Vid storstrejkens utbrott hade familjen Glänta just börjat repa sig efter en tid av sjukdom och motgångar. Modern hade, sin vana likmätigt, gjort det bästa av den ekonomiska ljusningen, lagat god mat i överflöd, sken själv av välmåga och gladdes åt de övrigas goda hull. Och för ett under hade hon alla pantsedlar inlösta utom den på Arvids klocka. (Men det var egentligen hans privataffär). Med den största fattning mottog hons stridssignalen, fast alla tre barnen skulle ut i kampen. Det skulle hon ha gjort, om hon också bara haft en pressenning att ligga på och varit mager som en spik. Nu hade hon ju sitt bohag hemma från dess semester hos den kära »farbror», en rund mage för egen del och hull och hälsa för de sinas! – Här finns att tära på, var hennes tanke vid en flyktig överblick av resurserna, och blir fientligheterna långvariga få vi väl sukta, det är inte mer med det, tillade hon sorglöst. Väl att hon var beredd, ty sukta fingo de. Ella hade intet understöd att utfå; Arvid och Erik efterskänkte sitt med tanke på de stridskamrater, som hade barnskaror att mätta. Tillgångarna voro snart uttömda, och det såg klent ut för familjen Gläntas bestånd. Men då var det med ens som om hennes klass’ väldiga kraftyttring tänt trotsarandan även i hennes dittills underdåniga väsen. Hon gav katten i Ödet, gripen av en brinnande lust att föra familjeskutan välbehållen genom bränningarna. Och alltid glittrade det om henne av förtröstan och munterhet. För bittra eller betryckta sinnen fann hon ord, som läkte, och ingen hungrig såg förgäves i hennes händer efter det bröd, som skulle mättat henne själv. Glad och snäll! Själva fru Sänke, Birgits vördnadskrävande moder, stor i egenkärlek och förmåga att kritiskt behandla sina medmänniskor, som aldrig gjort någon hemlighet av att hon ringaktade sin granne, mest för dennas trägna visiter hos »farbror», kände sig bevekt och imponerad av hennes milda mod och driftighet.