– Saken är naturligtvis helt enkelt den, sade den norske filosofen, att min gamle vän av en eller annan orsak har haft årtalet 1425 i tankarna, då han daterade brevet. Jag minns inte vad som hände år 1425, eller om det hände någonting alls. Men det vet nog min kollega, som är historiker. Han har tydligen undermedvetet haft det årtalet i hjärnan, och det skriver han alltså, medan han naturligtvis är bergsäker på att han skriver 1925. Det där är för resten ett fall som inte är så ovanligt, och jag skulle gärna vilja höra om någon av de närvarande ur egen erfarenhet kan belysa ämnet. (Där ha vi alltså temat, och nu komma variationerna.) – Jo, det kan jag händelsevis, sade den gråskäggige svenske målaren. En gång för några och tretti år sen blev jag vådligt kär i en flicka. Jag blev så kär i henne att jag rentav kunde ha gift mig med henne, fast jag naturligtvis inte hade råd. Jag hade nog inte sluppit billigare ... Men eftersom jag befinner mig i främmande land, måste jag väl först tala om att det finns en stadsdel i Stockholm som heter Östermalm. En jäkligt banal stadsdel med många raka och banala gator, och en av dem heter Kommendörsgatan. Den är så banal att jag för mig själv brukade kalla den: den typiska östermalmsgatan. Jag var en bondpojke från Småland och trivdes inte på Östermalm, men jag hade nu händelsevis råkat hyra ett rum på Kommendörsgatan – det låg åt nordost och kunde begagnas som ateljé av en ung och fattig målarjävel. En kväll hade jag stämt möte med flickan på Kommendörsgatan, i ett gathörn inte så långt från min port. Jag gjorde mig förstås vissa förhoppningar – ja, ursäkta, herr pastor ... Men hon kom inte. Och ändå hade hon lovat så bestämt! Jag gick där av och an, av och an, i dryga två timmar. Gick där och grät och svor – ja, ursäkta, pastorn! Det var en kall och blåsig novemberkväll, och ingen överrock hade jag. Den hade jag stampat för att få pengar till en flaska vin och litet bakelser och druvor och ett franskt päron åt flickan. Men hon kom inte, den lilla satan – ursäkta, pastorn!