Därefter angriper Le Fanu » the ideology of progress «, uttalar att sjukvården blivit alltför vetenskapsfixerad, fnyser åt försöken att ge handlandet en solid kunskapsbas, förespråkar en större roll för personlig yrkeserfarenhet och anser nostalgiskt att läkarna bör sträva att efterlikna sir William Osler (död 1919) i omdöme, sunt förnuft och patient-läkarrelation. Vad har blivit omotiverat framhävt? Det framgår ingenstans att skildringen är avsedd att vara annat än geografiskt global. James Le Fanu. the cure of ALL ranks as the most impressive achievement of the post-war years «. Läsaren konstaterar emellertid lätt att framställningen helt domineras av Storbritannien, USA och de brittiska samväldesländerna. I början av boken finner man en lista över 36 viktiga händelser i den moderna medicinens historia (se Tabell). Ännu värre blir det när han beskriver det som ett nedgångsfenomen att British Medical Journal innehåller allt fler artiklar som har statistiska analyser eller redovisar epidemiologiska undersökningar. Hans föregångare Forsmann, Cournand och Richards (blivande nobelpristagartrio) nämns inte. Ett kapitel om teknologiska triumfer handlar om avancerade livräddande eller livsuppehållande diagnostiska och kirurgiska metoder. Följande kapitel heter » Ett ymnighetshorn av nya läkemedel «.