— Se, sade en dag till mig en »litterär» professorsfru: — här lever vi mitt bland folket, talar vänligt till dem, ställa till välgörenhetsbasarer och spektakel, här kan ni studera den sanna och äkta demokratien. Kvällen därpå ropade hon av någon anledning, med flammande ögon: den som lär folket läsa och skriva är mogen för fängelset, det blir anarki av, Gud har låtit oss födas till olika ställningar, och den ordningen är oomkullrunkelig. — Så långt går jag ej, inföll en annan, popolo basso bör lära sig läsa, och det bör skrivas enkom för dem goda böcker, som lära lydnad, religion och ödmjukhet. Däremot borde arbetas för en lagparagraf, som förbjöd folk under en viss samhällsställning att läsa annat än vissa, bestämda tidningar. Nu tror jag för det första, att dylika yttranden vid detta lag äro omöjliga i bildat svenskt sällskap. Men det anmärkningsvärda var, att ingen enda höjde sin stämma till bemötande, än mindre till skratt. Där satt borgerligt folk, som helt visst hunnit längre i åskådning, men alla tego, väluppfostrat. En i allmänhet rätt frisinnad dam ansåg jag mig en dag utan fara kunna fråga, om hon verkligen trodde att helgonet som vid Vesuvs sista utbrott bars ut mot lavaströmmen haft förmåga att omrikta dennas lopp? Då höjde hon i tårar sina juvelprydda händer mot himlen och talade om sin oryggliga visshet att helgonen genom brinnande böner kunde förmås utöva sin allmakt. Det verkade hypnotiskt att se en dam klädd efter allra sista modejournalen sitta där och tala dessa ord, mjuka och smekande så att jag nära på övertygades. — Säg mig, sade jag en dag till en fru, gift med en reformert schweizare, är de kvinnor jag här ser representativa för Italiens kvinnokår? Hon kastade på mig en snabb blick. Sedan med ovanlig uppriktighet: — Icke för hela. Men för en stor, stor del. De läsa aldrig, de längta aldrig att lära, deras liv är samlat i sista ärmmodet, deras andliga näring är populära romaner och helgonlegender. Och deras döttrar, som ni ser bokstavligen inte få gå till ängskanten därborta utan »förkläde», uppfostras i kloster. — Kyrkan således? Hon tvekade. — Ja — kanske.