Bakom pumpen i ett tomt kar satt Anders. Han var marskalk Bazaine, och hans trettonåriga hjärta ville nästan sprängas af stolthet. Där satt han innesluten i Metz och betraktade med öfverlägset lugn den hojtande preussiska armén, lycklig i medvetandet af att vara en ädel man och äga herr Blomgrens aktning. Men herr Blomgren, informatorn, hade brådt där inne. Han ville bort, bort så fort som möjligt från det här förbannade huset, där marken brände honom under fötterna. “Kapitulera, Bazaine!“ väsnades preussarne där utanför. Och så följde ett doft slag af ett läkte mot karet (det var en bomb, som exploderade på vallarne). “Nä-ä“, replikerade Bazaine på bredaste skånska och smuglade en karamell ur byxfickan upp i munnen. Han visste mycket väl, att det var en lumpenhet — när man känner sig stor och på förhand misskänd, borde man minsann ha annat att tänka på än att äta slisk! Han hade också ganska länge kämpat en hård dust mot sina sämre instinkter, men slutligen dukade också han under för frestelsen. Herr Blomgren gick fram till fönstret och drog några djupa, uppfriskande andedrag, medan hans blick uttryckslöst dröjde vid de lekande barnen. Han kände sig beklämd. Det var icke det, att han skulle resa. Tvärtom! Det skulle ha känts så lätt, så lätt, om det icke varit något annat som tyngt: ett beslut, som han fattat — ett oryggligt beslut om en handling af rättvisa, som han ville utöfva. Harmen hade bott inom honom ett helt år. Den hade bränt och bränt, men aldrig fått slå ut. Nu skulle den få luft — ändtligen! Och i afskedets stund skulle dess utbrott vara förintande. Var det’ verkligen icke mer än ett år som han varit informator här ute hos doktorns? När han tänkte tillbaka, syntes honom tiden så lång — som en oöfverskådlig kedja af förnärmelser.