– Ja, mumlade prästen, det är samma anda, som går igen i stort och smått: själfrådigheten – själftillräckligheten. Men nu tyckte timmerman Håf, Brittas far, att det kunde vara på tid säga ett ord till försvar. – Ja, nog är det sant hvad herrarna sagt, morsk och katig är hon, men en god och vänlig människa är hon också, så mycket är visst. Då min gumma låg sjuk häromsist var det ingen, som visade oss så mycken hjälp i vår nöd som just fröken Björk, jämt kom hon till oss, och jämt hade hon nå’ me’ sig åt oss – och – – Ja, visst är hon god, afbröt kyrkoherden oparlamentariskt, visst har hon en bra karaktär, en duglig människa är hon också – allt det där vill ingen förneka. Men det är just sådana naturer, som lätt komma på irrvägar, och som man bör försöka bringa i rätta spåren igen. Hvad herrarna anfört öfverensstämmer dessutom alldeles med detta bref, kyrkoherden lade tungt sin hand öfver Timeon Tingboms bref, och för öfrigt med flera andra, vederhäftiga personer, hvars omdöme jag inhämtat. En varning torde således ej vara ur vägen, och hoppas jag allvarligt, att hon bättrar sig därefter. Jag föreslår därför, att folkskolelärarinnan Gertrud Björk tillställes en varning för mångsyssleri och för splittring af församlingslifvet, särskildt bland de unga, och att detta beslut föres till protokollet. Är herrarna med därom? Ett enhälligt »ja», besvarade kyrkoherdens fråga, hvarefter klubban föll. Sedan ytterligare några skolrådsfrågor framlagts och behandlats och lämpliga personer utsetts att justera protokollet, upplöste ordföranden stämman, och hvar och en begaf sig till sitt hem, nöjd och belåten med dagens arbete. Dagen därpå kallades Gertrud till kyrkoherden, som med högtidlig men faderligt mild stämma meddelade henne den af skolrådet beslutade och uppsatta varningen för mångsyssleri och splittring af församlingslifvet.