— Tänk dig — hon låg tillbakalutad i stolen och såg med strålande ögon in i brasan, som muntert sprakade i den öppna spiseln — vilka friska och lyckliga barn, som skall växa upp i detta Babylon, när vår kooperativa byggnadsförening bara blir färdig. Allt är ju så väl förberett, och jag känner mig som Moses, som från berget Horebs höjd fick skåda det förlovade landet och sedan lägga sina ben att vitna i ökensanden. Hon hade bett mig och Ella Blickert att hjälpa henne med packningen för avresan. Det blir som ett slags tröst för mig, när jag ensam packar upp därborta, sade hon. Ella hade åtagit sig att efterträda henne som sekreterare i F. K. P. R., och under det jag tömde ut byrålådor och linneskåp, sutto Ingrid och Ella vid skrivbordet och sorterade brev. Jag måste lägga ifrån mig den linnehög jag höll på att ordna, då jag hörde ordet »rösträttsbrev» och frågan: »ska vi bränna upp dem olästa?» — Det kommer inte att ske, protesterade jag, inte minsta lilla lapp får förstöras! Sådana dyrbara kulturdokument kastas inte i elden. De kommer en dag att förkunna sanningar om vår tid, som säkert slår eftervärlden med häpnad. Har ni inget samvete inför kulturhistorisk forskning? — I ett par av breven, i många förresten, står det uttryckligen: »bäst att bränna». Hur ska vi göra med dem, tycker du? frågade Ingrid. — Dem ska vi bränna sist av alla, för de är naturligtvis de värdefullaste. Vi kan ju gallra, om ni så vill, men förstöra dem olästa vore synd mot den Helige ande. Skulle ej en aning om allt detta offerväsen under de många åren komma till våra barns och barnbarns kännedom? Kanske vara dem till hjälp i deras kamp? — Jo visst har Märta rätt, instämde Ella, det är som att kasta ifrån sig vapnen, innan segern är vunnen. Om vi redan hade fått rösträtt, vore det ju en annan sak.