En ytterst menlig faktor i europeisk storpolitik har under bela efterkrigsperioden varit oklarheten och svagheten i den engelska ledningen. Denna diplomatiska underlägsenhet, som så skarpt skiljer sig från den under decennierna kring sekelskiftet utformade bilden av brittisk utrikespolitik, framträdde särskilt tydligt under Sir John Simons utrikesministertid. Det härav vållade, ovanligt vittspridda missnöjet ledde slutligen i juni 1935 till den ypperlige advokatens avlägsnande till en för hans kynne bättre lämpad verksamhetssfär. Sir John ersattes med en av de konservativas solidaste krafter, Sir Samuel Hoare, som just slutfört det herkuliska arbetet att bringa den indiska författningsreformen i hamn. De första månaderna av Sir Samuels verksamhet syntes innebära ett glänsande rättfärdigande av utrikesministerskiftet. Simons Kring ett engelskt utrikesministerskifte.Dagens frågor ställning hade framför allt undergrävts av hans oklara åtgöranden i den abessinska frågan, där lian lika litet lyckats hävda de rättsprinciper, vilka ansågos hava tagit mandom i folkförbundet, som tillvarataga det brittiska imperiets egna intressen i Sudan och kring Böda havet. Hoare däremot framträdde i flere verkningsfulla anföranden som folkförbundets riddare, främst i det stora talet i förbundsförsamlingen den 11 september, där den kollektiva säkerhetens förverkligande gjordes till ledstjärnan för Londonpolitiken. Och samtidigt gav den snabba flottkoncentrationen i Medelhavet ett övertygande bevis för att Englands dekadans ingalunda var så fullständig, som skadeglada arvtagare in spe hade förkunnat. Hoare hade sålunda lyckats på en gång rycka till sig den ledning inom folkförbundet, som tidigare alltid tillhört Frankrike, och på ett intrycksfullt sätt hävda Englands ställning som dominerande sjömakt i Medelhavet och huvudmakt i Afrika. Hans politik var därför ägnad att behaga såväl de med efterkrigsårens världspolitiska tillbakagång missnöjda imperialisterna som den folkförbundsvänliga massopinion, vars överraskande styrka fastslagits av tolv miljoner röstande i den inofficiella » fredsomröstningen ». Det sistnämnda var av särskilt stor betydelse, ty Hoares politik berövade vänsteroppositionen dess bästa vapen och blev huvudorsaken till Baldwins överraskande stora framgång vid novembervalen.