Deri skiller den sig ikke fra en-hver annen levende bevegelse. Det er bare stillstand som er ufar-lig, men stillstand er jo til gjengjeld det samme som död. Oxfordbevegelsen kan meget lett utvikle sig til sekt. Den har månge betingelser for å bli det. Det er nok å minne om hvor sterkt den er preget av reformert kristendomsskikkelse. Hvis bevegelsen stivner inn i sine metoder, hvis den nöier sig med » oxfordmöter », med subjektive vidnesbyrd, hvis » gruppen » går over til å erstatte kirken for disse nye kristne, blir resultatet uvegerlig at bevegelsen efter en tid vil iinne sin plass blandt de månge andre temmelig inflytelseslöse sekter. En slik utvikling, som i höi grad er mulig, er imidlertid imot bevegelsens grundsyn. Dr. Buchmann betoner stadig at oxford-bevegelsen trenger kirken like meget som kirken trenger denne nye åndelige impuls. Det viser sig også at överalt hvor kirkens menn inntar en positiv holding til disse folk, böies de lett inn mot de gamle institusjoner og bidrar til å fylle dem med nytt liv. Det er saaledes påtagelig, hvor bevegelsen har slått rot at tilslutningen til gudstjeneste og nadverdbord har öket betydelig. Det er en misforståelse som lett kan gjöre sig gjeldende överför oxfordbevegelsen, nemlig at den vil representere en avsluttet kris-telig organisasjon. Når folk tror det, må resultatet uundgåelig bli frykt for farerne. Da sluttes det helt riktig at det budskap den har å bringe er altfor ensidig. Det mangler både dybde og innhold. Og man forarges over alltid å höre om de samme ting, om » ledelse », » deling », livsforvandling » osv. Men ganske anderledes blir det hele, når man bare er klar over at bevegelsen vil være alt annet enn en avsluttet organisasjon.