Han hängde upp en extra lång matsedel – en hel novell, som han knyckt ur en stockholmstidning – och flög med en sista, mönstrande blick öfver alla spikarna. Faktorn vände sig långsamt om, tittade öfver glasögonen kritiskt och strängt på den långa tryckta radängan och begynte att sätta igen utan att säga ett ord. Det stack till i redaktören, han skämdes så smått, men hade ingen tid till att tänka vidare deröfver; han lemnade efter sig en obehaglig tystnad, hvilken följde honom som en tyngd i hans samvete, gick in till sig, kastade den smorda arbetsrocken, kaflade upp skjortärmarne, tvättade sig, kammade sig, borstade sig, tog ny krage på, for i en rock, slök ett glas vatten, speglade sig, sparkade en matta, som han snafvat öfver och rört ihop, tillrätta igen med foten, slätade ut en bordsduk, lade ett täcke öfver ena sidostödet af soffan, der Nisse trots alla invändningar regelbundet satte märken af sina stora fötter, då han efter sin vana, som han kom direkt från gatan med smutsiga stöflar, lade sig hän att röka långpipa och läsa tidning, samt skulle just till att pusta ut och se sig omkring, då det knackade ute på kontordörren. Bakom föräldrarne stod Elsa derute i förstugan och tittade helt skyggt in, – hans första blick hade sökt henne. Då hon steg in öfver tröskeln, var hon blossande röd; en liten varm blodvåg sköt äfven uppåt i honom, – den första hemliga vetskapens lycka; och då de togo hvarandra i hand, gledo deras blickar förbi hvarandra.