»Ja, hans och hustruas liv ä en predikan för oss annre», kom det genast bestyrkande från bondhustrun. »När hon kommer te körka om söndagarna mä hela barnflocken ätter sej, välklädda och rödkindade och ordentliga i seder och skick, så får vi gamla bondmoror lov å stå stilla och se ätter dom. Vi tänker på hur dessa barna förut sprang omkring här på backera trasiga och vilda. Dä ä e stor gärning, som prästfolke har gjort.» »Ja, det är det», sade Thea, »och vet Per-Ersmor, att om det funnes en människa, som visste en utväg att göra slut på detta strävandet med barnen, så skulle hon knappast vilja komma fram med den. För det är synd att avbryta något, som är så vackert och som väcker en så allmän beundran.» Karl-Artur hade suttit med nedböjt ansikte, nu såg han hastigt upp. Det kom ett uttryck av förväntan och förhoppning över dragen. »Fru Sundler menar fäll inte, att dä skulle finnas någen ann, som skulle vilja ta hand om barna?» sade bondhustrun. »Vi vet då inte om här i Korskyrka, att di har nåra andra släktingar än en farbror, och han var utfattig, han liksom far deras.» »Men om nu den farbrodern hade fått ett gott gifte och satt med egen gård och en god hustru? Man tycker inte, att det skulle vara omöjligt, att han toge hand om barnen, ifall han visste, att brodern vore död.» »Nä, om dä förhåller sej på dä vise», sade bondkvinnan. Hon hann inte fortsätta. Dörren till doktorns rum öppnades i detsamma, en patient kom ut, och det var hennes tur att stiga in. Då Karl-Artur och Thea hade blivit ensamma, uppstod några ögonblicks tystnad. Thea började därpå i en helt annan ton än den hon dittills hade begagnat. Hon var idel skälvande lidelse.