Jag ska ’ föra er till en plats, der ingen kristen själ hör oss. Följer ni med? – Men hvad kommer det åt dig, barn? Men aldrig har jag funnit bådadera förenade hos en och samma kvinna: de, som jag hittills lärt känna, ha antingen varit vackra och dumma eller – kloka och fula. Du glömmer, att jag kan störta dig i förderfvet. Det onda förvärrades, det kände han tydligt nog, och han insåg nu, att det skadade benet aldrig skulle läkas, så länge hans likgiltiga och vårdslösa hustru plåstrade med det. – Var det inte det jag sa ’? Det var ju svårt att afgöra. Räddad. Denne tog på sig en betänksam min. En så onaturlig far kan han väl ändå inte svara. – Nej, det ska ’ Gud veta. Lofva mig att stanna kvar här hemma i Sverige! Jag erkänner, att jag var galen, när jag lät lura mig till giftermål med er, men jag är nu botad. Äfven han har ju behandlat mig som en hund. Så vidt jag vet, är Ellen Nordin inte mera i lifvet. – Snälla frun, rädda mig, prisgif mig inte åt er mordiske mans godtycke! När hon öppnade dörren, tyckte sig Alice se en skugga, som fort gled bort genom korridoren och nedför trappan. Ellen tillhörde hans hjärta, och hon tillhörde honom. – Det ska ’ verkligen bli roligt att få se. Hon närmade sig dörren, liksom tänkte hon lemna rummet, men vände åter om, gick ända fram till sängen, satte händerna i sidorna och sporde: Men som sagdt, för Vigg var baronen ett hinder, och han såg honom med allt annat än blida ögon. I sin blygsamhet protesterade de visserligen mot att bli så framhållna, men att den hedern med rätta tillkom dem, derom voro alla ense. Jag skulle inte vilja byta med någon menniska på jorden. Det är alltså afgjordt, att vi resa om tre dagar. Känner du mig ännu inte så pass, att du vet, att jag genomdrifver min vilja? – Fort hit med den! Till att börja med uppehöll jag mig i Stockholm, men när pengarne togo slut, utan att jag lyckats få någon sysselsättning, gaf jag mig ut på landsbygden, och der har jag allt sedan som luffare strukit omkring.