stenarm, som va’ oppbyggd där för timrets del, men utanför den fräste’ne å gick hvitt, å länger ner va’ forsen. Och Jesses, hvilken dag!» Hon kastade förklädet öfver hufvudet, och hela den lilla krokiga gestalten skakade och darrade som i frossa. »Hvilken olycksdag! Jo, ser’ I, vi hade nästan vride’ slut, å Eva hade gått opp i backen te pojken. Så fick ja höra’na sucka så okristlitt tungt å nål ja’ vände mej om, stog’na alldeles bakom mej me’ barne’ på armen.» »Hör nu mor» sa’na »ä’n int bra lik far sin?» »Ja’ kunne då int’ säga annat än ja te’ hä. Då såg’ na på pojken riktigt noga å såg som så konstitt på’n å så sa’na »I måst’ förlåt’ mej mor men ja’ vill int’ att’ en ska’ bli’ lik far sin. Han får int’ göra nån så olyckli’, som ja ha’ vare’ ja’ ä så olyckli, att ja kan int länger Å innan ja’ hann’ så myttje som sträck’ ut hanna eller röra på mej, var’a ute på stenarmen me’ pojken tätt te’ bröste å därifrån ut i ån å så utför forsen Mej fann dom liggande som dö’ se’n där ve’ ån jaa, ja’ veit int’ ja va’ kanske dö’.» Nu var det där igen vanvettet i blicken tokilet och nu på allvar. Hon böjde sig mot mej och hviskade »dom sej att ja’ ha’ hugge’ tattarpojken i ryggen me’ e lie, så han stupa han me’ men dom säj så myttje » Nu grep hon mej hårdt om armen och pekade rakt fram öfver gräsvallen, medan ögonen stirrade dödt »Se dänna komm’a å pojken har’a på armen. Hovaligen, hva’ vattene’ rinn’ om dom! Tyst, så ho int’ ser oss! Mor hennes väntar me’ torrt låt’na få gå in i stuga’ å värm sej nalta » Hon tog upp stickstrumpan och rullade ihop den hårdt. Sedan lindade hon