Men jag sade sant — jag gifter mig inte med ett stycke jord och en vapensköld — jag kände blott i ett stort och heligt ögonblick, att jag måste vara hos den jag älskar — här, eller hvar han vill i världen. O c h nu tror jag inte längre på ödet — nu vill jag i stället tro på lyckan. M ED DEN 1 JANUARI 1912 ingår tidningen I D U N i sin 25:e årgång och kan således inom kort blicka ut öfver ett jämnt kvartsekel i den svenska publicitetens tjänst. Det är naturligt, att en milsten som denna vid en tidnings lefnadsväg för såväl dess läsekrets som dess redaktion på samma gång ter sig som en märkessten, och att man gärna stannar några ögonblick inför densamma för att se sig tillbaka och äfven framåt. Se vi då först på de gångna åren, så erbjuda de en bild, som i det hela måste fylla oss med tillfredsställelse och tacksamhet. Från den mera blygsamma början af ett begränsadt fackorgan för kvinnornas i hemmen närmast liggande intressen har IDUN efter hand vuxit ut till att omfatta allt vidare kulturella områden, till att allt klarare och fylligare spegla tidens andliga, sociala och praktiska lif. Och hvad som är det mest glädjande i denna utveckling är detta: att den bottnar i och burits af hela den mäktiga lyftning inom Sveriges kvinnovärld, som kännetecknat de senast gångna 25 åren. Om Idun af år 1912 således i åtskilligt bär ett afvikande utseende från Idun af år 1887, ett vaknare, uppmärksammare och uttrycksfullare ansikte, så är det helt enkelt en reflex från den svenska kvinnans eget ^nya ansikte », sådant det utvecklats och besjälats under en af de betydelsefullaste epokerna af kvinnokönets historia. Och se vi så framåt — hvad kunna vi väl för Iduns del högre syfta till och med större glädje och framtidshopp eftersträfva än att fortfarande få upprätthålla och befästa vår tidnings hedersplats som de svenska hemmens, de svenska kvinnornas förnämsta organ.