Svårigheterna ökades i hög grad genom de läxfria måndagarna. Till dessa måste man först och främst söka förlägga så många övningslektioner och laborationer som möjligt. Men institutionernas begränsning och förvandlingen av den ena terminens laborationer till den andra terminens lektioner sätta obevekligt stopp för den möjligheten. Man måste därför taga sin tillflykt till fler-timmesämnen men finner snart, att förrådet även på sådana har sin gräns, och att somliga lärare undervisa endast i tvåtimmars-ämnen. Resultatet av det hela blir därför, att man till sin fasa finner det omöjligt att helt undvika dessa. Men, gör då detta så mycket? Skall det vara nödvändigt med två läxor i ett två-tim-marsämne? Nej — men just på det differentierade gymnasiet med dess många skrivningar kan det genom oberäkneliga omständigheter inträffa, att det kan dröja mer än en månad, innan klassen får terminens första läxa. Såsom jag redan framhållit, finns det ingen anledning i och för sig att önska bort de läxfria måndagarna. De äro säkerligen till stor glädje för den studerande ungdomen. Jag har här blott sökt visa exempel på de förtretligheter, som uppenbara sig i skolarbetet, när stadgan är mindre väl planerad än den borde vara. Jag tar emellertid för givet, att tiden snart är mogen för en revision av läroverken och särskilt då gymnasiet. Jag skulle därför vilja framföra en stilla bön till dem, som makten hava, att se till att den nya stadgan möjliggör en ändamålsenlig arbetsordning och såvitt möjligt ej framtvingar slöseri med tid och arbetskraft. Läroverkens lärjungar böra visserligen lära sig att arbeta ordentligt, men det är myndigheternas plikt att tillse, att skolarbetet organiseras på lämpligt sätt och att ej tekniska brister onödigt förlänga ungdomens arbetstid och förminska dess arbetshåg. 169GUSTAF II ADOLFS SISTA KULTURSKAPELSE MINNEN FRÅN ETT BALTISKT KULTURCENTRUM I DESS TREDJE HISTORISKA GESTALT Av professor JOHAN BERGMAN, Stockholm