Il ne sût que mourir, aimer et pardonner: S’il avait sû punir, il aurait dû regner. Men just den rörande karakter, som i dessa tvenne vackra verser (af Bertrand de Molleville) så sannt blifvit tecknad, blef det oöfvervinnliga hindret för äfven de kraftfullaste och klokaste af de män, som erbjödo sig till hans hjelp. Min åsigt af ifrågavarande princip framställdes för fjorton år sedan i boken ”Studier till Philosophiens Historia och System”; äfvensom, kort derefter, med utförligare politisk tillämpning, i Svenska Litteratur-Föreningens Tidning (1855), under titeln: ”Aphorismer om Historiskhet, Stat, Liberalism och Royalism”. Mycket finnes dervid att tillägga; mycket att nogare utveckla och bestämma: men ingenting väsendtligt att ändra. Geijer, vid sitt betraktande af detta ämne, tog den (omedvetet) ifrån sig sjelf, och fyllde abstractionen med den moraliska skönheten af sin egen personlighet. I sin Histoire des Girondins. Men häri var Condorcet icke ensam; denna dogm var den första i hela Revolutionens samhällslära – och är så ännu i dag. Detta stereotypiska företal till så många pappers-constitutioner vågade Convents-ledamoten Daunou, när den ärkejakobinska constitutionen af 1793 var under görning, karakterisera såsom articles, dont l’incohérence, l’ambiguité, l’imprécision préludèrent à l’injustice et à la faiblesse des lois, aux humiliations constitutionelles du peuple et à nos longues calamités. Han fick upplefva och öfverlefva än värre – och märkvärdigt, att han fick det! Till bitter förtret för Gironde-männen, hvilkas uppfinning Jakobinerne härmed – och högtidligen – togo i besittning såsom sin. Anacharsis Cloots, Hebert, Chaumette m. fl.