Fransmännen måtte på intet vis kunna anses arriererade, därför att den nu omordade egenskapen ingår, kan man nästan säga, som ett grundelement i deras nationalkaraktär; kanske just den utgör det folkets hemliga tjusningskraft. * * * Mormors mor, som sitter öfver mitt skrifbord, klädd i robrond af grön sidensars, med mouche på kinden och pudradt hår, smålog, som j a g tyckte, mildt och gillande, då jag nyss såg upp till henne från min skrifning. Det gladde mig så mycket mer, som jag vanligtvis har liksom en förnimmslse af, att hon med mindre välbehag ser sin dotterdotters dotter doppa så mycket i bläckhornet. Men det är svårt att skrifva alla i lag, och jag är nästan rädd, att Iduns nutida läsarinnor i dess ställe rynka smått på näsan. Piano. Af Amalia Fahlstedt S kuset, där jag bodde, hade goda trossbottI nar och tjocka väggar, och jag lefde i ^ * ett harmoniskt och stämningsfullt förhållande till mina grannar, om hvilka jag på sin höjd visste, att de hade piano. Det var eftermiddag, och jag satt lutad öfver mitt arbete; allt var tyst omkring mig. Plötsligt träffades mitt öra af några dofva toner, liknande aflägsna klockljud. Men de växa ut och taga snart tydlig gestalt af en etyd, spelad på ett piano någonstädes i huset. Det går så ordentligt och taktfast, men i själfva det plikttrogna utfö- randet röjer sig något naivt. F ö r mina ögon målar sig bilden af en skolflicka, rak och allvarlig på den uppskrufvade pianostolen, som höjt hennes fötter några decimeter öfver golfvets nivå. J a g ser det lilla hufvudet nicka takten och den knubbiga handen käckt gripa oktaven. N u komma skalorna, ett jämnt litet pärlband, eller radband kanske med föregående korstecken. Späkningen tar dock slut, och programmets melodiösa del får rycka fram. Jag ser den lillas blyga, men med svårighet dolda förtjusning öfver operamelodien. Det är Wilhelm Meister, som sjunger i månskenet om Mignon: » Hon kunde icke tro i barnslig oskuldslycka ».