För Levinas är religion och filosofi ’ två skilda, men ömsesidigt beroende moment i samma andliga process, som är närmandet till det transcendenta ’ .19 Svårigheten att tala rationellt om Gud är i grunden densamma som diskuteras i Totalité et infini och Autrement qu´ètre beträffande alteriteten: tematiseringen reducerar transcendensen, den fångar in det absolut annorlunda inom förståendets sfär. Israel tycks ha en dubbel funktion i Levinas diskurs, nämligen som både ideal och verklighet, som både ett ideal där det etiska ansvaret förkroppsligas i social rättvisa, och som en verkligt existerande stat i vilken rättvisan oupphörligen tvingas ge vika inför våldet. From peace to liturgy ”, Philosophy &amp; Social Criticism, Vol. Levinas fred skall dock inte förväxlas med den eviga freden hos Kant, som snarare utgår från en egoistisk människosyn, där de egoistiska böjelserna hålls tillbaka av goda politiska institutioner. Autrement qu´être är följaktligen en svårbegriplig etisk text som hela tiden tangerar språkets yttersta gränser. 49 Etik är något helt annat och ändå är det samma ord. Vad händer om härledningen inte ser ut så som Levinas tänker sig? Vad är då den andre och den tredje i förhållande till varandra? Det etiska blir på detta sätt ett slags komplex pendling mellan Sägandet och det Sagda. Riskerar inte denna sympatiska tvåsamhet, som bygger på godhet, att avskärma sig från kraven från alla de andra i samhället och lämna politiken öppen för ett cyniskt maktspel dominerat av de styrandes egenintresse? Antingen begränsas mitt ansvar för den Andre eller så gör den inte det. ), The Cambridge companion to Levinas, s. 17 14 Levinas, Totalité et infini, s. 322 15 Levinas, Autrement qu ’ être. C. Spivak, The John Hopkins University Press, Baltimore and London, 1976 " Violence and Metaphysics ", i Writing and Difference, övers. Det politiska är i sig självt ett mäktigt filosofiskt tema – men ett ganska oprecist och svårgripbart tema. Levinas kritik passar kanske bäst in på den nya tidens politiska filosofer som Hobbes, Spinoza och Locke som grundar politiken på självbevarelsedriften.