I Staden wanckade tre Personer omkring: En Herre, en Fru, och deras gamla laquaij , som war Fahr åt alla Lasterne. Skulle jag beskrifwa dig denne Herren, min Läsare, så blefwo jag både ledsam och förfärlig. Jag lemnar hans afmålning och bestridande til wårt Prästerskap och säijer med et ord at det war Hin Onde. Frun war Präcktig, Däijelig, Stolt och smickeracktig: Hon kallades Wärlden och den trogna Drängen war gamla Adam. Desse ha gått på denna orten från hedenhös, ja längre tilbakars, beskådat Husen och grundat på, huru de måtte bli deras ewärdeliga ägare, hwartil de ha betient sig af lasterne, som i denna staden äro trogne Tomt-Mysingar. Så snart nu Samwetet körde ut något af dessa Spöken, språng det strax til sin Fahr och hans Herrskap at klaga. De lutade sina Hufwud tilsamman, och gamla Adam fick lof at raisonnera med: det är ingen konst, ty han sannar altid med, hwad hans Herre säger förut. (Så raisonnera wäl flera, än drängar, i wåra dagar), Hin Onde fann på det grepet, at söfwa, förblinda eller förhärda Samwetet, på det Tomt-mysingarne måtte få glammas i huset, som de wille, och sen skaffa det i hans händer. Huru de wärkställa det första, neml. at söfwa Frun, wil jag nu allenast omtala: Wärlden besöker henne i all sin putz och prakt, förer til henne flera skiänker, än den Abyssiniska Drottningen til k. Salomon, och meublerar hennes hus med sitt glindrande Intet, både utan och innan. Hon winner först med sin smickran så mycket, at Samwetet lägger sig på en kostbar och miuk säng med waggfötter och säkerhetz bolster, som hon förskrifwit från de Stygiska Öyar. (Jag wet intet af hwad slags Krämare hon betienar sig til dess förskrifwande, men ingen Tull betalar hon derföre.) Ändå är Samwetet oroligt och får liksom ryckningar då och då, wid lasternes dön; Men gamla Adam är då tilredz med sin spel-redskap, (ty han har lärt ett slags Älfwe-Dans, som bringar Samwetet at sofwa) hwarmed han icke allenast giör henne liumhörd, utan ock sömntung. Men ändå är Samwetet intet tillfredz, utan wäcker til, liksom bäfwande, wid det minsta buller; Derföre kommer sluteligen Hin Onde in i Ängla-liknelse, sätter sig wid Sängen och talar som en Doctor: Jag har swårt före , at härma hans wältalighet, men jag wet, at han brukar kittlande Föreställningar, at öfwertyga denna Frun, huru förnöijsamt detta lifwet leder stora Landzwägen åt Himmelen, fast än alla Laster skulle föllia med. Än uphöijer han henne som enda Drottningen öfwer sitt hus, twiflandes om nånsin någon Öfwerkonung är til, och än afbildar han denna Öfwerherren, om änteligen en sådan skulle gifwas, så öfwermåtton nådig, at han låter henne giöra hwad hon will, ware sig mot eller med dess ähra, utan at derföre minska sin kärlek; wälklingande Sagor och Exempel sparar han intet om dem som ha rest med Wagn och Hästar in i Saligheten, eller stigit ur Röfware-Kulan in i Paradiset. Af alt sådant somnar Samwetet, och gamla Adam waggar: Han är så beställsam, den Lymmelen, och rädd at hon skal wakna, at han siunger sina wagg-wisor med hel tyst liud, och somnar hon derföre så hårt in, at hwar sömn kan räcka många åhr bortåt; Dock måste man weta, at Samwetet ofta har waknat med sådan Förskräckelse, när Himla-Lagens Åskewiggar nedslagit, at det fallit i Raserie; Förtwiflan har intagit des Rum, trampat det under Fötterna, och satt Huset i Brand. Döden har ock ofta kastat Huset omkull, innan Samwetet waknat, och begrafwit det i samma förderf, ja jag kan aldrig säija i hwad osäkert tilstånd huset är, så länge denna Frun sofwer. Gamla Adam sätter en af sina Bytingar, Lasterne, til at wagga, och går så med sitt Herrskap, Hus från Hus, hwarest de på samma sätt söfwa Samweten. Altid lämnas en hufwudlast qwar i hwar byggning , som skal wara Husbonde och swara för bordändan: