bättre kamrater än de nu äro kan man inte finna. Man kan fullkomligt lita på dem och de visa sig icke minst offervilliga när det gäller slantar, det ser nästan ut som de därmed ville godtgöra det brott de begingo mot oss när de kommo hit. GUSTAFSON. Ja det är sant, det har jag fått erfara. Anders, den stora värmlänningen vi vet, han som var så envis motståndare till oss i början, han kom hit, stark som han var och alltid färdig att ställa till bråk för det vi visade honom, jämte hans kamrater, kallt förakt då vi började arbeta. Här om lördagskvällen kom han till mig och bad att få tala med mig; han var då lika tafatt som han är stor och han stod och viste inte hvad han skulle säga. Till sist drog han upp ur fickan ett papper som han räckte mig, i det han mellan tårarna fick fram: Tag detta Gustafson, och förlåt mig! Jag kan inte säga mera. Därmed reste han sig, grep sin mössa och ute var han innan jag hann hämta mig. Döm om huru förvånad jag blef, då jag vecklade upp papperet och fann en hel del femmor och tior, i det hela 100 kronor. (De andra förvånade:) Hundra kronor? GUSTAFSON. (fortsätter.) Ja, hundra kronor! Det var sent på kvällen och då jag efter att ha repat mig ur förvåningen gick ut för att få tag på honom för att få reda på hvad han menade så var han borta. På söndagsmorgonen gick jag till honom med pängarne och frågade honom hvad det skulle betyda. Efter att ha sagt till de största barnen att de skulle gå ut och leka, tog han sin hustru i handen och satte sig ned vid bordet midt emot mig. »Gustafson», sa’ han, »tror du jag nu är en ärlig karl och kan du förlåta mig? Jag skäms som en hund och har ingen ro för den usla handling jag begått här. Jag var en af de första, du vet, som kom hit för att bli ’hedersman’, som ni så elakt kallat oss, och jag var kanske den som var mäst skuld i att ni förlorade, ty stark, dum och hänsynslös som jag var, sökte jag hålla modet uppe hos mina kamrater, lika usla som jag. Du, Gustafson, har fått lida mest, ty du miste din hustru och två barn i den striden.