– Vi hafva ingenting att tala om vidare, afbröt Arnold. Men jag har ännu några ord osagda. Konsul Brauner! Nu är jag den starkare af oss båda? Känner ni igen dessa ord? Hvad ni ser eländigt ömklig ut, der ni sitter och famlar efter morfinsprutan, som ni nyss slungade bort! Hör ni, nu är jag den starkare af oss två! Jag fruktar inte någonting numera, inte ens helvetet; ty vore det än uppfyldt af de gräsligaste plågor, så vore de ändå lättare att bära än dessa långa år, som jag trälat under er. Djefvulen sjelf kan ej vara värre än ni är. Jag fruktar inte er heller, och nu förvånar jag mig öfver att jag någonsin gjort det. Nu ändtligen är jag fri, och som en fri man handlar jag också. – Hvad tänker ni göra? – Det skulle intressera er att veta? Jag tror nog det. Jag har haft tid att tänka, medan ni förhördes af detektiven. Jag tänker sätta mig i säkerhet medan det ännu är tid. Denne man, som nyss var här, söker er och icke mig. Det är er han vill åt. Jag vet det nu. Vår ställning är ohållbar, en af oss kan möjligen hinna rädda sig, en måste blifva fast. Jag ämnar rädda mig på er bekostnad. Jag reser med första tåg! – Men betänk då hvad ni gör! Assuransbeloppet? – Jag vet mycket väl, att detta ligger er mest om hjertat. Om jag reser, så kan ni ej lyfta penningarne; agenterna i E–tuna betala ej ut så stora belopp annat än direkt till den person, som eger rätt att lyfta dem. En falsk fullmakt gagnar här till ingenting. Ni kommer således ej att få ett öre med på affären. – Men ni uppoffrar er egen andel?