska du få se. Der står hon i båten ute på sjön. Hvem är det som ror henne? Kors, det är ju sjelfve Prosten. Är han här? Erik (^skyndar ned till stranden och ropar^) Anna! Anna! Anders. Ha' tålamod! Hon är för långt bort, att kunne höre dej än. Se, det är ju en båt till der borte. Ah, det är herrskape på herrgåln, som är ute och ror, ser jag. Erik (^ropar^) Anna! Anders. Nej, käre Erik, gå ifrån strand! Om Anna får se dej, tör hon i glädjen