I den stora världens salonger, dit förhållandena ofta föra dem, hålla de sig visserligen blygsamt i en vrå, men de hvarken äro eller kSinna sig förbisedda, och om de iiro och förblifva gamla mamseller, så .ar det ej därför, att ett oblidt öde dömt dem därtill, utan emedan de känna att i det ogifta ståndet ligger deras kallelse. Så går genom alla Fredrika Bremers romaner - afven dem, diir tendensen ej är så starkt understruken som t. ex. i Hertha, - en och samma underström: häfdandet s£ kvinnans människovärde, den giftas som den ogiftas, den högas som den lågas,. den högt begåfvades som den ringare. utrustades. Och sa banade hon. genom sina ur verkligheten gripna skildring ar, hvilka med hela sin djupa innebörd ägde den lättfattlighet, som lat dem tränga igenom hos alla samhällsklasser, Tag för en högre och friare uppfattning af kvinnans förhållande till lifvet och samhället. Romanförfattare i likhet med vanliga människor först&amp; ju bäst och kunna sålunda biist teckna personer af deras eget kön. Snillet kan visserligen intuitivt tranga till djupet af människosjälen, oberoende af det yttre omhöljet, och litteraturen har ju en rikedom p % odödliga kvinnogestalter skapade af nian, och motsatt, förträffliga manliga typer framställda af kvinliga författare. Men sant ar det icke förty, att en kvinna bast kan fatta en kvinna och en man en man. En kvinna tecknad af en man kan framstå som en kiirlig tnfla af odödlig förtjanst, men Atergifven af en af hennes eget Irön blir hon en varelse af kött och blod, som man måste älska eller hata, icke blott beundra eller kritisera som konstverk. Och huru akta kvinligt ar icke Fredrika Bremers författareskap till hela sin art, icke minst i karaktiirsskildringen! Hennes manliga personnager f % mer eller mindre en schablonmässig priigel, de äro liksom kalkerade efter mönster, icke gripna ur verkligheten - d. v. s. d&amp; förf. e j med en ganska förlåtlig inalis lätt ironiskt afslöjar de små fel och ' svagheter, som vidlåda skapelsens herrar.