Slatin hade alldeles ingen kunskap om huru sa kerna siodo, förrän han den 26 janu­ ari väcktes af gallskrik och Jerikorop, af detta mullrande, stigande, fallande gny, fol­ kets samfällda röst, som dånar alldeles lika hos civiliserade och ociviliserade hopar, på Place de la République som på At Meidan. Och dervisjernas triumf beydde, att Khartum fallit. — Hvad som härefter följde, innefattar må­ hända de mest dramatiska ögonblicken i Slatins underbara lefnadssaga. Jag anför hans egna ord, hvilka v äl få kunna glömma, som en gång läst dem: — " En stor människomassa h^de samlat sig utanför Mahdins och kalifernas kvarter; den tycktes sätta sig i rörelse, och jag såg nu tydligt, att den styrde kosan mot mitt tält. Främst gingo fre negersoldater, af hvilka e n vid namn Schetfa, förut Achmed ben Dafallahs lifsslaf, bar ett blodigt knyte i handen; bakom honom trängdes den tjutande mäng­ den. Slafvarna trädde in i min s eriba och stannade med flinande anletsdrag framför mig. Schetfa vecklade upp duken och visade mig — Gordons hufvud! Blodet steg mig åt tinningarna, min ande­ dräkt stockade sig, men med stor ansträng­ ning lyckades jag behärska mig och lugnt betrakta de bleknade dragen. De blå ögo­ nen voro till hälften öppna, munnen hade be­ hållit sin naturliga form, ansiktet var lugnt, dragen icke förvridna, håret och det korta kindskäggef voro näsfan hvifa. — " Ar det icke den otrogne, din onkel? " * sade Schetta och höll upp hufvudet. — " Nå än sedan? " svarade jag lugnt. " Han var i alla iall en tapper soldat, som föll p å sin posf och nu fått sluta sina lidan­ den. Lycklig han. " — " Du prisar ännu den otrogne! Du s kall snart erfara följderna ", brummade Schetta och aflägsnade sig långsamt med det för­ färliga beviset på Mahdins triumf. Mängden följde honom tjutande.