Berättelsen om hur ungmor i svärmorsgården blev en av dem som ”går i alla gårdar och vandrar all världens vägar” bygger på en i sin intensitet nästan skrämmande människokännedom. Och ändå är det inte detta, inte människokännedomen eller den expressionistiskt tillspetsade skoningslösa realismen som är det märkligaste, utan den djupa medkänsla med den arma som tonar genom hela berättelsen. Någon motsvarande skildring av en kvinnas öde torde vara svår att uppleta i något annat lands folkliga dikt — det skulle då vara i rysk folkdikt, att döma av Nekrasovs berömda ”Vem lever lycklig i Ryssland”, som direkt ansluter sig till folksången och skildrar den unga kvinnans tunga lott i svärföräldrarnas hus. Därför förvånar det att tiggargummans berättelse så litet uppmärksammats i Kalevalalitteraturen. Olaf Homén har inte ens tagit den med i den översättning han utgav några år före Collinder. Gripande på ett annat sätt är historien om den vackra ungmön Aino, som hellre valde döden än lotten som hustru åt den gamla Väinämöinen. En sista gång väger hon mänsklig sällhet och mänsklig osällhet mot varandra. Som ett starkt och ymnigt källsprång, som en våg på öppet vatten, tyckes henne den lyckliges levnad. Som hårda skaren under branta klippan, som mörka vattnet i den djupa brunnen är hennes eget sorgsna sinne: Om jag dött sex dagar gammal, burits bort en vecka gammal, hade jag behövt så litet: blott en kvarterslängd av linlärft, blott en bit av åkerrenen, några tårar av min moder, av min fader ännu färre, ej det bittersta av bror min. Övergivnare har sällan ett hjärta klagat än i dessa rader där den poetiska effekten till stor del nåtts genom ansvällningen av parallellverser. Men också för mannens sorg finns i ”Kalevala” intensiva uttryck. Ilmarinen, mästersmeden, har förlorat sin hustru. Utan ro förflyter hans dagar och på nätterna ligger han i sin bädd fylld av sorg ända in i drömmen: Ack, det händer mig, jag arme, i den stilla midnatts stunden, då jag dväljs i mina drömmar, att min hand i tomhet trevar, att jag ävlas efter intet, sökande åt ömse sidor.