» Nej tack! » Den, för hvilken middagen egentligen arrangerats, var Anton Stjärnskog. Men inte har jag talat med någon – det borde du själf sett – eller vet hvem det var. » Landshöfdingens, baron Hjelms, öfversten, kammarjunkaren och » Han gick fram till den tunga, snidade ekkistan, som inneslöt en del nipper och småsaker, och började rifva i den. Säg ingenting om honom. Irma gick fram till Karin. Mycket papper, stora bokstäfver, föga innehåll – men alltid lika kärt. Troligtvis råkade han i en tillfällig förlägenhet och pengarna voro så lätta att tillgå. » Herr direktör. » Och i hvad? » Jag visste ingenting godt nog för dig. » Dörren öppnades häftigt. Det var, som hade solen trängt in i hvarje vrå af den stora byggnaden så ljust, gladt och lätt att andas blef det för henne och de öfriga. Kom så därtill böcker och annan skolmateriel. » Jag kan lika godt bära dem på mig. » Det är bara ett ord. » Det blef liksom stilla inom honom. VILMA LINDHÉ. Där hemma är allt så smått och futtigt. » Karin syftar högre än jag trodde. » Aldrig tröttnade hon heller att betrakta de egendomliga målningarna i det låghvälfda taket, där änglar och apostlar sutto på brungula, divanliknande moln och skillnaden mellan utvalda och fördömda markerades genom bara eller skoklädda fötter. Hennes ansikte lyste som förklaradt. Irma har födt mig en son, som jag så mycket önskat. Frampå eftermiddagen sprang han förbi med en svärm andra pojkar och hon tyckte sig se något blänka innanför tröjan. Den hade hjälpt honom många gånger förut, men Det gällde endast att vinna tid och bevara skenet. Han gick bort till ett väggfast skåp, tog fram ett konstnärligt snidadt schatull och öppnade det. Hon vecklade upp brefvet och läste. » Säg Anton. På hvem törs jag tro, när jag inte längre kan tro på honom? » » Tacka Gud, att vi bo som vi göra och inte nere i det hålet, » sade hon med en föraktfull handrörelse mot byn.