Han var nu utrustad med en betydlig pänningsumma och funderade på utvägar att – naturligtvis enligt sin egen honnetta metod – göra densamma så fruktbringande som möjligt. Läsaren har säkerligen redan gissat att denne någon var friherre Axel Anton von Silfverhorn. – Nå, nå, bästa herr kommerseråd! jag skummar af raseri! Med någon af dessa lägenheter måste gynnaren förmodligen ha eschapperat. Man nöjde sig med det förståndiga resonnemang, som åtminstone ännu i vår gröna barndom förekom i slutet af långkatesen – ett resonemang på vers till och med, af lydelsen: Till dessa lätt räknade dödlige, som nöja sig med att sköta sin egen syssla utan att blanda sig i sin nästas angelägenheter hörde på denna tid tre burgna och hvar och en på sitt område framstående borgersmän, alla bosatta på nedre Norrmalm. Att jag inte gjort mig af med den för längesedan! – Min far, stammade han, och rodnaden vardt ännu mörkare Min älskade far, du vet således Vi ha väl kommit hit för att dricka, skulle jag tro? Men fastän jag ännu ej hunnit långt, hvarken i ålder eller visdom, har jag likväl i mina ensamma stunder hunnit tänka på åtskilligt. Med min kraft ville jag lyfta dig på en hög piedestal i det främmande landet, som alltid varit vänligt sinnadt mot vårt sköna Frankrike! Lagret, om det någonsin funnits ett dylikt, var otillåtligt bristfälligt, och mera än en gång hade det till och med inträffat att så anspråkslösa nödvändighetsartiklar som knappnålar och bomullsband varit » totalt » slut. Denna gång dröjde det rätt länge innan trotjänaren kom tillbaka. Läkaren tycktes ett par minuter öfverlägga med sig själf, hvarefter han yttrade: Kopplerskan var ingen annan än vår forna bekanta Britt-Sofie Blanck, den alltmera urspårade trädgårdsmästareänkan från Söder, trillmgsystrarna Doris ’, Elmiras och Lydias ovärdiga fostermoder, som nu från syltkrogshandteringen tagit steget nedåt till ett ännu uslare näringsfång. De som gått och suckat i tysthet för den tjusande fröken, togo nu sitt förnuft till fånga, och de som pinats af svartsjuka mot Silfverhorn kände sig till sist grundligt botade. Detta så mycket mera som man visste att förhållandet eljes plägade vara det rakt motsatta. – Jag tycker inte om kammarmusik.