Detta innebär ett nytt paradigmskifte i magsårshistorien. Diagnostiken av magsår hos den levande patienten var på 1800-talet enbart klinisk. Och, slutligen, i vår egen folkupplysningsbibel Nationalencyklopedin refereras i magsårsartikeln (band 12, 1993) infektionsteorin, men inte ett ord sägs om att magsår tidigare betraktats som en psykosomatisk sjukdom! I början av 1900-talet tillkom nya, komplicerade ulcusregimer, t ex Sippy-varianten (1915), varmed man genom frekvent tillförsel av mjölk och alkali försökte neutralisera magsyran helt. Magsårskurerna genomfördes ofta på sjukhus, fyra till sex veckor var en vanlig vårdtid [5]. Det finns säkert också i fortsättningen anledning att beakta hela människan bakom sjukdomen, holism. Enstaka försök gjordes med systematisk psykoanalys. Det var framför allt den franske kirurgen och patologen Jean Cruveilhier (1791-1874) som genom sina beskrivningar av » lulcère simple chronic de lestomac » i sin stora patologiska anatomi, utgiven 1829-1841, fick sina samtida kolleger att uppfatta magsår som en enhetlig sjukdom. Skillnaden i prevalens av duodenalsår i olika länder och i olika befolkningsgrupper skulle ju också kunna bero på hygieniska förhållanden (Helicobacter har uppfattats som en vattenburen smitta och beroende av täta kontakter människor emellan) [13]. Dessutom ses en röntgenbild med den typiska s k ulcusnischen, som underlättar diagnostiken. Återgången från ett biopsykosocialt synsätt till ett rent biomedicinskt sådant kan man kalla för en biologisk reduktionism [1]. Ulcuskirurgins glansperiod Han hade bland annat noterat ändringar i magsäckens motorik och saltsyraproduktion i samband med emotioner. Ur The Ciba Collection of Medical Illustrations. Och den ökande förekomsten av duodenalulcus hos kvinnor kanske berodde på att dessa i ökad utsträckning kom ut i förvärvslivet? Även om många tog avstånd från de doktrinära psykoanalytiska inslagen, var den psykosomatiska ulcusteorin tilltalande för flertalet läkare. Inom laboratoriemedicinen tog stressforskningen fart.