Maria kände en underlig beklämning; hjärtslagen blefvo häftigare och häftigare. Hon skulle velat ropa, men det var som om ropet skulle ha fastnat i strupen utan att nå fram. Hon kunde endast vifta med näsduken, mekaniskt, upp och ned; men oron inom henne blef starkare och starkare och till sist bredde den sig ut öfver själen som en tryckande ångest — hon visste icke för hvad. Hvem vet hvaraf dessa själslifvets oförklarliga skiftningar komma. Som de fasta kropparnes molekyler krympa samman och vidga sig vid luftens temperaturförändringar, så krymper ock själen samman, eller vidgar sig, påverkad af orsaker, dem vi icke känna; och som dimmor stiga öfver ängen, när sommardagens hetta förbytes i nattens svalka, så stiga underliga stämningar upp från det omedvetnas djup, när skymning faller öfver själen; och vi gripas af en orimlig, oförklarlig ångest, lik den, vi kände som barn, när vi med skygga, hastiga steg passerade en kyrkogård vid nattens inbrott. — Kanske vandrar också vår omedvetna förnimmelse i sådana ögonblick öfver minnets kyrkogård, där alla vårt lifs sorger och förhoppningar ligga begrafna, och den ångest, som griper oss, har kanske ock sin grund i fruktan för det stora obekanta, det, som ligger på andra sidan nuet. Det stora obekanta är ju icke blott döden, utan också lifvet; och lifvet såväl som döden kan fylla oss med hemska aningar. Det är som om en stor kall hand lade sig öfver själen; icke dödens — lifvets hand. Många år efteråt erinrade Maria sig ännu den kyla, som i detta ögonblick genomträngde hennes själ, lik en aning om, att hennes lifs öde nu skulle afgöras. När Gerda vände sig om för att se efter kursen, varseblef hon Maria på bryggan; hon reste sig upp i båten och förde sin hand till munnen som en ropare: »Jag kommer för att enlevera Mia?» Maria svarade icke; men hon stod kvar i solskenet, viftande och nickande. Gerda satte sig åter ned på toften och rodde så att vattnet brusade kring bogen. — Hon sprang upp på bryggan, omfamnade och kysste Maria, lyfte henne sedan på lek ett par tum från marken och släpade henne hän emot båten: