Ty da hon fijr tva Ar sedan .forlorade sin man, bokforlaggaren Sigfrid Flodin - de hade dA varit forenade i ett femtidreatrigt, ovanligt lyckligt aktenskap - trodde hvarken hon eller orngifniagen, att hon skulle ofverlefva detta f6r henne sa harda slag. Men hon gjorde det och om hon %ven for dem, som kanna henne narmare, icke ar fullt sig lik. mot hvad hon var fore denna f&amp;- lust, s&amp; ar hog dock for den., som nuforst ser henne, S - ett underverk af ungdomlighet. Betank, hon forestar annu det Flodinska bokforlaget! Det ar i hennes vackert belagna vaning vid Karlavagen med en imponerande fil af ljusa, stora, rim, som vi taga plats vid ett bord, pa hvilket star ett portratt af hennes make. Och oupphorligt under samtalets gang betraktar hon det eller flyttar och jamkar sakta pa det, och ofta ar hans namn pa hennes lappar. Forsynt och stilla, liksom urskuldande, berattar hon om sitt lif, som i sanning kan kallas banbryterskans, pa enl tid, da kvinnorna annu stangdes inne af sa. manga hindrande skrankor. Forst, i sin ungdom, agnade hon sig At lararinnekallet, hjalpte sin mor att undervisa i dennas smabarnsskola i Orebrq men hon Iingtade hela tiden efter annan sysselsattning. Och sa tog hon det ' pa den tiden for en familjeflicka oerh6rdt uppseendevackande steget att utbilda sig till konstf~rvant, det vill saga hon blef typograf! F6r en i jamfolrelse med nutida forhallanden otroligt lag summa kopte hon darpa ett tryckeri i Arboga och beslot att sjalf ' trycka och utgifva en tidning. Fran borjan var det - inte hennk afsikt att sta for tidningens innehall, manliga krafter skulle nog anmala sig att skota detta. Men nar det sa visade sig, att stadens fader ansigq.