Ja, ett mäktigt minnesmärke är det. Det talar en dikt om ren vänskap, fri från afund, fri från småsinne. Och när en sådan vänskap förenar tvenne sådana män, då, mitt barn, växa därur för folk och land stora handlingar, och stora mål glänsa som stjärnor öfver dess himmel. Och du, lilla Ebba, suckar du än öfver din tråkiga skolläxa? Glöm den, glöm läxan! Låt de sköna bilderna lefvande stiga fram för din själ. Och öfver skoltimmen skall komma en glans, den du aldrig förr skådat; klassrummet skall fyllas af alpluft, och du skall tro dig höra valthorn och jubelfanfarer. Så sutto vi vid brasan den där aftonen. När vi slutat vår berättelse, när vi återkommit från vår långa utflykt till vårens och ett förgånget sekels vackra Türingerland, hade falaskan för länge sedan lagt sig öfver de slocknande kolen. På rutans isblommor glimmade månen och ute hade det upphört att snöa. Inne i salen hade Gunnar slutat sina läxor, och din mamma satt vid lampan och sydde. De hade skjutit dörren på glänt för att ej störa oss med sitt muntra prat. Men din varma kind hvilade mot min hand, och den var våt af tårar. Du slog armarna om min hals och sade, att Schiller och Lotte hade vunnit ditt hjärta; aldrig skulle du glömma dem. Alltid skulle du vörda dem och hålla dem kära. Minnes du det än, lilla Ebba? DE SJU KEJSARNES RIDT. I oktobernattens månsken kastar Speyerdômen sin skarpa, svarta skugga öfver de ödsliga gatornas hus. Härjad är nu de gamle tyske kejsarnes stad, som sett så månget högburet hufvud krönas med den gyllne kronan, som skådat samma hufvud, ödmjukt böjdt i döden, läggas till ro i den stora kejsargriften.