Höglunds berättarkonst erbjuder med sin enkla flärdlöshet intet, som tillfredsställer en raffinerad smaks kräsenhet, och många af hans alster hvarken äga eller göra anspråk på att äga en högre litterär dignitet. Men de försvara med heder sin plats inom vår samtida bygdenovellistik, och jag vågar t. o. m. tro, att många af hans skildringar skola förblifva lika läsvärda och njutbara, när mycket, som nu framträder med vida större anspråk och äfven röner större uppmärksammande från kri399 tikens sida, verkar urblekt och förlegadt. Jag stöder denna förmodan äfven därpå, att Höglunds novellistik inrymmer ett stycke kulturhistoria genom att vara ett ögonvittnes framställning af nordsvenskt hvardagslif i helg och socken under ett intressant brytningsskede. Ja, ett brytningsskede! Det är just det intressanta med Hjalmar Höglunds liksom med flera andra nutida norrlandsskildrares verk, att de afspegla den på konflikter mellan gammalt och nytt rika förvandlingsprocess, som Norrland genomgått under det senaste halfseklet och fortfarande genomgår. Alltifrån 1800-talets midt, då de stora skogsköpen började, har industrien steg för steg tagit det stora framtidslandet i besittning och förbytt förut drömtysta och af den stora världens febrila äflan oberörda trakter i folkrika nutidssamhällen, hvilkas lif fått något af den heta och oroliga rytmen hos ett jäktande och jäktadt släktes blod. Hvad Norrland vunnit och förlorat på denna förvandlingsprocess skall i framtiden kunna klarare bedö- mas än nu. Kortsynt vore det att förneka de stora framsteg på skilda områden, till hvilka omgestaltningen beredt möjlighet. Men lika litet kan det bestridas, att flera tilltalande drag i folklynnet utplånats eller fördunklats under de nya förhållandenas inflytande. Och alldeles visst är det, att idyllens vårblå himmel här som annorstädes blifvit betänkligt skymd af industrihärdarnas svarta rökmassor. Hjalmar Höglund är icke någon okritisk och ensidig " luadator temporis acti ", som beprisar det forna och förgångna blott för dess ålders skull.