Och så högg han i med sådan fart att vägen tillboden inom kort låg öppen. Order frän landsorten expedieras omgående steget låg ännu kvar en hög, sammanpackad drifVa, hvilken Nils just med sin spade tänkte bearbeta, då Ingeborg käckt ropade: » Ah, den där hoppar jag öfver! » Hon gjorde så äfven, men fick därvid ej fäste på trappsteget, utan vacklade baklänges och skulle hafva fallit, om ej Nils i sina armar uppfångat henne. Den förr purprade kinden fick Visserligen därvid en ännu högre färg, och hon gjorde sig hastigt lös, men hon skrattade dock åt sitt missöde pä ett gladt otvunget sätt. Det första, friska, hjärtliga skratt, Nils hört från hennes läppar. Och hela den dagen, huru ruskig den i öfrigt var, tyckte sig Nils gå i ett klart, bländande skimmer. Nu. sedan han sett henne så glad, utan den vanliga sturska minen och hållningen, nu sedau han, om ock blott för ett ögonblick, hållit henne i sina armar, föreföll det honom, som om aldrig mer något kallt och främmande kunde komma emellan dem. Stackars Nils! De dagar, som återslodo till julen, visade honom tydligt, huru han bedrog sig, Så främmande, så stolt, ovänlig och fåordig hade hon knappast varit som under denna tid Först kände han sig bedröfvad, nedslagen, olycklig. Oupphörligt frågade han sig själf, hvarför han nån ' sin kommit dit, hvarför han varit en så- dan dåre alt själf utsätta sig för de kval, han led. Sedan förargade det honom, att en sådan högmodig och styfsint flicka skulle utöfva ett sådant välde öfver honom, och så började han visa sig om möjligt än styfvare och ovänligare än Ingeborg själf. Han försökte därunder inbilla sig att han föraktade henne, att han ej brydde sig mer om henne än om den fl i niga obehagliga Lina. Det var ju för öfrigt för den yngres skull han kommit. Sofi var dock öppen och sann. Det var systern och fadern, hårda och hjärtlösa som de voro, hvilka gjort äfven henne skenbart tankoch känslolös Under öm och kärleksfull ledning sku le nog det goda h o s henne väckas till lif igen.