— Min käre vän, det är ni säkerligen inte, svarar arffurstinnan, som sitter i sin sängkammare och värmer sina fötter framför den stora spiseln, hvari vedkubbarna spraka muntert denna kalla morgon — ej heller märker jag, att min måg så synnerligen älskar mig. Men man kan verkligen reta gallan på sig, då man ser, hur dessa båda barn, som hafva de allra förträffligaste egenskaper, de ömmaste hjärtan och äro skapade att behaga, göra allt för att förlora hvarandras, sin omgifnings och sitt folks tillgifvenhet. Hvad vår dotter angår, förmanar jag henne dagligen att förmå sig att visa mera höflighet, det vackraste sätt att vinna hopens tillgifvenhet, och jag säger henne, att denna tillgifvenhet en gång kan vara af oändlig vikt för hela kungahuset, helst kungen ju trots alla sina dygder och trots sin rättrådighet, ja kanske just i följd af denna, hos en opålitlig och ärelysten omgifning så ofta skaffar sig fiender. Hans oerhörda inbillning om en kungs prerogativer och makt gör honom också stor tort i dessa tider, då uppkomlingar diktera världens lagar. Men hur ömt min dotter älskar mig och gärna vill göra mig till lags, säger hon sig ej kunna öfvervinna sin blyghet och sin oro att, ifall hon visar sig alltför nedlåtande och tillmötesgående, kungen skall blifva missnöjd med henne, som han var i början. Hon påstår, att hon i allt försöker modellera sig efter honom, och att hon bemödar sig att vara lika stel som han och härma honom i hälsning och sätt, och är han i alla fall missnöjd, så rår hon ej därför. — Nu är kungen missnöjd med henne för min skull, säger arffursten ängsligt — Då han i dessa dystra gemak ser på mig med sin stirrande blick, tycker jag, att det är som om ett af de gamla porträtten på väggarna plötsligen fått lif, trädt ut ur ramen och stirrade hotande på mig. Jag känner med mig, då jag ej är tåld.