Ingen kunde naturligtvis sitta ensam på sjelfva julaftonen; derför började nästan omedelbart efter middagen en sexa med sång och tal på vers och prosa och uppsluppna qvickheter, som östes ur outtömliga källor och kommo medlemmarne vid bålen att glömma tid och rum. Aurore lade vanten på sitt bröst, då hon gick till sängs, och sof lugnare än hon gjort på många veckor och vaknade med styrkta krafter och friskt mod fastän hennes första tanke var: – Det är en vacker flicka, din kammarjungfru, Betty, nästan allt för vacker. Ja, tyvärr, det är allt för sant; men jag hoppas dock att hjertat är godt, och det är hos qvinnan hufvudsaken. Jag håller just på att sluta. – Men, kära Rosa, anmärkte Betty med liflig oro målad i sitt ansigte, du kan väl icke vara nog elak att gå till min far och omtala allt detta? Harmen gjorde henne uppfinningsrik. Jag lägger min glacéhandske bredvid, och jag utmanar er smak att välja. Baronen glömde icke en fattad föresats, och senare på aftonen, då man samlades i salongen, var det ingen möjlighet för Alf att undkomma. – med vår kärlek. – Nej, naturligtvis icke! – Nej, för all del, ej så detaljeradt. replikerade då alltid styfsonen med den mest retsamma betoning af belle. Han kunde dock icke för tillfället uttänka något bättre, ty det förslag som hon framkastat att söka sig plats i någon familj för att gå frun till handa eller något dylikt, det förkastade han alldeles med de orden: Stöd dig så fast du kan på min arm, att jag må få dig undan hederliga och sansade menniskors åsyn. Ett af dem? – Han tycker icke om dans, svarade tanten afvisande. Alfs blick föll på den på bordet kastade plånboken; han tog den och uttömde några få silfvermynt på bordet. – Der står äfven en butelj som är mer än half med vin. Deremot fruktar jag, att icke så liten elakhet låg under den der vinken, enär dina egna gråblå ögon blifvit förblindade af hans lysande egenskaper. – Jag tackar för er godhet att tänka derpå, men jag skall för någon tid stanna hos min forna lärarinna.