Werlden sade att han egde ära och lärdom, att han lefde för wetenskapen, att hon war hans brud om så war, ej gjorde hon honom lycklig — hans största lycka tycktes ligga i den kärlek hwarmed de unga wid lärosätet slöto sig till honom, de kände att under den dekorerade fracken klappade ett warmt och rent barnahjerta och i det fridfulla milda anletet stod tydligt att läsa, att han war deras wän och älskade ungdomsskaran. Huru så? Herman smög sig bort och gick in i ett rum, skiljdt från salen; der satte han sig ned och uppwecklade helt likgiltigt löjtnantens poem, men huru förwånad blef han icke wid dess genomläsande! — Säg mig Marie, bad han. Hwar har du warit? Frun war i början litet sluten och brydde Herman, men blef snart blid igen, då hon hörde hans motsägelser och såg hans artiga sätt. Det hände ofta nog att Herman tidigt om morgonen slängde portören öswer axeln och begaf sig ut på äng och fält till blomsterskörd och war hemma till frukosttiden. Hemma hette det alltid: ” Jag skall ut till Ekö. ” Besöket hos swarfwar Welins hade han berättat alldeles knapphändigt, men nog måste han inom sig medgifwa, att han rätt gerna förnyade detta besök och att Marie war ej allenast en wacker och behaglig flicka, utan äfwen en tänkande, förståndig och god warelse. Marie darrade då Herman styrde sina steg åt den sida, der hon satt. Wid sådana tillfällen blef Herman sårad och wred, och den täcka Marie stod för hans tankar som en engel; han tog wägen genom skogen till den lilla sommarboningen, men sedan den der balaftonen hade han aldrig haft lyckan att träffa henne ensam. — Hwarföre icke? ” Då man är ung och är student ” Och har fullt upp för dagen. ” Gud wet hwad berusande som låg i den ljufliga, starka wällukten af den aristokratiska näsduken, men rikedomens och lyxens behag förekommo honom wida mera förtrollande än ” en koja och ett hjerta. ” — Det är således en utmärkelse? — Jngen!