Jo, jag hör, bergsrådinna. Men det var inte min mening å klaga på brukspatron. Jag ville bara tala om hur här går te, så att bergsrådinna skulle förstå, att det är nödvändigt, att bergsrådinna flyttar hit. Det var en torpare här, som för ett par veckor sen smög sej opp en natt på sädesloftet för å stjäla säd. Men det är ett dåligt golv på magasinet, så att när han hade fått säcken fylld, brast en planka under honom, å han stöp omkull å bröt benet på sej. Han kunde inte komma ur fläck, utan på morron hitta’ vi honom inne i magasinet med den fyllda säcken bredvid sej. Å då skulle en väl tycka, att han åtminstone borde ha fått en örfil. BERGSRÅDINNAN. Det anser jag verkligen, att Nyberg har rätt i. NYBERG. Men det var jag, som fick örfilen, därför att jag inte hade lagat den där plankan i magasinsgolvet, utan den, som stal där, skulle bli fördärvad å inte kunna arbeta i veckor. Kan bergsrådinna förstå, att det behövs nå’n, som kommer hit å håller ordning på ett ställe, där det går så till? BERGSRÅDINNAN. Alldeles rätt, Nyberg. Det förstår jag. Å just därför vill jag inte flytta hit, Nyberg. Inte på några villkor. Jag har det så lugnt å bra därhemma, Nyberg. Adjö, Nyberg! NYBERG. Ajö då, bergsrådinna! (Går.) ANNE-MARIE (har hört på samtalet med livligt intresse, vänder sig nu livligt mot onkel Teodor, som har stått och svängt gungan mycket häftigt. Hon tilltalar honom nu utan fruktan med stor hjärtlighet). Onkel Teodor, vill inte onkel hålla stilla, så att jag kan få gunga en stund till, innan vi går vidare? (Efter en liten tvekan:) Det var så vackert, att onkel Teodor inte ville straffa den, som redan var så olycklig. PATRON TEODOR (dyster, avvisande). Jag har inte hört på vad di talade om. (Något vänligare:) Jag trodde inte, att du brydde dej om å se någe mer. ANNE-MARIE (sätter sig i gungan).