Om han slog mig en lång stund eller en kort, hårt eller lindrigt, om det gjorde mycket ont eller om jag ingenting kände — det vet jag inte. Men jag vet, att slagen och min ångest och kanske ännu mer hans ångest bröt ned mig tum för tum. Min ångest och kanske ännu mer hans ångest. När jag ser en far tukta sin son, erinrar det mig om handpåläggningen som i den heliga allmänneliga kyrkan fortplantar den prästerliga makten och värdigheten från släkte till släkte. I den heliga allmänneliga ångestens kyrka bli ej alla goda präster, värdige ångestens tjänare. Icke alla, nej, men många. Tillräckligt många. JAG, LJUNG OCH MEDARDUS Kurage! sa baronen. Låt inte respekten avskräcka! Världen ändras icke, därför att en pojke får stryk, och pojken ändras inte heller. Men kanske att hans syn på världen ändras. Allt är sig likt. Mor sitter vid sitt sybord i fönstersmygen. Far kommer och går, regelbundet som vanligt, sköter sina affärer. Om kvällen spelar han kort med sina affärsvänner eller med f. d. regementskamrater. Gudmor Holländer ger då och då en middag och de vackra, buktiga fönsterrutorna i hennes hus lysa festligt som kyrkfönster vid vesper. Jag står i köket hos kokfrun; hon är stendöv på grund av olyckshändelse och halvblind på grund av välvilja mot ungdomen och jag mår som en prins bland läckerheter och vinskvättar. Då och då kommer gudmor Utter luggsliten och grå upp till mor och säger: Kära du, i dag kommer jag verkligen inte upp för att tigga! Och sedan hon pratat en stund och druckit kaffe, kan hon sätta pulla för ett eller annat namn på den långa tiggelistan och avlägsna sig med en sedel eller två. Då och då flyger gudmor Pflöke ut i skymningen och viskar något om att direktör Arnfeldt betalt Rättvisan tiotusen riksdaler för att sonen inte skulle komma på fästning. Det var nämligen han, som stal prästens dosa.