Gustaf Adolf Holm hade tagit Sjödén under armen och föste honom före sig. I salsdörren stod proppadt med folk, som höjde sig på tårna för att bättre kunna se; det var nästan ogörligt att komma fram. Men Holm gled som en ål igenom, med smalsidan före, och Sjödén drogs efter i hans kölvatten. Ute på golfvet var det ännu nästan tomt; blott tvenne par, som enligt gängse sed öppnat balen: husets äldste son med närmaste kusinen, samt den förlofvade dottern med sin fästman. Den öfriga ungdomen satt och stod ännu utmed alla fyra väggarna. Inne i ena hörnet sutto bakom ett bord, på hvilket tvenne ljus brunno och notböckerna lågo uppslagna, de bägge spelmännen. På väggarna hängde ljus i små ställningar af brunmåladt trä, två på hvarje af de fyra väggarna. Det var tämligen dunkelt i rummet; och kallt, — i salen fanns ingen kakelugn, den brukades bara vintertid vid det enda tillfälle, då det dansades, och det inträffade ju icke ens en gång hvart år. Gustaf Adolf Holm lät sin blick sväfva öfver rummet, såsom en fältherre öfver ett slagfält, gaf sin vän en knuff och sade: »Kom, så ska jag presentera dig!» Han beskref en diagonal öfver golfvet, slingrade sig händigt fram emellan de allt talrikare vordna paren, samt styrde kosan rakt på en ung blond flicka, som satt med händerna i knät och väntade bli uppbjuden. Hon hade två blåklintsblå ögon i ett rödkindadt ansikte, och en lång, tjock, ljus fläta nedåt ryggen, samt var klädd i en dräkt, hvilken bar vittne om en ärlig men misslyckad sträfvan från sömmerskans sida att prestera något modernt. Men i samma ögonblick som Holm med Sjödén i hack och häl efter sig närmade sig henne, gensköts han af en ung, spenslig, blond man med något kutig rygg och närsynta ögon bakom lornjetten och ett fint, blekt ansikte. Denne bugade sig för den unga flickan; och hon reste sig genast med något af den oförställda beredvillighet, som det icke är att taga miste på. Holm höll god min i elakt spel.