Alt rörs med lätta fjät till denna högtids-timma, Af glada åldrars språng man fältet vimla ser; Med korgar, kärl och bloss de mellan träden glimma Och kasta bördan tungt vid våra trösklar ner. Med muntra anlets-drag ses alla plikter skötas, Tills portarne slås upp och våra Bröder mötas. Där samlas detta Folk af trohets ägta stämpel, Som tretton resor re ' n invigt sin högtids-dag Och som med enigt bröst i detta Floras Tempel Frambär Kung Gustafs låf i hvart ett andedrag. Flyg, Echo, bergen kring at våra sorl besvara, Och må canonens dön vårt mannamod förklara! Uppoffra menskjo-lif var fordom Kungars ära: I Undersåtens blod blef ärestoden rest. Från deras trumpna borg var Ryktet vant frambära Med bäfvan Furstens nåd, förvilladt, stumt och hest. Alt blekna vid hans vink: ej andra medel välja Än stupa för hans glaf ell ' ock sin frihet sälja. När kring de hvälfda torn de dubbla bommar rördes, Förskräckelse och ångst till jorden fälde alt. Vid Majestätets blick ett sinnes lugn förstördes, Och vid en kronas glans blef blodet stelt och kallt. Ej Fursten sitt palats och sina Trälar lemna, Om ej med mord och brand han sig till härnad ämna. Den elden längse ' n släckt och Trälens kedjor brutne, Förnuftets spridda ljus så framträngt sina sken, At till Regenters pris de sekler syns förflutne, Då ärelystnad ' ns flärd kullstörte sten på sten. Nu väpnas Furstars arm at allmänt lugn bereda Och krigets åskeslag från Landets hyddor leda. Väl slika tidehvarf vår minnes-bok intaga, Men alt af Tidens hand utplånas mer och mer, Och därför denna dag er, Bröder, tör behaga Till minne af vår fest jag sista taflan ger, Med all den dager prydd och all den teckning färdig, Som gör Regenten stor, välsignad och märkvärdig.