När de stodo påklädda ute i gången igen och hästarne stampade otåligt utanför trappan och de skulle till att taga hvarandra i hand till afsked, kom en paus, som om de begge väntade, den ene af den andre, att något skulle sägas. «Ja,» sade ändtligen Truls, «du helsar väl på oss en gång snart?» Bengt stod och lyfte på benen och log förläget. «Ja, tack,» svarade han matt. Truls blef helt nervös. «Vi skulle ju också tala samman om det andra,» bröt han den mara, som ridit öfver hela samkvämet. Bengt lyfte på ögonbrynen, såsom när man plötsligt erinrar sig något, hvilket fallit ur ens minne. «Ack ja,» sade han, «det skulle vi ju tala samman om.» –