– Men Vera ... – Jo, Eskil, var inte ängslig. Du får visst bjuda din lilla fästmö, svarade morsan leende. Iväg med dig bara och säg till dem alla. Klockan ett äter vi, glöm inte att säga det! Det visade sig emellertid att både Torsten och Titti hade så brått att träffa sina hjärtevänner, att de infunno sig långt före den utsatta tiden. Regnet hade hela morgonen stått som spön i backen, men Knut hade dock icke kunnat hålla sig inomhus. – Morsan gissade nog varför. – Han hade gått ned till båthamnen vid Hornsberg. För tillfället saknades han av ingen utom morsan. Även Eskil väntade ju dock på sitt främmande, men besvärades därför icke alls av någon oro utan satt på kommoden, hans älsklingsplats, och trakterade sällskapet med munspelslåtar. Ville föreslog Titti, att hon skulle sitta för sitt porträtt. Därtill befanns hon mycket villig, men som hon icke kunde hålla sig allvarsam mer än högst tjugu sekunder i taget, såg det mörkt ut för mästaren att få ritningen färdig. Han ömsom skrattade, grälade, bad; modellen knep ihop sina läppar, lade ansiktet i förskräckligt allvarliga rynkor och veck och satt någorlunda stilla under bråkdelen av en minut. Så ... – Bit dig inte i läppen! gruffade Ville. Titti lydde genast, men se ... där var skrattgroparna framme, täcka, lockande! Ville såg förstulet efter om morsan hade ögonen åt fönstret, där han satt med ritningen. Jo, det hade hon, tyvärr. Hans besvikenhet var stor, och Titti, som såg den, och – vem vet, kanske delade den, ansträngde sig att få kinderna släta, fast o, vad det var svårt att låta bli att skratta åt Villepojkens dystra uppsyn! –Nej, vad han arbetade! Hur såg hon ut, måntro ... – Glutta inte, Titti! ropade Ville. Men det var så dags, då det redan skett. Och nu: – Himlar! Ser jag verkligen ut som en gorilla! Hur kan du, Ville ...! Varpå hon kallade morsan, Dina, Torsten och Eskil, för att de skulle jämföra och döma. Och den som nu fick veta, att han levde, det var Ville Vinge, ty naturligtvis ansågo sig samtliga åskådare konstförståndiga ...