Det dröjde ännu någon tid, innan bönderna, tack vare mina egna och prosten Stålboms bemödanden, kunde förmås och finna det förenligt med sina intressen att inlösa en mager grusbacke och på densamme uppföra ett tidsenligt skolhus. Skolan i södra roten, der jag började min verksamhet, hade nu liksom de senare åren under vikarierande läraren, Lundastudenten Jöns Jeppsson Hylanders »ferla», fått sig lokal upplåten hos f. d. kyrkovärden Per Larsson i Hulan, der det, i motsats till vanliga förhållandet i dessa bygder, fans eldstad uti det s. k. »häbbaret», något som naturligtvis var ett hufvudvilkor för ett skolrum under den kallare årstiden. Men huru primitivt än allt var beträffande yttre anordningar, kan jag dock försäkra, att det allt ifrån början blef en skola »med Guds nåde». Ty då barnen med sin aldrig svikande instinkt i mig funnit en intresserad lärare, så blefvo de så godt som med ett slag intresserade lärjungar, och allt låg solljust, klart och förhoppningsfullt på min nu först verkligt började lärarebana. Jag var lycklig, outsägligt lycklig öfver mina lärjungars sympati och drömde ljuft om idel solskensdagar. Men lyckan är, såsom vi alla veta, ett vanskligt »ting», och moln, ehuru ej för min skull mörka, skulle snart öfverskygga henne och detta ifrån ett håll, hvarifrån jag allra minst skulle kunnat vänta det. På grund af det långa afståndet från mitt hem måste jag inackordera mig i gården Hulan och kom derigenom i närmare umgängelse med folket på stället, än hvad eljest nödigt varit. Förhållandet i detta hus var nemligen sådant, att bondhustrun, Lovisa, ej af egen böjelse, utan endast i följd af sina fattiga föräldrars föreställningar och maningar genom Hymens band låtit sig förena med den visserligen på gods och penningar rike, men af ålder och krämpor försvagade f. d. kyrkovärden.