___________________________ A. Strindberg. 2. Svanehvit. 124 det är mitt barn, mitt sorgebarn, som aldrig kan hålla sig ren i ansiktet... jag har burit henne på mina armar ner i tvättstugan och skurat henne jag har basat henne, men det hjälper inte... nu har jag tänkt ut det värsta! PRINSEN. Hvad så är det? med hvita sanden... men hon blef bara solkigare... styfmor! SVANEHVIT [ser sig omkring]. Hon ska' få PRINSEN. Men hur skall det gå till? Hon skall SVANEHVIT. Ja, det är jag, och om jag gifter PRINSEN. Nej, så du säger! Inte går det till så! SVANEHVIT. Och du skall bli styffar! PRINSEN. Åh, nej! väl ha mor först! om mig, så blir jag styfmor. fastän hon inte kan tvätta sig i ansiktet... Tag henne, får jag se om du kan bära ett barn! [Prinsen tar motvilligt emot dockan.] SVANEHVIT. Men du skall vara snäll mot henne lära dig! Tag nu skallran och skallra för henne! [Prinsen tar emot skallran]. SVANEHVIT. Du kan inte ännu, men du skall ser jag! [Tar tillbaka dockan och skallran och SVANEHVIT. Det där förstår du dig inte på, det kastar i kistan. Därpå tar hon käpphästen]. Här är min gångare... Den har gullsadel och silfverskor... Den gör sju milar i timmen och med den ___________________________ A. Strindberg. 2. Svanehvit. 125 har jag ridit genom Hörda skogen, öfver Storheden, på Kungsbron, Allfarivägen, Ängslans allée, fram till tårarnes sjö! Och där tappa' han en guldsko som föll i sjön, och så kom en fisk, och så kom