Himlen hade öfverdragits med blyfärgade molnmassor och det var icke troligt, att solen mer skulle kunna genombryta dem denna afton; på en hel mängd af vackra dagar skulle nu kanske följa en regnig tid; man tyckte sig kunna sluta dertill af den fuktighet, som plötsligt uppfylde luften och som likt en hvitgrå dimma långsamt smög sig utefter marken. Hon föreföll så öppenhjertig, så barnsligt uppriktig, och likväl måste han erkänna, att ingen kunde få reda på det hon ville dölja. Då kom det öfver henne en underbar vårlängtan, en längtan efter landet med alla dess svala skogar och dess unga björkar, hon tyckte sig nästan känna doften af gullvifvor och sippor, och vändande sig om – såg hon just bakom sig herr von Weymarn med en hel mängd af vårblommor i handen. Wikskan hade icke ännu hemkommit från kyrkan, dit hon fått åka med en af gårdens torpare, och Mari var allena. Det var en mycket gammal, fattig och döf gumma, som hade en liten egen stuga och försörjde sig genom spånad. Clara fick då veta att Alariks far ärft ett fideikommiss i södra Sverige efter en på våren afliden allägsen slägting, som varit den siste på svärdssidan af Vernersköldska ätten i detta land, „likasom min far och jag äro det i Finland ”, tillade han. Kärran stannade utanför grinden. Huru käckt han nu bar sitt hufvud och huru gladt han helsade henne. Omedvetet ilade tankarne långt, långt bort till flydda tider, och dröjde med innerlig förkänsla kring en leende rosenkindad barnagestalt, hans egen lilla Mathilda. Och Clara? Han var fyllda trettio år, då omständigheterna förde honom till den trakt, der hans ungdomsvän hade sitt hem; en tillfällighet lät honom der se Margarethe, och dermed hade ett nytt skifte i hans lif ingått. Undine är min älsklingsidé, min triumf – du har ingen föreställning om huru förtjusande du är! ”