— 230 — ET FINNS knappt något, som gör så tydligt det afgörande i den utveckling vi genomlöpt under de sista decennierna, som att studera den periodiska pressen för tjugu år tillbaka. Jag har nyss slutat en andra genomläsning af Sigfrid Siwertz ' nya bok De uuga och på bordet framför mig ligger en gulnad årgång af " Ord och Bild ", som bär årtalet 1909. Jag finner där följande passus i en litteraturanmälan undertecknad Sigfrid Siwertz: " Kvinnobeundran har varit ett slående faktum i den norska litteraturen. De norska damerna måtte haft några alldeles särskilda knep att förföra sina diktare. I den svenska litteraturen har som bekant erbjudits en del motgift. " Vi gamla minnas att Sigfrid Siwertz vid den tidpunkt, då de ofvan anförda orden skrefvos, räknades bland de mest lofvande och löftesinfriande af de yngre författarna. För den nya generationen torde en kort karaktäristik af herr Siwertz ' ungdomsdiktning vara af nöden. Den har nämligen icke, trots sin obestridliga talang, visat sig höra till det slag, som står sig genom tiden. Det är betecknande, att den sista af Sigfrid Siwertz ungdomsböcker, som till tiden sammanfaller med recensionen i " Ord och Bild. " bär titeln " De gamla ". Tillsammans med några föregående arbeten lämnar den ett godt, men vemodigt exempel på hur man skref under en tidsperiod, som gick i trötthetens tecken och som vi nu benämna: " Den maskulina civilisationens afblomstring. " Det utmärkande för denna periods litteratur är föraktet för kvinnan eller sysslandet med henne som enbart könsvarelse. Männen i Sigfrid Siwertz ' ungdomsromaner voro utan undantag gamla, oberoende af åldern, och kvinnorna ett mellanting mellan barn och knähundar med bådaderas förtjusande och för det erfordrade ändamålet oumbärliga egenskaper. Sedan dess har kvinnans segertåg gått fram i den svenska litteraturen liksom på alla öfriga lifsområden i vårt • land, och vi hälsa i dag Sigfrid Siwertz som en af de främste bland kvinnans diktare. Hvilka strålande kvinnokaraktärer skänker han oss ej i sin senaste bok.