”Nu, Erika,” sade han, och den nyss visade hårda kraften veknade vid hennes deltagande blick, ”i denna stund, för första gången under vårt äktenskap, ångrar jag bittert att jag öfvertalade dig att gifta dig med mördaren; den tiden älskade jag dig ej som nu; då ville jag ega dig till hvilket pris som helst. Nu,” tillade han och mätte kammaren med hårdt knarrande steg, ”nu kan du tro mig, att jag ville ge mitt hjertblod, om jag med det förmådde fria dig från skammen att vara min hustru! Hvad jag sjelf får lida, i fall de ertappa oss, det kan jag bära: jag lider det mina gerningar förtjent; men du – jag fasar, när jag tänker på hvad ditt öde skall bli och på: alla dina tårar i framtiden; och jag ångrar att jag inte lydde ditt råd att inspärra Anton, för det är väl Gabriellas kärlek till jaktlöjtnanten, som förmått galningen att ta det här beslutet.” ”Ja, det är säkert! Men, Birger, jag går med dig hvart det bär; och af min själs innersta försäkrar jag dig att jag i denna förskräckelsens stund icke begråter att jag gaf efter för dina böner! Du har ångrat, du har sedan lefvat år af rättfärdighet, det gäller inför Gud – och lifvet är ändå kort.” ”Ja lifvet är kort; men det är så mycket bittrare!” sade Birger och slöt henne hårdt i sin famn. ”Emellertid skola vi göra hvad vi förmå; jag hoppas vi i tysthet kunna ställa oss så att vi, om det gäller, äro färdiga att ge oss af. Men jag vet inte hur de erna gå till väga – är meningen, som nog är säkert, att få oss i häkte, skall det inte bli så lätt. Som jag sa’ till far, få vi väl lura dem tills våra saker bli klara!” ”Om,” yttrade Erika, ”Rosenberg möjligen kunde vara till någon tjenst, om ...”