Det är dödstyst omkring honom. Hela världskatastrofen har under några minuter dragit förbi genom den lilla tarvliga lokalen i en av Stockholms förstäder. Det är som om döden själv varit inne och hälsat på, och man känner ännu den isande kyla han lämnat efter sig. De närvarande stå tysta och stirra framför sig med skrämda, dubbelseende ögon: här en verklighet, en vardaglig liten verklighet, omkring dem, men bakom och bortom denna en annan, en fasansfull ohygglig verklighet, av vilken de ännu kunna skönja såsom en liten skugga Ruth är den första som drar sig ur kretsen. Hon smyger sig med tårade ögon bort till en vrå. Leo följer sakta efter henne. Han känner sig pinad av allt detta som hans brutala nyfikenhet framkallat, men ångrar det ändå icke. — Seså Ruth, säger han, gråt nu inte mera, det är ju över nu Han klappar henne tafatt på armen, tills hon lugnat sig. Då börjar hon förebrå: — Det var förskräckligt att se honom, Leo, förskräckligt! Hur kunde du be honom —? — Jag måste, svarar Leo, jag måste Han ser över henne, glömmer henne för en sekund och erinrar sig åter tyskens berättelse nästan ord för ord, till och med utan att tappa bort slangen och de tyska ersättningsorden. Han känner att han blivit rikare. — Man måste känna allting, tänker han. Han ler och säger: — Och jag är glad åt att jag fick veta det Ruth brukar sitta och betrakta honom i smyg, helst när han talar och blir het, då hon mer än vanligt stramar sin uppmärksamhet, skjuter fram huvudet, spänner ansiktsmusklerna och vidgar blicken, alltsammans som av girig lystnad efter varje hans ord, varje skiftning i hans stämma och minspel. Hon livnär sig. Till och med när de två stå ensamma och prata kan det där mödosamt lyssnande uttrycket tränga in i hennes drag; hon hör och fattar tydligt vad han säger, men tycks ändå alltid, som sökande någon undermening i hans ord, vilja fråga: — Vad menar du, vad betyder det där —? Det dröjer naturligtvis icke länge förrän Leo blir medveten om detta särskilda i hennes sätt. Han uppfattar det som en hemlig fientlighet, en äkta kvinnligt negativ antagonism, mot hans idéer, varför han ofta avbryter sig mitt i en mening för att plötsligt överrumplande fråga: — Tror du inte att jag har rätt, Ruth?