Jag mot hoppets blindskär skeppsbrott led, Dårad att de tomma irrbloss följa, Som det från sitt sköte sände ned. I erfarenhetens skola tagen Ur en verld så idealiskt skön, Såg jag dygden, trampad och bedragen, Ofta få förakt och hån till lön. Såg jag egennyttan vänskap stifta Mellan tigrar uti menskjo hamn, Och det goda hjertats lugn förgifta, Under skygd af vackra, lånta namn. Sörjande jag vände om att smaka Sällheten i edra armar än; Men min plikt ren kallar mig tillbaka, Och jag måste åter ut igen. Vinden redan mina segel fyller, Och jag vinkas utaf hoppet der, Som min himmel med sin glans förgyller Och min ledstjerna i natten är. Ja, jag måste, ädla, goda vänner, Ja, jag måste öfvergifva er Och mitt känslofulla hjerta känner, Att det ej kan vara lyckligt mer. Jag skickar dig detta stycke, bäste vän, emedan det intryck det gjorde när jag läste upp det, gifvit mig anledning tro, att det icke alldeles är utan värde. Dess poëtiska förtjenst kan väl ej vara stor; ty du ser det här oförändradt sådant, som det i första störtningen af min känsla flutit ur pennan. Men det har en annan förtjenst, hvilken du säkert icke mindre värderar: det innehåller ej ett enda ord, som icke med bokstäfver af eld står tecknadt i mitt hjerta. Jag afskref blott, och skulle så hafva kunnat sammansätta ett långt poëm, om jag icke i det ögnablicket varit mera böjd att gråta, än att skrifva poëmer.