– Kan du alls intet läsa? –frågade Elin om igen och med stort deltagande. – Åh! jag slarfvar väl litet me’et – svarade Abraham. – Hör du, Abraham – återtog Elin halfhögt – kom med mig i min kammare så får jag höra hur pass du kan. – Och de följdes genast ut. Lena slog till ett flatt och gällt skratt, och sade: – Nu går skam på torra landet! Jag tror min själ att Elin vill lära Abra’m å’ läsa, som ingen annat kunnat, hvarken skolemästare eller prest. Det vore mycket bättre hon gömde sin läsekonst till lille Gustaf ska’ börja på, för det står jag aldrig ut med, för jag va’ aldrig så der begifven på läsa, som mor och Elin alltid har var’t. Se Elin har läst bibeln många resor igenom re’n, de’ ä’ ju en faslig tidspillan ändå! Gunnar teg, och kände för första gången i sitt lif en gnista af afund, och det på Abraham! Men han kände äfven denna beundran, denna heliga vördnad för ett älskadt föremål, som gör att kärleken hos en man till en qvinna tager sina enda fasta rötter. Mor Ingrid såg på honom, genomskådade honom och suckade, och det blef ej sista gången. Efter en lång stund kommo Elin och Abraham åter, och glädjen lyste ur den sednares ögon. – Han kan intet så dåligt – sade Elin – och nu har jag lofvat Abraham, att jag blir hemma i morgon, och att jag ska’ läsa med honom hela dagen, och att jag sedan, på alla hans fristunder ska’ läsa med honom, så att han kan få gå till Herrans bord, han så väl som alla andra goda, kristna menniskor, en gång framdeles. – Ja, der tar du dig vatten öfver hufve’t – sade Lena skrattande. – Tack Elin! min goda, söta Elin! – sade Gunnar och tog Elins båda händer och tryckte i sina, utan att bry sig om hvad Lena sade. Abraham var deremot försvunnen, men en stund derefter hörde man hur han klappade något nere vid sjöstranden, och som Lena var grufligt nyfiken, smög hon sig ned för den lilla backen, men kom snart upp i stugan igen, kiknande af skratt, och berättade att Abraham höll på att «tvätta och skubba en skjorta».