Den i och för sig fria viljan är såsom princip, såsom visats, abstrakt, utan hvarje bestämdhet. Men därför harden obestämdheten till sin bestämdhet och är såsom bestämd vilja enskild vilja. Då den nu emellertid i sig själf är obestämd, har den enskilda viljan sin bestämdhet i något för den samma yttre, en objektiv omedelbart förefunnen verld. I förhållande till denna verld är viljan in abstracto fri, i det den såsom oändligt, men abstrakt själfmedvetande hänför sig på sig i objektiviteten öfverhufvud och därigenom kan sätta hvarje objekt såsom sitt, men den är icke in concreto fri i förhållande till ett visst bestämdt objekt. Hvilket objekt den sätter såsom sitt, bestämmes af i förhållande till densamma objektiva förhållanden, drifter, böjelser, begär etc Då nu viljan har friheten till sitt själfmedvetet fattade väsen, har den till sitt ändamål att sätta ett objekt, hvilket som helst, icke ett visst bestämdt objekt, såsom sitt eller att förvärfva egendom. Detta ändamål såsom den i och för sig fria viljans tillvaro i den enskilda viljan är den abstrakta eller formella rätten91. — Det motsvarande hos Fichte, om hänsyn tages till den i afseende på honom gjorda immanenta kritiken, är: Förnuftsväsendet måste för att kunna sätta sig såsom fritt och friheten såsom sitt absoluta ändamål differentiera sig i subjektivt och objektivt jag, sätta det förra såsom fritt i förhållande till det senare med afseende å beslutandets akt och därför sätta sedlighetens idé såsom bjudande det subjektiva jaget att öfverhufvud besluta ehuruväl icke att fatta ett visst bestämdt beslut. — Emellertid går Hegel vidare. I det den enskilda viljan enligt sitt ändamål sätter ett objekt såsom sitt, ingår den i något för densamma yttre och främmande, objektiviteten. Men objektiviteten är såsom satt utom subjektet, ej blott för detta yttre utan äfven för sig själf yttre, och då viljan ingår i objektiviteten, blifver den därmed äfven för sig själf yttre, d. v. s. bortstöter sig ifrån sig, träder i förhållande till en annan vilja och är därigenom en särskild vilja. I förhållande till dessa särskilda viljor är den allmänna i och för sig fria viljan eller rätten i sig något gemensamt af de samma godtyckligt satt. Därigenom har å ena sidan den särskilda viljan själfständighet gentemot rätten i sig och har därigenom en särskild rätt, men å andra sidan är denna rätt, emedan den särskilda viljan har särskilda naturbestämda intressen, icke tillmätt rätten i sig och är därför såsom själfständig rätt ett blott sken. Utvecklingen består däri, att detta sken sättes såsom sken, det negativa såsom negativt, hvarigenom det uppgår i sitt väsen rätten i sig, som därigenom erhåller i sig reflekterad tillvaro i den särskilda viljan92. — Det är tydligt, att Hegel härmed har ur den i och för sig fria viljans idé deducerat, hvad som icke för Fichte var möjligt att konsekvent genomföra, nämligen den formella subjektiva friheten såsom viljans makt att själfständigt uppkasta ett på den gifna objektiviteten gående ändamålsbegrepp. För Hegel blifver nämligen den i objektiviteten försänkta viljan — det af det objektiva jaget med afseende på sitt bestämda beslut beroende subjektiva jaget — just därigenom för sig själf yttre och söndrar sig därmed från sitt väsen den i och för sig fria viljan. Men en negation af väsendet måste upphäfva sig själf och sålunda den objektiverade viljan såsom söndrad från den i och för sig fria viljan upphäfva sig själf och återgå i den senare, som därigenom erhåller tillvaro såsom i sig reflekterad och såtillvida af objektiviteten oberoende (subjektiv) vilja, visserligen endast formelt fri, emedan den ännu har sitt innehåll utifrån densamma på ett objektivt sätt gifvet.