De sutto länge vid kvällsbordet de tre, – med armbågarne på duken, pratande, frågande – i ett. Alice var röd, litet nervös, hon skrattade ofta och glömde, hvad det var hon skulle säga. Hennes ögon hängde hela tiden vid Georgs ansigte, när han talade. Hon tyckte, han såg så stilig ut – så helt annorlunda än de andre herrar hon hade sett på lång tid. Med hemlig stolt tillfredsställelse mönstrade hon honom från topp till tå – snittet på hans mörka cheviotkostym, den lilla uppstående franske kragen, klädeskängerna som sutto som gjutna öfver de höga spetsiga fötterna. Och så denna säkra, sjelfmedvetna grace i hvarenda rörelse, denna nobelt beherrskade, civiliserade stämma, vid hvart ord han sade, vid hvar gest han gjorde, var hon stolt öfver honom. En gång böjde han hufvudet långt fram emot henne, en sned solstråle föll skarpt öfver ansigtet, de fina rynkorna kring ögonen trädde starkt markerade fram, – hon tyckte en sekund, att han såg så gammal ut Men när han så drog sig in i skuggan igen Åhnej, det var visst bara som hon tyckte, inte var han gammal. Hans ögon – hans kära, förtjusade ögon! Att inte pappa kunde finna på att gå snart! Hon var så otålig, att hon suckade. Georg och Alice voro ensamma. De sutto bredvid hvarandra på verandatrappan, – han ett trappsteg lägre ned än hon, med ena armen om hennes lif och den andra handen löst omfattande hennes, som slapt hvilade i knäet. Hans hufvud låg emot hennes bröst och hennes högra hand om hans nacke. Så hade de suttit länge, länge efter det samtalet dödt hän; blott då och då yttrade han ännu ett ord: ett intryck för ögonblicket, en lösryckt tanke, ett framhviskadt kärleksord. Hon svarade ingenting; hon satt helt stilla med blicken ut framför sig, – en och annan gång strök hon smekande handen öfver hans hår. Till slut sade han heller ingenting. Der var så tyst, så tyst, emellan dem – Junikvällens blida, skära tystnad.