Det är nog dags snart. Ångesten framför TVn. Djärv är den som genomför det eller en självbedragare. Så ensamt det är nu, så bokstavligen prisgivet. Kan man säga att de är ensligt belägna? De sparar till den i sju år. och då har han glömt det? Där finns ingenting vulgärt, ingenting som väcker starka känslor. Säger äldste sonen och skuddar föräldrahemmet av sina fötter. Det är mycket mera känslomässigt ofattligt. Där köpte jag över huvudet på tonårsflickor som rotade bland ringar och pärlor och plastknappar, en ballong, vars like jag aldrig tidigare skådat. Sånt förekommer inte på Rörstrandsgatan, bara småbutiker för allt och gärna för mig små sjapp. Men att komma upp ur tjälhård mark och stolt lyfta sig med genomborrade fjolårslöv kring halsen! De nya stalaktiterna i en grop eller på en höjd och allt omkring, som var grönt, är under asfalten. Allt detta för att naglarna bröts och för att jag är trött och varm och arg med hängande armar och hjulet gick av på dammsugaren så den repade golvet och var helsikes tung att släpa genom mattludd. En underlig dager av mjölk och petroleum låg över alltsammans. Dagen därpå ringde en farbror, som bodde mittemot, till vår värdinna och frågade om det inte månne var Sixten som hade varit där kvällen innan? Eller reste de sig och gick ifrån för Viktiga Göromål? Men då var den ju ändå inte förgäves. Låt Atlantis ännu en gång sjunka i havet. Men jag höll tillbaka Husmodern och Femina och hundtidningen. frågar hon mig på utpräglad stockholmska, sibiriska. Nu måste Edith, eller fröken Edith, som hon hette för mig, flytta, och hon fick en liten våning i Fredhäll, där hon samlade allt som kunde samlas, plastpåsar, tidningar, andras ratade krukväxter och böcker. Drog på sig två, tre svartjobb i veckan utöver de två ordinarie han hade. Varför? Någon generation måste ju vara den sista. Ett par veckor? Ingen att ropa på. Vi tar tunnelbanan för att hälsa på fröken Edith långt utanför Stor-stockholm. I den ligger inget bokmärke. Det snöar vita fjärilar som förgås på taken. Ängslan kommer över en, smaksatt med lycka. Det står ett litet träd i gårdens mörka brunn. Man kan inte ta ansvar, inte råda eller avråda.