Nog hade hon haft sina dubier om frö- ken Emmas historier, men att hon skulle kunna gå och berätta likadana orimligheter om henne själf, det hade aldrig fallit henne in. Och hvilken likhet sedan! Så trogen och fullständig man gärna kunde IDUN 190O tänka sig. Inte en gång den insmugglade femtiokronan fattades. Sedan hon lugnat sig något, talade hon ut om saken i öfver två timmar med både fru Krantz och andra bekanta, men kunde likväl icke få den ur hufvudet. Hon tänkte på den hela kvällen. Hon tänkte på den under hemvägen. Hon vaknade upp om natten och tänkte på den, och hon tänkte på den med detsamma hon öppnade ögonen på morgonen. På kortast möjliga tid gjorde hon toalett och skyndade så ut i våningen för att söka fröken Emma. Det skulle bli roligt att höra, hvad hon gaf för förklaring. Hon fann henne ute i salen, där hon stod. och serverade barnen deras frukostchokolad, och då Gertrud vinkade in henne i nä- sta rum, lämnade hon genast sitt göromål och kom emot henne med sitt vanliga oskyldiga och leende ansikte. Hvad som mest brände Gertrud på tungan var harmen öfver » den systerliga tillgifvenheten » och » den varma sympatien », som hon fått sig pådiktad af denna lilla tilltagsna, obetydliga, inskränkta, ouppfostrade flickunge. Men som detta var den ömtåligaste punkten, drog hon„sig för att börja med den och beslöt att öppna elden med den påtagligaste osanningen. » Hör nu, fröken Emma, » sade hon, » jag har fått veta, att fröken går och säger, att fröken fått en päls med björnskinnskrage och femtio kronor af oss i julklapp? » Fröken Emma slog upp sina ögon, så att de blefvo riktigt stora och strålande. » Ja, » sade hon med ett litet slugt små- leende, » man ska väl hålla på husets anseende, vet jag. » Det kom något förbluffande, och fru Gertrud hittade icke genast det rätta svaret. » Först och främst ska man väl tänka på att inte narras, » genmälde hon. » Ah, vet frun, det gör jag så gärna för fruns skull, » sade den lilla barnfröken, under det tårarna stego henne i ögonen och hon darrade på rösten.