" Nej, det är ju klart som vatten, men hur har Allan kunnat. " Man kan mycket i Uppsala, när man har kamrater, som bjuder, och man anser sig böra bjuda igen. " Men inte bjuder man på andras pengar. " " Det var ett visdomsord, Maja-Lisa, som jag skall lägga på hjärtat, och kommer jag bara ur den här knipan, skall jag vara mera förståndig hädanefter. " " Är det näsvist fråga herr Allan, hur.stor summan är? " Så där omkring en fyrtiofem kronor. Det är ju inte mycket, men för far är det nog en kännbar utgift, och så är det så tråkigt att just som man kommer hem störa julglädjen för honom. " " Ja, inte är det värdt att tala med honom i kväll. Si, jägmästarn sofver ändå så illa om nätterna. Och nu tycker jag, att herr Allan skall gå ner och hålla honom sällskap tills kvällsmaten blir färdig. Han sitter som vanligt i salen och lägger patiens. Men säg för all del inte ett ord åt honom i kväll. " När Allan vaknade på julaftonens morgon, undrade han själf på att han kunnat sofva så godt, då ännu den fatala låneaffären var ouppgjord. Nu vid frukosten måste han i alla fall tala med sin far därom, för att så fort som möjligt få återbetala pengarne till sin fattige kamrat, cch med en aggande känsla af obehag motsåg han den examen, som nödvändigtvis skulle bli en följd af bekännelsen. Man bjuder inte med andras pengar, hade Maja-Lisa sagt, och hon hade rätt. Också hade dessa enkla ord så etsat sig fast i hans hjärna, att han visst aldrig skulle glömma dem. I kakelugnen brann redan en munter brasa, och Maja-Lisa hade således rer " an varit inne i rummet utan att han hört henne komma och gå. Förra aftonen hade han ej så noga lagt märke till hennes små rörande försök att göra den gamla barnkammaren så treflig som möjligt för honom, men där han nu låg och mojade sig i sängen, hade han god tid att se sig om. Den rödrosiga duken på bordet och porslinsbilderna! Åh, nu mindes han få väl, att han som barn ett par gånger fått göra en titt i hennes kista, och att hon då särskildt framhållit dessa saker som dyrbara minnen.