Bilagorna till 1829 års inhiberade berättelse om ursprunget till thronföljarevalet 1810, af Carl Otto Mörner. Carl, sittande i en ländstol vid skrifbordet, öppnar sin nyss ankomna post, mellanåt puffande väldiga rökhvirflar ur en stor sjöskumspipa. Enligt dessas plan skulle revo » lutionsdagen fyra af de högre embetsmännen arresteras: På en gång flat och stött, yttrade grefve Klingspor endast: » Farväl, min baron! » och aflägsnade sig skyndsamt. Mörner förekallades ånyo. Våre underhandlares olika åsigter rörande thronföljarevalet undföll icke de slipade ryske diplomaterne. Hertigen (häftigt): » Nå, så skall du nu få veta det! Det är Hans Kongl. M. i en bedröflig stund förlorat, » begåfvad med alla stora och alla älskvärda egenska » per, så kan han det oaktadt vara värd E. Sjelf, dels skref han, dels afhörde uppläsningen af befallningar och uppsatser, hvarom han förordnat. Ofvanstående handling är historisk. » Lef väl, och glöm ej Fältmarskalken Klingspor, som stod närmast, nämnde sitt namn. Badin (sedan han återkommit:) » Grefven vill alltför gerna anmäla sig till företräde hos Majestätet, men endast såvida excellens Engeström och general Adlercreutz dervid blifva närvarande. I afseende på det nya thronföljarevalet, slöt Adlersparre sig till det Mannerheimska och hade, som vi redan sett, utverkat konungens löfte för sin och detta partis kandidat, den aflidne kron-prinsens broder, hertigen af Augustenburg. – Åren, sorgerna och saknaden hade samlat sin tyngd öfver Sophia Albertinas hjessa. I stället att trötta läsaren med enskildtheterna af Carls och fältmarskalken Klingspors mellan fyra ögon i hertigens kabinett, efter festens slut, skola vi kasta en hastig öfverblick på de ställningar och förhållanden, som ofelbart utgjorde deras samtalsämne, och som tillika gifva åt följande årets stora tilldragelse dess rätta färg.