FÖRSTA DELEN FÖRBEREDELSER TILL LIVET Prinsessan var ond. Alla på Solvik kände sig mer eller mindre skakade därav. Det var något nytt och skrämmande i prinsessans vrede. Hur skulle det gå? Man sade sig ovillkorligen, att det var fara i situationen. Hade det ej varit ett faktum, hon själv sett, skulle Filippa Shermans trettonåriga medvetande vägrat fatta det möjliga däri. Prinsessan Caroline var ju den mildaste och fullkomligaste varelse på jorden, en ängel redan i livstiden. Och nu hade denna ängel talat hårda ord och visat människor ut ur sina rum. ”Människorna” var visserligen endast barn, tre gossar och två flickor i ålder från nio till femton år, men när lakejen stängde dörren efter dem, hade Filippa, mitt i sorgen och skammen, nästan haft en stolt förnimmelse av att de blivit behandlade som herrar och damer i miniatyr. Den natten dröjde sömnen att komma till Filippa, det var en allt för smärtsam tomhet i hennes huvud för att hon skulle kunna slumra in. Hon grubblade och ville förstå prinsessans ord om ”ett rent hjärta”. Men det var besynnerligt! Det var som om alla förstående tankar varit försvunna! I stället bultade Filippas puls som en hammare i hjärnan, blodet gick i vågor genom hela hennes kropp, i takt med vågorna därute i havet. Hade Berta varit vaken, skulle Filippa velat prata med henne. Men Berta hade visst somnat fortare än vanligt av trötthet efter den gemensamma sinnesrörelsen. Och prinsessan som alltid varit så god mot Filippa! Och som hon älskade så oerhört! Prinsessans ögon hade inte velat besvara Filippas blickar, när de tiggde om vänlighet! När kärleksfulla ögon inte längre svarar ...! Sömnen kom till slut i ett virrvarr av underliga fantasier, som smälte samman med bränningarnas brus genom de öppna fönstren. Det bruset hade allt för många gånger lullat Filippa till ro för att icke också nu segra till sist. Det blev denna gång till en vaggsång med tavlor, vilka hopades och trängdes och övergick i de mest brokiga drömmar. Men på morgonen tänkte Filippa ej mera därpå, hon brukade skaka av sig nätternas drömmerier som ingenting att lägga på minnet. Det var Berta, som grep fast: — Du pratade så mycket i sömnen!