Med en 20-årig erfarenhet av vetenskaplig publicistisk verksamhet finner jag artikeln i flera avseenden anmärkningsvärd. I Läkartidningen nr 7 / 99 har Tom Ahlgren publicerat ett reportage med titeln » Omkring 1 000 personer har förgiftats till döds på fem år ». Vad jag vänder mig mot är den utformning Läkartidningens reportage fått. Dextropropoxifen är uppenbarligen ett läkemedel som sedan många år förskrivits och använts i stor utsträckning, och när nu användningen av detta analgetikum starkt ifrågasätts önskar man sig ett kritiskt analyserande reportage om nu ett reportage över huvud taget är den lämpliga publiceringsformen. Författaren refererar en undersökning vid rättsmedicinska institutionen i Uppsala som » avslöjar » att närmare 200 personer i Sverige dött av förgiftning med dextropropoxifen. Jag ifrågasätter inte riktigheten av detta påstående, eftersom jag icke haft tillgång till Rättsmedicinalverkets rapport där den refererade undersökningen publicerats. Carl Gustaf Bergstrand professor emeritus, tidigare redaktionssekreterare i Acta Paediatrica Scandinavica Den aktuella presentationen av ett allvarligt problem kommer i farlig närhet av den journalistik som ibland återfinns på kvällstidningarnas sidor. Varför får icke läsaren reda på rapportförfattarnas professionella tillhörighet och kompetens utom att de på något sätt är knutna till rättsmedicinska institutionen i Uppsala? Varför har Läkemedelsverket icke tidigare vidtagit åtgärder när rapportförfattarna » vid fem medicinska riksstämmor hållit föreläsningar om farorna med substansen ». Man får ett intryck av att det är fråga om ett gift vars farlighet ansvariga myndigheter i årtionden nonchalerat och att medlet ifråga inte ens är särskilt effektivt! Reportaget ger också anledning till flera frågor.