Hon ville aldrig mera gå med smutsiga händer! Hon skulle akta sig för iräkolet. Ja, han hade kysst hennes hand! Och sedan hade han låtit henne kredensa sitt glas! Och nu ville hon säga allt för madonnan. Nej, inte nu! Signor Lomboni skulle snart ha sin stol i ordning under orangen. Men i kväll, i kväll! Och Teresina tog en ståtlig heliotrop borta vid brunnsrabatten och lade den för madonnans fötter inne i nischen. Den kvällen biktade hon sig öppet för madonnan: Det kunde inte vara synd, upprepade hon envist, det kunde inte vara synd att läppja på ett glas, som en så god man bjudit henne! Men madonnan var obeveklig, Teresina kunde inte förstå hvarför. När hon varit signor Lombonis tjänarinna, skulle hon väl också kunna tjäna denne främling, som var så god och som gärna såg henne hos sig? Teresina låg alldeles tyst och lyssnade. Om bara madonnan ville säga hvarför. Hvarför, hvarför? Hvarför skulle hon då inte få tjäna honom? Han bodde på Capri på Via Tiberio, det hade hon fått höra, han skulle nog snart komma hem igen, ty han hade många vänner. Han hade så stora glasrutor högt uppe öfver gatan, och ingen hade så stora rutor som han, inte ens den där tyske eremiten, som målade svarta, nakna män och kvinnor och som må- lade taflor så stora, att de inte kunde komma in genom dörren till z u m K a t e r H i d e - g e i g e i vid Piazzan, där alla andra taflor hängde — ja, inte ens h a n hade så stora rutor som denne främling! Och denne främling målade barn, han hade målat barn ända sedan han kommit till Capri, d e k u n d e minsann fåändatillenliraitimm e n, det hade gatsoperskan sagt! Teresina hade aldrig förr vågat prata så mycket med madonnan — nu blef hon nästan lika frispråkig som inför snäck-Sebastian. Men hon talade ur hjärtat. — Gå och fråga din mor, — tycktes madonnan säga. — Hon är så glad, om jag får det bra, så jag slipper bära sten, när jag blir stor, sä- ger mor. Engelbrekt föddes. Ett Engelbrekismuseum?