Silfverstolpes idé att vid Universitetet stifta militär-lärarebeställning, hade han, i samråd med Lefrén till hvilkens insikter och omdöme han hade det största förtroende, underställt konungens sanktion. Ansökan härom remitterades af konungen till Consistorium Academicum, som afstyrkte saken som onödig. Under denna afstyrkan stod också Geijers namn. Silfverstolpe, som ansåg deras vägran som fördom, hängifvenhet till gamla vanor, motvilja mot allt nytt och brist på sann liberalitet, undrade på att också Geijer gillat denna åsikt. Geijers stora öfverlägsenhet, som han visst ej med afsikt gjorde kännbar, men som ändå alltid kändes, hade kanhända medvetslöst sårat Silfverstolpe; likväl hade han hög tanke om Geijer och aktning för hans karaktär, och förtröt desto mer, att äfven han förkastade hans förslag. Silfverstolpe lät i en tidning införa både sin proposition och det akademiska svaret som ett bevis af Consistorii envisa tillgifvenhet för gamla former. Malla hade ingen mening häri; hon förstod ej nog saken för att ens för sig själf våga fälla ett bestämdt omdöme däröfver. Väl gjorde hon rättvisa åt Silfverstolpes ädla afsikt, men nog var hon böjd att anse den mening, hvaraf Geijer var, ändå vara den rätta! Man samlades nu om kvällarna hos grefvinnan Posse då tillfälle gafs, för att läsa tillsammans m:me Staëls »Delphine». Det roade Malla obeskrifligt. Van allt ifrån sin första barndom att höra läsas eller läsa högt själf var detta hos Malla ett verkligt behof och hennes käraste nöje. Hvad hon läste ensam och tyst fattade hon ej så väl, allt samfälldt, deladt med andra, var henne fördubbladt nöje. Hon tyckte ock, att den samfällda läsningen gaf anledning till samtal i allvarsamma ämnen, intressantare för förståndet och hjärtat än de som vanligen förekomma i vanliga sällskaper då aldrig sådana ämnen kommo i fråga. Efter »Delphine» lästes »Corinne» med nöje och saknad att författarinnan var död, då man ännu af hennes penna kunnat vänta mycket.