Men jag slet mig lös. Jag kände ett alldeles ohyggligt lugn och på samma gång en spänning som jag aldrig känt förr och väl aldrig måtte få känna mer. Vill jag hoppas. Jag kände mig – jag kände mig som en katt på jakt. Jag tyckte att han tassade omkring utmed relingen som en råtta utmed en vägg, sökande efter något smyghål. Jag följde honom, inte för fort och inte för långsamt. Plötsligt stannade han som om han varit mycket trött. Jag stannade också, strax bakom, och jag sade: – Bekänn! Han ryckte till, lite spasmodiskt, inte så häftigt. Och så började han trava omkring igen. Han följde hela tiden relingen men än på övre än på mellandäck. Och mig hade han i hälarna. Vad tänkte jag? Vad kände jag? Jag kände bara att jag hatade honom mer än allt annat på jorden. Jag kände att jag ville pina honom. Och jag kände att jag pinade honom. Bekänn! Han fick inte stanna. För var gång han stannade, föll rappet. Bekänn! Och han ryckte till litet och lunkade i väg. Hur länge vi höll på så där? Ja, fråga inte mig. Jag skulle säga att vi höllo på ett år eller två. Fru Orzyzsco påstår att jakten varade i fem minuter. Mycket möjligt. Inte vet jag. Vet bara att jag under hela tiden aldrig såg hans ansikte. Och det är jag glad åt. Nu. Och så vet jag, att han plötsligt försvann. D. v. s. egentligen var det ju jag som försvann. Ramlade omkull eller vad jag gjorde. Nåja, svimmade då, om du tycker bättre om det. När jag vaknade låg jag i vår kajuta och fru Orzyzsco höll våta näsdukar på pannan på mig. Hon sa: – Du måste ta det med lugn, Elly. Jag är alldeles säker på att det inte är sant. Han vill skrämma dig till något – – Ja, sade jag, jag vet också, att det inte kan vara sant. Men han är i alla fall mördaren. Det låg ju inte så mycket förnuft i det, det insåg jag själv. Och ändå – var det inte nästan att slå huvut på spiken?