Under dessa växlande funderingar hade Lars förirrat sig ned till hamnen, där grönsakshandlarna som bäst skockades utanför de stora magasinen för att hämta färska varor till morgondagens försäljning. Vid en af vagnarna, som stod afsides och för tillfället herrelös, stannade Lars och låtsade beskåda det doftande förrådet i korgarna. Benen veko sig under honom, han måste stå stilla och riktigt tänka nu. »Komma vidare, hvad menades med det? Hvart hade han väl kommit här?» Lars’ ögon hängde vid härligheterna inne under vagnstältet, men utan att urskilja något. I stället såg han snabbt och blixtklart sig själf där hemma sitta i soliga kläder intill gödselstaden och som ett svin glupa i sig födan. Han såg sig gå, stå, tala som en vanlig bonddräng, tänka i orediga drömmar, vackra nog ibland, men aldrig kunde de utföras och hvad betydde det då? Och nu? Jo, han både klädde sig, åt, gick, talade som en annan. Han tänkte klart och förnuftigt, alltid mot något säkert kommande. Ju mer han ser af alla nya underverk, folk dagligen hitta på, ju fler människor han möter, dess mer förkofras han. Om folk här äro annorlunda och bättre än folk hemma, är svårt att säga, men ett är visst: han blir annorlunda och bättre genom att upplefva så mycket genom dem. Med hvart tag Lars andas, känner han, att han i sinnet och hufvudet inte längre är blott dräng. Nåja, men i händelse af hemresa behöfde han väl inte bli likadan som förr — han kunde väl fortfara att vara densamma som nu? Nej. Hemma skulle han glömma. Falla tillbaka. Hvarför? Jo, ytterst för att det hemma ej fanns hopp om att blifva mer än hvad han var. Hemma är en dräng en dräng. Här är drängskapet alltid något, så att säga, i förbigående. Lars erfor en gruflig ängslan för att släppa taget, just därför att mer fanns för honom att nå. Outredt hvad eller hur, det var i alla fall detsamma, som alla här ute trodde och hoppades på: att hinna längre och längre fram. Kanske redan i morgon — det kunde ju också dröja, men spiksäkert var det för den, som hängde uti.