Resten hörde inte Petter. Men det han hade hört, hade redan gjort honom fundersam. Att Klara hade haft sina fästmän, det behöfde han inte misstänka, för det visste han. Men han trodde inte, att någon af dem skulle gifta sig med henne. Ty Klara hade haft många fästmän, och då kunna karlarne nog vara kärvänliga, men de gifta sig inte. Petter visste egentligen inte, hvarför det var på det viset. Men att det var så, det visste han. Honom gjorde det detsamma, hur många Klara hade varit fästmö åt, bara han fick ha henne för sig efteråt. Därför började han fundera på, om det ändå inte skulle kunna vara möjligt, att han fick Klara till sist. Och han föresatte sig till en början, att han skulle arbeta som en karl, när han gjorde dagsvärken, så kunde det kanske hända, att patron, om det bar till, rent af betrodde honom ett torp i framtiden. Emellertid gick han ned till brunnen, när det började kvällas, och satte sig på karet, väntande på, att Klara skulle komma. Det dröjde häller inte länge, förrän han hörde hennes steg i spånorna och gnisslingen af handtaget, när ämbaret svängde tomt. Men när Klara kom fram förbi knuten, gick han inte fram för att hjälpa henne som vanligt, utan han satt kvar på karet och såg stint på henne med sitt ena öga. – Goddag, hälsade Klara. Ska’ han inte komma och hjälpa mig? Petter försökte att se så illmarig ut, han kunde, och svarade: – Jo, men jag vill ha något annat först. – Hvad vill han då ha’ för en dans? svarade Klara, hvilken aldrig hade betraktat Petter som en af de vanliga pojkarna. – Jo, svarade Petter och reste sig, Klara får alt ge mig en kyss först. Något för något. – Jag tror, han är galen, svarade Klara och skrattade, så att det skar i Petter. Hvem tror han, vill kyssa honom? Och i det hon sprang fram bortom knuten, ropade hon med full hals: – Anders, var snäll och kom hit och hjälp mig med ämbaret. En lång, ljushårig dräng kom fram bakom knuten. Han skrattade, när han fick se Klara, och svarade: – Hvad får jag för det, då?