Kammarjunkaren reste, och korgen hade tyngt hiskligt i kabrioletten, om den ej varit något lättad af öfverstinnans försäkran, att hon snart skulle få Celestine att vara förnuftig. Visserligen hade vi nyss ett lysande prof derpå; men den egentliga frågan vi uppkastade, blef ju ändå icke besvarad. hör du, du håller ju alls inte af mig? » – och ännu lite bättre: «håller du af mig? Hon, för hvilken det allmänna bifallet var af så mycken vigt, skulle nu, genom ett oförsigtigt val af lärare för sina döttrar, hafva på en gång nedrifvit den byggnad, som hon under så många år med så mycken möda uppfört! Han spelade bara i moll, och sparade icke på förminskade septimackorder, och började åter sina ensliga promenader bort till sitt favoritställe i skogen, hvilket han eljest tycktes hafva börjat glömma utaf. Emedlertid måste man bekänna, att det är underligt att i våra dagar det ej faller många flera menniskor in att bli genier, än de, hvilka såsom sådana uppträda. Svaret ger sig sjelft. Hon hade ett par sköna, dunkelblå ögon, i hvilka hufvudthemat var svärmeri, men variationerna spelade ut i de rikaste färgskiftningar, allt efter de känslor, som för ögonblicket herrskade i hennes själ. se det kallar jag att spela. Lyssnen j lindar och mossiga hällar, ty kärleken sjunger sin egen drapa! En otäck kärring-fysionomi tittar ut. – «Vi skulle väl sätta pli i kanaljerna! » inföll den andre, «om vår nådige kejsare blott en gång behagar släppa oss på dem. Att få någon varm mat, var ej att tänka på, men de gamla qvarlefvorna af den från Tunanäs af Hellman medbragta matsäcken smakade dock våra tvenne resande ganska väl. – «Jag kan inte finna något besynnerligt i det. Herre Gud om det nu vore slut! Bodarne voro i sin högtidsdrägt, ty det led emot jul, och gatorna hvimlade af menniskor. Den kan aldrig förhindra att i konstverket det är konstnären, eller hans snille man ser, men för medelmåttan blir Daguerreotypen en svår fiende. »