där bättre skall bärgas med tidens lopp av bättre nationers drängar? Framtidstro, framtidshopp! var är din lysande glimt för ett frysande bröst, fullt av skorrande strängar? FULLBORDAT Det måste ske alltså. Till landsmansslakten den röda hären går. Tag tacken, fosterland, tag tack för vakten vid rättens altare i hårda år! Därute folken land och liv försvara, men Finland faller för sin egen hand. Du frågar varför. Det är följden bara av lögnen i vårt land. Hur ha ej hetsare och svartmän smugit i lögnens ärenden på mullvadsstig! Nu är fullbordat verket. De ha ljugit ur jorden fram ett krig. De bryggde hatets kittel full till randen och bjödo folket, och det skrek och drack. Det fick i själen gift, gevär i handen. Så gjordes folk till pack. En dag till doms ni alla skola stånda, ni nidingar, som ljugit kriget fram, ni, som ert land ha bragt i dödens vånda och outplånlig skam! Sänk frihetsfanan, Finland! Och Europa, sätt äntligt damm för hyllningstalens flod! Nu dör ett folk, nu rasar allt tillhopa i kaos och i blod. (Avsedd att uppläsas vid Svenska teaterns festföreställning) Nu vilar du i vinterns glans, vårt land. Snöhöljda susa sina sakta mässor de djupa skogarna från strand till strand, och bergen lyfta sina vita hjässor profetiskt upp i vinterdagens brand. Nu faller natten som ett drömmens under, så själiskt skimrande, kring frostig jord, med höga norrsken sprutande från nord, med stilla stjärnskrift över livets stunder, med evighetens storhet tätt inpå. Så vitt, så högt, så tyst! Blott då och då från frusna hav hörs isens dova dunder. Nu är den dag då han, vår störste, trädde till oss ur det fördoldas dunkla världar. Och åter landet sig i festskrud klädde, och festsalut ge Finlands alla fjärdar. Nu slår en natt i stjärnljus silverfärg från oss till evighetens kust sin bro, nu buga furorna på milsvid mo och mumla andaktsfulla: Runeberg... Du store döde, om du kunde vända till oss igen i dessa stormens tider,