Och han fortsatte under muséets kyliga skugga ut i solen på bron, genom hvars korsräck de gröna böljorna vinkade; han gick icke någon af gångbanorna utan midt på — den var tom och bredare och plankgolfvets små regnhål tittade upp på honom som ögon. Och då han såg tillbaka och ned i dem var där också en grön böljeblick som strimlade förbi, eller slog klappande mot en pelare. Men som han gick, rundt holmen och ned till segelpaviljongen, där kuttrar och roddbåtar lågo, tänkte han på ett och det samma: ny framtid. Och stafvelserna blandades i hans öra till takten af kajskvalpet och sade: fram och tid och tid och fram, fram till nytt och ny tid — framtid! Och nu var klockan blifven lagom mycket till besöket hos den gamle Larsson som hade fått slag och skulle lämna sina hopprocentade pengar och blifva mull och borta och låta andra få andrum. Helge såg upp mot kastellet — det stod så bra med sitt tegelkrön mot det blå — och därpå sände han en blick ned till Blåsuts gröna grind — han fick en smak och synvision af släpärter och kräftkalas i Crusenstolpes kajuta. I sådan luftig och lätt sinnesstämning nådde han gårdsflygeln vid norra Blasieholmshamnen och gick nästan muntert uppför Larssons trappa. Han drog i kordongen och hörde något slå mot dörren, men intet kläppljud följde. Än en gång ringde han och nu kom någon. Helge tog ovillkorligt ett steg baklänges och hade så när trampat fel och fallit utför trappan. Ty då dörren öppnades stego notarierna Elmgren och af Ekstam ut, den förre eldröd, den senare grönblek i ansiktet, och hvardera med en hvit halmhatt i handen. De stirrade oförstående och frånvarande på Helge och besvarade automatiskt hans hälsning. Så gingo de i mekanisk gåsmarsch utför — i takt, så att hvarderas vänsterfot samtidigt tog trappstegen; det lät som hade blott en person begifvit sig ned. Och de höllo af glömska hattarna i handen ända ned i gårdsfarstun. Helge såg efter dem och glömde rent bort sitt ärende. Då hördes en skarp kvinnostämma alldeles i hans öra och han hoppade till: — Hva’ söks?