Då han kom fram till marknaden, var bonden redan där. Han hade hängt stora täcken över hästarna, vräkt granarna av lasset och packade nu upp sina varor. Herr Leonard ryckte till än en gång, då han såg varorna. Mannen var lykthandlare. Det kom en egen, mystisk stämning över herr Leonard. Alldeles så som om en högre makt vakade över honom och styrde honom. Han kände sig ej självständig utan förd och fängslad. Ingenting kunde vara honom angenämare. Bonden var en känd figur på julmarknaden. Folk samlade sig genast om honom. Han gav skämt i växel och jämnade ut alla fel hos sina lyktor med lustigheter. ”Jag skall ha en god lykta”, sade herr Leonard. ”Bäst att vara sitt eget ljus”, sade bonden, ”men eftersom herrn är så dum och vill ha en, så skall jag inte neka.” ”Det skulle inte vara en vanlig lykta heller”, sade herr Leonard, ”utan en sådan, du vet, som man hade i gamla tider för att finna människor.” ”Förstår”, sade bonden, ”den skall lysa längre än till håren och tänderna.” ”Ända in i hjärtat”, sade herr Leonard och trodde nästan, att bonden på ett magiskt sätt förstått vad han önskade sig. ”Kära hjärtandes, herrn, skaffa sig först en, som lyser upp hans eget förstånd”, sade bonden och räckte honom en lykta. I samma ögonblick som herr Leonard hade lyktan i sin hand, erfor han en stark lust att sova. Det var ingenting underligt, eftersom han ej på tvenne nätter slutit sina ögon till sömn, men för honom var det, som om det utgått från lyktan. Han gick också genast hem och kastade sig på sin soffa. Han såg, att det låg ett brev på hans skrivbord, men han var så trött, att han ej orkade bryta det. Så somnade han och drömde: Det var mörk natt, och han gick ute på gatan med sin lykta i handen. Han var i stor brådska, det var något han skulle söka reda på, men han kunde icke rätt minnas vad. Han bara kände en mördande oro och ångest.