Det var väl just därför, att här var så stilla och fridsamt, som jag måste tänka på de mängder av olika människor, som fordom hade dragit förbi på en sådan plats. Här hade det rört sig, allt detta gränsfolket, som aldrig kan hålla sig lugnt kvar i eget land, utan jämt lockas över till grannens. Här hade färdats otaliga foror med sill och salt, brännvin och mjöl. Smugglare hade begagnat sig av det trånga skogspasset för att smyga över till andra sidan gränsen. Spioner och soldater, köpmän och skälmar hade måst nyttja den här vägen för att nå fram till sina bestämmelseorter. Förnäma svenska herrar, som hotades av bysättning, hade smusslats över till Norge här uppe i mörka urskogen. Rövare hade brutit fram här för att plundra, fromma pilgrimer hade vandrat här i sällskap med zigenare och tiggare. Men det båtade intet att mana fram minnet av allt gånget liv. Stillheten blev endast mer märkbar, tystnaden mer sövande. »Att det är så stilla och högtidligt här uppe», tänkte jag, »det beror kanske inte endast därpå, att här går gräns mellan två riken. Kanske att här också går en gräns av annat slag. Den gränsen, som går mellan synligt och osynligt, mellan verkligt och overkligt.» Det var bara en fantasi, en lek med tanken, men det låg liksom i luften, att jag skulle tänka på det sättet. »Och liksom här finns en väg, som leder inåt Norge, så finns det kanske också en infartsväg till det där andra grannlandet.» Det var alltjämt bara ett tankespel. Jag hade inte den minsta förhoppning, att det skulle förhålla sig så, som jag roade mig med att tänka ut det. Men knappt hade jag givit form åt min undran, förrän det tilldrog sig något besynnerligt. Men inte ute i naturen, utan i mitt eget inre. Jag tyckte mig förnimma liksom en tunn dimma eller en rök, som steg upp ur min hjärna. Och denna förtätades hastigt samt tog form av en människa. Men då den människan hade hunnit några alnar ifrån mig, vände hon sig om och neg för mig.