WÄINÄMÖINEN, efter att en stund hafva kämpat mot ett mägtigt intryck framträder med sin harpa. Pater Anton möter honom med ett korss. Bestrid ett Väsen, om du gitter, Som uppbyggt uti djupets famn En verld nedom sin fot, från klippan der han sitter; Och Ukko Jumala är detta Väsens namn. (Sätter sig vid harpan.) Herrskaren sitter på klippiga stolen, Verldsödets harpa invid honom står. Lifvet upprinner och upp ljungar solen: Allt som den Gamle på strängarna slår. Gudarna kommo på tonerna neder; Och hvarje makt öfver fasorna rår. För deras verkan sig stoftet bereder: Allt som den Gamle på strängarna slår. Hvar utaf dem fick sitt Rike att styra, Men efter den öfver gränsorna går Kommer en ton, som bestraffar hans yra: Allt som den Gamle på strängarna slår. De kallas hämd dessa straffande toner. Snart eller sent uti våldsmaktens spår Gjuta de kraft i förtryckta nationer: Allt som den Gamle på strängarna slår. Hvarifrån fick menniskan sitt välde öfver djuren? Från den ton som tankans krafter sänkte till naturen. Hvarifrån kom ungdomskänslan, kärleken och våren? Från den ton som lifvets glädje alstrar uti spåren. Hvarifrån få sanningarna, dygderna sin dyrkan? Från den ton som lifvets värde gjöt i mannastyrkan. Hvarifrån kom visheten, som ålderdomen stöder? Från den ton der lifvets frukt mot vinterdrifvan glöder. Herrskaren, sitter på klippiga stolen; Verldsödets harpa invid honom står. Lifvet upprinner, och upp ljungar solen: Allt som den Gamle på strängarna slår. CHOR af Wäinämöinens folk. På dessa sånger, som känslorna röra, Svaren, J Christne; Soini, låt höra. PATER ANTON. Alla väsens vårdare och far, Från hvars tanke evigheten strålar! Stoftets son den thron förgäfves målar, Som du i ljusets ursprung har. Öfver allt, der lifvet har sin boning, Der är Skaparn, ordnande och mild. I den höga läran om försoning