”Hvad dig skall anförtros – Förrn agg och ärelystnad ”Mig Ebba Brahes hand så grymt beröfvat har, ”Hon genom kärleken min maka blifven var; ”Och denna späda Son, som redan ljuset skådat, ”Min vän, jag är hans far”. (Slagen som af en ljungeld.) Har man min dödsdom bådat? Hvad mörker för min syn! Hvad köld uti mitt bröst! Jag grafven öpnad ser – Välan! Han är min tröst. (Hon faller ned af vanmagt.) OXENSTIERNA. Gud! som ett hjerta ser, hvars ånger dig behagar, Förmildra hennes qval, och skydda hennes dagar! CHRISTINA, som kommer sig åter före, och öpnar med förskräckelse sina ögon för ljuset. Bedrägeliga hopp, som fåfängt smickrat mig! Förhateliga dag! jag återfinner dig. – Af jordens afsky fölgd, af Himmelen förskuten, Är sjelfva dödens famn för mina suckar sluten. OXENSTIERNA. Min Drottning! stilla Er: Förqväf ert raseri; Glöm ett försonadt brott; och lef, att lycklig bli. CHRISTINA, med en djup och stilla sorg. Ach! är väl lyckan mer för detta hjerta ämnad? OXENSTIERNA, med värdighet och styrka. Hvad? är ej spiran mer i edra händer lemnad? Har Ni ej mer ett namn att ge odödlighet? Har Ni ej mer ett folk att ge lycksalighet? – Ni, hela verldens låf och Sverges kärlek vinna, Och ej i andras väl er egen sällhet finna Hvad brottsligt tvifvelsmål! CHRISTINA, såsom uppvaknad ur en dröm. Din röst mig upplyst har – O min Välgörare! min ledare! min Far! Hvad pligter och hvad tröst du för mitt hjerta visar! Ur villan återförd, jag Himlens godhet prisar, Som, då han ytterst mig på afgrundsbranten ledt, I sjelfva farans högd min räddning föresett – O du, mitt fosterland, hvars röst ej mera hördes, Då af ett blindt begär jag svag och brottslig fördes, Men icke brottslig nog, att ännu varse bli