Även i vårt land hade man förtroende för teriaken. Medlen var i sina tidigaste former sammansatta av ett stort antal olika ämnen från växtriket, t ex saffran, myrra, kardemumma, valeriana och angelika. Dock hade den opiehaltiga teriaken uteslutits. Gamla tiders motgift i elegant förpackning. Apotekskärlet på bilden är märkttheriaca, av grekiskans ther eller therion, som betyder skadligt eller giftigt djur. I det husoch reseapotek som 1777 sammanställdes av Rosén von Rosenstein angavs teriak kunna hjälpa mot ett flertal sjukdomar, bl a kolik, diarré och hosta. Enligt vår Pharmacopoeia Holmiensis från 1686 ingick i teriak 66 beståndsdelar, men i Pharmacopoea Suecica från 1775 hade antalet komponenter minskat till åtta och något ormkött brukades inte längre. Opium var ofta en betydande komponent. I det romerska riket komponerade kejsar Neros livläkare Andromachos en teriak med över 60 ingredienser bland vilka nu också huggormskött skulle ingå. I farmakopéns sjunde upplaga år 1869 var det ärevördiga medlet struket. Denna teriak kom att bli den nya tidens universalmedel, och påstods hjälpa även mot den böldpest som på 1300-talet hotade länderna kring Medelhavet. Urban Hjärne, som avled 1724, är känd bl a för sin komposition Elixir amarum Hjernei, där teriak ingick tillsammans med bl a aloe, rabarber, saffran och gentiana. Medel mot förgiftningar orsakade av bett av giftiga djur, som spindlar, skorpioner och ormar, har sedan långliga tider varit eftersökta. Under namnet » Hjärnes testamente » kvarlevde denna beredning i något modifierad form ännu i våra dagar. Dessa preparats påstådda effekter mot animaliska gifter kom så småningom att omfatta även andra gifter, för att senare påstås hjälpa mot de flesta krämpor.