De humanistiska vetenskaperna ge som regel ej samma gripbara, yttre resultat som naturvetenskaperna, de bedrivas genom att sitta och läsa i böcker och handskrifter, att tänka och pröva mer än att handla. Och innerst inne har en ofantlig mängd, jå, kanske flertalet, människor en känsla av att sådant ej är arbete för en vuxen karl, att det är något som man har att göra undan i ungdomen för att sedan få komma till det verkliga livet. Så förhåller det sig ju också för flertalet människor och bör utan tvivel så göra; de lära för att handla och icke för att finna sanningen. Emellertid är verkliga förhållandet att samma etik i grund och botten behärskar också en stor del bland dem som av någon anledning officiellt kommit att vigas åt vetenskapen. Härmed skall ej vara sagt att det ej arbetas flitigt inom det alldeles övervägande flertalet vetenskaper i Sverige; de flesta svenska vetenskapers internationella anseende är godt och förtjänar att vara det. Men inom åtskilliga icke naturvetenskaper förefaller arbetet i ovanligt påtaglig grad vara pliktarbete. När en docent eller en annan yngre vetenskapsidkare ser tidpunkten för vakans på professur i hans ämne närma sig, så gripes han vanligen av en nästan konvulsivisk sanningsträngtan, eller åtminstone forskningsiver, och kan ibland på några få år åstadkomma högst imponerande arbetsresultat. Men när professuren sedan hunnit bli tillsatt, så är det märkvärdigt hur snart han håller till godo med vad vetenskapen redan har åstadkommit. En gammal akademisk elakhet säger om en person som blivit professor att han har » ingått i den eviga vilan »; och ifråga om det vetenskapliga arbetet inom vissa forskningsgrenar är detta bokstavlig sanning. Universiteten och högskolorna publicera, antingen årligen eller med vissa mellantider, förteckningar över sina lärares utgivna skrifter, och det är ett oförnekligt faktum, att ej blott vissa bland vetenskaperna, utan tidtals rent av en bland fakulteterna därvid nästan icke ha någonting alls av vikt att meddela. \ 7isserligen är det otvivelaktigt att det vetenskapliga arbetets resultat icke mätes i kilogram tryckt papper, utan tvärtom att de mest skrivande ibland äro de minst banbrytande. Men för att ett resultat skall ha uppnåtts, måste i alla händelser något ha kommit till synes, och ingen som känner förhållandena är i ovisshet om att bristen på synlig produktivitet endast alltför ofta motsvaras av brist också på den osynliga. Nu är det givet att icke heller andra innehavare av offentliga befattningar alltid behärskas av ett okuvligt verksamhetsbegär.