Det var gamla Teresa med den tuggande dregliga munnen som rågade måttet. När det blev tyst, trodde hon att mötet var slut. Hon reste sig, såg mot dörren, mumlade och mumsade och vände sig för att gå. Josefs blickar fastnade på henne. Gingo de nu? Hade de avslöjat honom? Skulle de försvinna, därför att han var så vidrig? Han sjönk ned vid orgeln och brast i gråt. Var det sådana tårar, som änglarna samla upp i sina vita kjortelfållar? Vem vet. Det var ångerns tårar och grämelsens. — Jag fattig syndig människa! började Josef bedja, och hans bröst arbetade som i kramp. Så skakade han igen av gråten. Nu blev det oro i salen. Alla gummorna började så smått också de att snyfta i näsdukarna, som med ens kommo fram över biblar och sångböcker. Deras huvuden vaggade. Från varje stolrad steg det ett växande kvalfullt: — Jag fattig syndig människa! Väckelsen var nära. Redan svepte dess vind genom salen, uppblåst av den storm av bannande och bevekande ord och slutligen konvulsivisk gråt och suckan, som kommit från predikanten. Men nu reste sig Adèle. Hon hade blivit blekare än någonsin. — Ut med er! skrek hon upprörd. Se ni inte att han är sjuk? Han är bara sjuk! Han måste komma i säng. Gå! Gå! Hon gjorde en rörelse som för att driva ut dem. Och då skyndade de alla mot dörren. Gotthard tog beskyddande Dora under armen och följde de andra. Adèle fäktade med armarna och gick bakom. Hon sköt på de viskande gummorna och gav den tandlösa Teresa en knuff. Men se, då fick hon en vass armbåge till svar. Adèle hann ända fram till dörren. Nu stod hon framför Tord. — Skall du köra ut mig också? sade han och försökte le. Adèle hejdade sig verkligen här. Petra hade försvunnit. Men Angela, som kommit fram till dörren, stod där vit och med tårar i ögonen. Adèle böjde sig fram mot henne. Hon ville giva luft åt något riktigt sataniskt. Hennes ögon voro blanka. Men innan hon hunnit säga något, hade arrendatorn tagit Angela i handen och gått ut med henne.