Ännu mäktigare, fast alltid visst ej så klockrent, yttrade sig fru Nordenflychts klagan öfver Fabricii död. I poemen öfver Tideman talade tacksamhet och svärmisk ungdomssaknad, i dikterna öfver Fabricius sorgen hos en mognad kvinna, från hvilken den ryckts, med hvilken hon ägt lifvets hela gemensamhet, det delade brödets och bekymrets, den delade glädjens och hvilans. Den diktsamling, hon under den för oss lindrigt löjliga titeln »Den sörjande turturdufvan» helgade Fabricii minne är i själfva verket vår diktkonsts första absoluta jaglyrik. Med vördnad håller man i sin hand det tunna häftet, som inleder så mycken för oss oumbärlig svensk poesi. Temat, som varieras i hela diktföljden, är klarast uttryckt i följande, såsom ett Händelskt adagio klingande rader: Min lefnads lust är skuren af, och döden är min längtan, till dig, du mörka, tysta graf står all min trängtan. Men andra ställen i dessa dikter röja, att en »lust» dock står gråterskan åter – tårarnas vällust. Åter börjar jag min lust, men en lust bemängd med galla, heter det i en af de vemodigaste griftkvädena, och i ett annat: Låta tårar strömlikt falla är den enda ro jag har. Men detta smärtans fråsseri fullständigar diktcykelns nya och moderna tycke. Fru Nordenflycht förirrar sig i sin sorg såsom i ett droppstenshvalf, hvilkets dunkla kyla på en gång lockar och isar – smärtan är en utmärkelse, hvilkens noblesse oblige lyfter henne högt öfver trossen af kalla själar, hvilka, såsom hon själf uttrycker det i sin diktboks företal, »ej äro födda med slika hjärtan och så öfverflödig ömhet».