Man känner sig lefva vid aftonen af en dag som flytt — men stär ännu icke vid gryningen af en dag som kommer. Entusiasmen Ur derför icke synnerligen stor hos den nuvarande diktaregenerationen och resignationen är ingen känsla, som hör hemma hos dem, hvilka finna futtigheten vara det framför allt karakteristiska för hvad de bekämpa. Å andra sidan är motsatsen mellan författarnes åskådning och den som officielt herrskar med en icke mild spira för djup för att en humoristisk eller muntert satiriserande ton skulle kunna göra sig gällande. Herr Heidenstam blef derför en ropande röst i öknen: han tyckes ännu sakna det andliga samband med sitt land, som kräf-ves för att en författare skall betyda något verkligt för sitt land och sin samtid. Herr H. är dock ännu för ung för att ej saken kunde upphjelpas. Vi hafva annars i Snoilsky ett exempel som Ur varnande. En första rangens begåfning och med en vunnen literär auktoritet, som kunde göra honom till en vigtig insatai vår andliga ooh konstuärliga odling — och i stället har han blifvit en främling, som bor någonatädes i utlandet och till jal plägar skrifva vackra versar i kalendrarne. Snoilsky har en gång uttryckt sin önskan att kunna blifva en folkets skald, att kunna forma dikten så enkel, att den trängde ned till hyddans okonstlade barn. Hvilken kolaretro på enkelheten! Den sökta enkelheten, sådan den t. ex. framträder i en Wirséos tillgiorda religiösa diktning narrar ingen » hyddans son » — på sin höjd herrar kritici. De breda folklagren vinnas endast af den som kan känna med dem, röner sympati för deras sitt att föreställa sig verlden, förstår deras dagliga kamp. Och ir i våra dagar afständet för stort mellan den konstnärliga lite-raturen och den stora massan, mellan denna och Snoilsky är det himmelsvidt. Hans skapelser stå den stora mängden s&amp; fjerran, som om de komme fr&amp;n en annan verld, som om de vore upp-giifda bland ruinerna efter ejt gammalt tempel.