Där skulle för det första växa en skön, vit blomma, så sällsynt, att dess make inte stod att uppleta i hela landet. Numera visste ingen riktigt var i skogen man borde söka den, men det var alldeles säkert, att den fanns där. Den stod i ett tätt gransnår vid kanten av ett mörkt kärr, så mycket hade man reda på. Och vore någon bara i stånd att finna den och föra den ner till människorna, så att de finge känna vällukten och se silverskimret över bladen, så skulle de komma att älska den mer än både liljor och rosor. Den andra stora märkvärdigheten, som dolde sig i skogsdjupet, var en hälsokälla. Den kom framsorlande med mörkt och bubblande vatten under roten av en stor björk, och förr i världen hade stora folkmassor letat sig väg fram till den. Där hade de blinda fått sin syn tillbaka, och de lama hade med friska lemmar rest sig från sitt plågoläger. Det var en omätlig skada, att nu till dags ingen kunde finna vägen fram till källan eller till den stora björken, som överskyggde den. Ack, det fanns så många sjuka, som längtade efter det hälsobringande vattnet, och om någon vore nog lycklig att finna det, så skulle han bli lika älskad som Betesdas ängel. Det tredje märkvärdiga, som fanns i skogen, var en gammal ödekyrka, som hade stått kvar där sedan den stora pestens tid och var lika omöjlig att finna som allt det andra. Den stod långt inne mellan höga storfuror, alldeles ensam och övergiven. De väldiga stockarna i väggarna voro genomgrävda av larver, som hade arbetat ostörda under århundraden, utan att deras snåla käkar hade förmått mala det mäktiga timret till stoft. Den ägde inga högt spända valv, inga sköna pelarrader. Den var fattig och liten, knappt större än en vanlig stuga, och den vilade på en grund av löst utlagda stenar. Den var så låg, att en fullväxt man knappt behövde sträcka ut sin arm till hela dess längd för att nå upp till takresningen.