Men det kom inte. Borgmästaren sade alls ingenting. Det var bara prinsen, som yttrade några vänliga och skämtsamma ord. Han påstod, att han aldrig ätit så goda kakor förr, och gjorde beställning på en hel låda, som skulle skickas till Stockholm, för att man där skulle få lära sig, hur kakor skola bakas. »Gratulerar, fröken hofkakebagerska,» sade någon af de fina herrarna och gjorde en reverens. »Ja visst, den titeln ska hon ha diplom på,» utbrast prinsen leende. Rundt omkring skrattade man, men prinsen hviskade något åt en af uppvaktningen, som bugade sig till tecken att han förstått. Fina hade knappt följt med, hvad de sade och gjorde. Hon bara väntade och väntade. Men efter ett par ögonblick aflägsnade sig de höga herrskaperna, utan att prinsen fått veta, hvad han skulle fått veta, och det blef tomt omkring henne. Då tänkte hon att borgmästaren kanske afvaktade ett lämpligare tillfälle, när han skulle bli ensam med prinsen. Hon behöfde ju kanske inte vara närvarande. Tiden led under dessa funderingar, prinsen reste, de glada festskarorna omringade borden och gingo därifrån igen. Hon själf tog sina korgar på armen och begaf sig hem. Nej, ingenting hördes det af på den kvällen! Men nästa förmiddag kom borgmästaren in i boden, såg strålande ut och höll ett stort, hvitt kuvert i handen. Fina, som blifvit utkallad, stannade vid dörren och förmådde knappast taga ett steg längre af bara hjärtklappning. Det hade således blifvit af ändå! Borgmästaren log och gaf henne kuvertet. Då hon öppnade det, såg hon ett stort dubbelviket papper, hvarpå något stod skrifvet med en prydlig stil. Hon såg sitt namn, men sedan dansade bokstäfverna framför henne. Hvad var det? Jo, nu förstod hon! Det var utnämningen till hofkakebakerska. Mekaniskt undersökte hon därpå ett mindre kuvert, som jämte papperet legat inuti det större. Det innehöll två tior och en femma samt rekvisition på en låda kakor. Den unga flickan stod tyst och vände på papperet, som om hon nödvändigt velat finna något mera.