Men uppasserskorna rö- ras till tårar då nå- gon hjälplös stackare med ett blygt och sorgset leende stumt ber om ursäkt för att hans skälfvande arm spillt sås på den rena duken. Men inne i vagnarna ligga kvar Middagen serveras. de riktigt sjuka, de som inte ens ha ett par trästyltor att gå på, de som under den grant broderade skjortan hemifrån dölja onämnbara defekter, de lungsjuka som svettiga af matthet bara resa hem för att dö och hvilkas feberglänsande ögon stirra oafvändt ut öfver Nerikes solbelysta slätt — kanske liknar den något den vida slätten hemma, som snart skall gömma dem. Och så de som inga ögon ha: den hopkrupne som med händerna tryckta mot de tomma ögonhålorna vaggar stilla af och an i tårlös gråt. Ah, kom hit och se, ni som tycka att det skulle vara stiligt med ett krig! Ute från stationsparken ljuder sång. Jag går dit ut. Från ett vaggonfönster förmår en gammal kosacköfverste soldaterna att sjunga; hans ansikte ser käckt och muntert ut, och han har en tjufpojks blink i ögat. Men bakom fönstret hänger hans kropp lam ner mellan ett par kryckor. Och så, efter ett par timmar, går tåget. De ryssar, som kunna stå, buga djupt från plattformarna, de sårade inne i vagnarne söka resa sig och vifta från fönstret så länge tåget ses. Svenskarne svara och vifta tyst, med sällsam vekhet och allvar i hjärtat, officerare, arbetare och unga flickor och darrande, gamla gummor: — Herre Gud, hjälp alla människor! Den svenska strängen klingar klart. ERIK NYBLOM. Löftet. Af E. SCHMIDT. (Forts.) ' ON ÄR SÅ UPPRÖRD - DET skulle varit henne en lisa att gå upp till sjukhuset och berätta för Ella, för Ella åtminstone. — Men nej, till ingen, till ingen får det sägas, hon är ensam om allting, och ingen skall veta. Då grips hon af en plötslig längtan att gå ut till Lindgården och se på den — men blygs i samma ögonblick. S e Lindgården!