om hans underliga gård i Lappmarken hade tagits för ett hångyckel, men till slut fanns där kanske en »stuga» med skorsten och port efter beskrifning. Var SvenskeMickel en räf i stort, så blef hans lya därefter, vare sig som ett verkligt dåd af den dådfulle mannen eller möjligen som en sagans sista gåfva, värdig sagohjälten. SAGAN OM LANDSFADERN I HANS JÄTTEGRAF. STUGAN MED DEN VÄLDIGA RÖKEN OCH DEN MAKALÖSA PORTEN. (Utformning af en allmän sägen.16) Två Lappmarks-bönder, grannar i samma by, hade länge hört ett tal, att främmande män med brytande mål höllo till på byns långväga fjällskog och där bedrefvo med rastlös ifver lika skändliga som sällsamma fukter. Det var ej nog och fick väl så vara att dessa skogstjyfvar sköflade virke alldeles grymt. Vrångskallarne vräkte äfven bort hvad de stulo i en strid fjällrännel, som sköt ned från höglandet all väg efter tolfmila dalmarker öfver lågfjället, genom floarne, inpå skogsvidden, förbi hygget, stup i väg utför brädden till en förvånande djup och vid daltratt, nersugen genom något ras i jordmassan, och slöks till slut med dånande klunk käpprätt till fanders med virket ner genom de vildt uppspärrade stenblockskäftarne i ett kolsvart gapande afgrundsdjup. Ingen af kvinna född kunde begripa hvad glädje tjufvarne påräknade af sitt trägna arbete på sitt meningslösa vanvettsdåd. För öfrigt hade äfven detta afgrundssvalg, som oupphörligen drack trä och vatten, utan att någonsin få den omätteliga buken full, i senare år tagit sig för att spy upp en yfvig kvast af jämn svafvelrök öfver fjälltrakten. Månget hemskt tal var gängse om den underliga styggelsen. En del sade rent ut, att själfvaste afgrunden höll på att eldas upp något starkare än vanligt till domedagen, som under onda tider alltid var i de gamles snara förväntan.