Anna, som hemkom dagen efter Erika, var deremot djupt sorgsen öfver sin faders död, ehuru hennes sorg endast yttrade sig i en stilla undergifvenhet. – Men du vägrar inte, Olof, det ser jag på dig. Visserligen var det blott en liten tunn bok, han från det främmande landet erhöll, men hennes blick hade upptäckt, att då han öppnade boken, hade ett fotografiporträtt legat inuti vid titelbladet. Ännu brände inom honom glöden under askan. Hvilken andaktsstund! Just då man satte sig i rörelse, gafs äfven signal till afgång för ett af jernvägstågen. Sitt qvar här och hvila dig, så kan ju jag springa upp och uträtta ditt ärende till gumman. Ungdomens upptåg hade han väl något deltagit i, men den bästa glädjen hade han ändå sökt och funnit inom den trollring, som hans egen ömma förhoppning uppdragit. Är det tvifvel denna hemska, vilda, slitande känsla, som brusar genom själen så hejdlöst? Han eger der en präktig egendom med vida hjortparker och en storartad fabrik för yllevaror. Midsommaraftonen hade Lena varit hela dagen och till och med natten i prostgården. Farbror tyckes med nödvändighet anse, att någonting måste öfverändakastas eller kullstörtas, om något godt skall åstadkommas. – Jag kommer ihåg detta nu, svarade Olof, men då jag gick förbi, var dörren stängd, och jag tänkte verkligen inte derpå. Hennes tillgifvenhet för prostgårdens folk framträdde på det mest rörande sätt. Prosten reste sig ur länstolen för att gå in i sitt rum. Skål! Hvad ondt har han då gjort? – Du menar det der fallet, som sedan en gång så häftigt diskuterades i läkarföreningen, då du, om jag minnes rätt, var med bland några intresserade åhörare? Hur är det med honom nu då? Hvem kan du då mena? Pappa kunde då hämta litet mera krafter, och vi komma ju ändå hem till jul. Hon lade undan några framlagda målarsaker, flyttade staffliet längre upp i hörnet af rummet, ordnade stolarne och bar in i sitt sofrum en liten resväska, som var stäld på bordet och nyss tycktes hafva blifvit fullpackad med småartiklar. Du skall få se, att slutet kommer snart.