Jag hittar Herbert i ett stilla hörn av en salong, nersjunken i en fåtölj och fördjupad i en bok. Bakom sig har han Utvandrarna och Invandrarna nu är det Nybyggarna det gäller att få färdig. Mina " håltimmar " har därför aldrig varit " hål " de har alltid varit fyllda med stimulerande innehåll. Han trodde på inspiration genom store män ... " Ja, med ungdomlig iver och élan dyker han i brevet rätt vad det är ner mitt bland " de gamla grekerna " med deras " tro på människan " varpå han lika plötsligt manar fram bilderna av " de stora amerikanerna med " deras bittra mörksyn ". Och snäll som en söndagsskolgosse ställde Quasimodo upp för min medförda fotograf. Tack för den gästfriheten, avslutade jag vårt samtal. Med jämna mellanrum på ett par hundra meter stod därför en polispatrull på vakt. Bara ytterligare ett för skrivaren oändligt typiskt brev: Om ett av kung Gustav VI Adolfs och Axel Boëthius regelbundet återkommande besök hos " il grande Berenson " i dennes praktfulla villa I Tatti utanför Florens. Det ena vapenslaget höll sig till Nasser, det andra till Naguib. Besviken och med, som jag var övertygad om, tomma händer återvände jag hem till Rom; min första litterära Nobelpristagare kunde jag inte sätta upp som en trofé på någon vägg därhemma. för den vars ögonhålor blev tomma Han gnäggade förtjust när han läste upp en och annan särskilt besk tirad " där fick han sig en känga den hade han förtjänat ... " Ja, men hör du Ville, frestade jag, men varje gång lika fåfängt, ska du inte se hur vackert Italien är just nu åker vi genom Toscana ser du cypressalléerna byn däruppe vingårdarna ... Ville var blind och döv för slika lättfärdiga lockelser. Vad som sedan följde, intervjun, var det lättaste i världen. Ja, men med vad och mot vad? Själv kom jag att spela en om än kortvarig roll i samband med det testamente " la dottoressa " lämnat efter sig. Dags för presentation. Jag lyssnade, jag antecknade samvetsgrant. På Piazza San Silvestro brann ett bål. Han var en kräsen resenär.