Nu gifwer wehl lagen klarligen wijd handen, hwad åthskilnadt ähr emellan lööss och fast egendom, och huru man kan arff fallne lösöron sällia till hwem man will: men som sådan jord å landet kommer nu i arff att considereras som lössöron, och man haffwer icke något wist determinat, huru dermed skall procederas, nembligen på hwad sätt, och effter hwad wärde sådant arfskiffte kan, eller bör arffwingarne emellan jämbkas, hwilket oförgrijpeligen synes nödigt att bliffwa så domarne som andre wederbörande till effterrättelse exprimerat, hwarigenom många disputer i slijka måhl kunna bliffwa affbögde och förekombne. Emädan sielffägande jord å landet exprimeras wara cronefrellseoch skatte, som per expressum om jord wijd staden intet uthnembnes, och således torde förorsaka något twiffwelsmåhl om slijk jord ther och vore; alt fördy synes oförgrijpeligen klarare, att desse trenne slags jord, som iemwel wijd staden finnas, uthtryckeligen nembnas och införas. Uthi det 2 cap. § 1 ähr wähl infördt om skattejord, som ähr under rusthåld och till rustningsstamb, huruwijda dhen kan försällias, förpantas och arffwingarne emellan deelas, gifwandes och så Kongl. Maij: tts nådigste till dombstolarne affgångne breff wijd handen, huru medh chronoså wehl som med skatterusthåld skall wijd rusthållarens dödelige frånfälle förhållas.