Själf sökte hon också vara munter och sorglös — och af samma anledning: den mest hänsynsfulla ömhet. Hon anade, att hon snart skulle dö, men ville icke oroa sin man och sitt barn. Tids nog skulle de få veta det! — Och hon förställde sig, hon log helt bokstafligt med döden i bröstet; men förställningen tog hårdt på hennes krafter, och snart blefvo plågorna och symptomen af den art, att de icke längre kunde döljas. Den flygande, ristande värken satte sig fast, blef brännande och svidande, svulsten närmade sig huden och började tränga på inifrån, som om den ville bana sig väg ut. En eftermiddag hän emot jultiden kom Maria till Granudden. Styffadern var ute på sjukbesök; han brukade eljes alltid mottaga henne för att meddela henne underrättelser om den sjukas tillstånd jämte förhållningsregler angående hvad som eljes kunde vara att iakttaga. — Hon inträdde i sofrummet helt tyst för att icke väcka modern, om hon sof. Modern låg i sängen med en spegel framför sitt bröst; i spegeln betraktade hon det sjuka stället. Hon såg en figur bildad af de rödblå svällda ådrorna, hvilka lupo samman i den punkt, där svulsten tycktes vilja arbeta sig fram ur hullet. »Se,» sade hon till Maria, »det liknar en insekt med många ben en skalbagge eller en kräfta.» Maria visste mycket väl, att modern icke hade lång tid igen, men detta ord, som hon plötsligt hörde uttalas, gjorde ett skrämmande intryck — som om döden helt oförberedt rest sig ur en vrå af rummet. Han kom henne med ens så nära. — Hon föll på knä vid bädden och öfverhöljde sin mor med kyssar; tårarne runno utför hennes kinder och droppade som stänk från en varm källa ner öfver den sjuka punkten på moderns bröst. — Om medlidande, ömhet och kärlek ägt läkande kraft, så skulle dessa tårar ha helat såret. Nu gåfvo de blott den sjuka visshet, att hon snart skulle dö, och att hennes make och barn visste det — vetat det länge. Två månader senare var hon icke mer.