Då Ingmar trädde in, reste sig gubben mödosamt i sängen och sträckte ut handen mot honom. »Välkommen skall du vara,» sade han. Ingmar blef bedröfvad, då han såg honom. — »Inte trodde jag, att du skulle göra mig den sorgen att lägga dig att dö på min hemkomstdag,» sade han. — »Du får inte klandra mig för detta,» svarade gubben liksom urskuldande. »Du minns nog, att Stor Ingmar lofvade mig, att jag skulle få komma till honom, så snart som du vände åter från vallfarten.» Ingmar satte sig på sängkanten. Gubben låg och strök hans hand, men han sade intet mer på en lång stund. Man såg, att döden närmade sig. Han blef alltmer blek, och andedräkten kom som ett tungt hväsande. Så gick Barbro ur rummet, och då började han fråga ut Ingmar. »Kommer du väl hem?» sporde han och såg skarpt på honom. — »Ja,» sade Ingmar lugnt och klappade honom öfver handen. »Jag har gjort en god resa.» — »Här har blifvit sagdt, att du skulle ha Gertrud med dig hem?» — »Ja, hon är med hem, och hon skall gifta sig med Bo Månsson, mitt syskonbarn.» — »Är du nöjd med detta, du Ingmar?» — »Det är jag fullt nöjd med,» svarade Ingmar med fast röst. Gubben såg forskande på honom. Han skakade på hufvudet. Det tycktes vara mycket i detta, som han ej kunde förstå. »Hur är det med ditt öga?» sade han. — »Det har jag mistat i Jerusalem,» sade Ingmar raskt. — »Är du nöjd med den saken ock?» frågade gubben. — »Du vet nog, Stark Ingmar, att Vår Herre vill ha något i pant af den, som han skall ge en stor lycka.» — »Har du fått en stor lycka, du då?» — »Ja,» sade Ingmar, »jag har fått ställa till rätta det, som jag gjorde orätt.»