Enes är också bland dem, som inte låtit höra af sig. Pös upp dig lagom en annan gång, Lovisa lilla! Nog hade du, Gud bevars, inbillat dig, att alla de där höll af dig men —! Ja, Gud vet, om jag inte i största hast döpte skeppet igen, och de så pass, att det kunnat »flyta på vågen», men så tyckte jag att jag var dum, och så blankade jag näsan riktigt blank, så ingen skulle se hvad jag haft för mig i ensamheten. Just i detsamma kom Sofi in och sa, att lilla Hjalmar Ene var i tamburen och ville tala med tant, fast han inte kunde gå in, efter han var så blöt om fötterna. Hjalmar, en rar pys på nio år, knyckte luggen ur pannan och frågade så mycket från mamma, om tant Lova hade tid att komma hem litet, för hon ville så fasligt gärna lyckönska, fast hon inte orkade gå ut. Han hade också, trots vätan, som eld under sulorna och stod knappt still tillräckligt länge för att jag skulle hinna stoppa hans fickor fulla af namnam. »Hvad tycker du?» sa jag åt Ruffen. »Jag tycker du gärna kan gå, sa Ruffen, och såg på klockan. »Nu kommer det nog ändå ingen mer hit, tänker jag.» Skam till sägandes, var jag riktigt glad att få kunna få komma ut och lufta på mig litet. Jag hade ju haft så stor glädje i mångt och mycket, och ändå var mitt dumma hjärta inte nöjdt. Det är aldrig nöjdt med mindre än att det känner sig hågkommet af alla som det herbergerar — och det är många! Anna Ene hade ordnat allt så nätt! Tänk, ett riktigt födelsedagsbord var dukadt här med, och på det låg både hennes och alla barnens små presenter. Hon hade så säkert trott att Ene skulle hinna hem från en förrättningsresa, därför hade hon skickat så i sista stund. Just som vi satt och språkade, kom Ene, körande så det gnistrade om hjulen. Ja, nu fick jag då åtminstone höra så många goda och kära ord från dem, att jag riktigt kände mig läskad. Anna var ovanligt rask och Ene ovanligt treflig. Han till och med sjöng ett par visor, han, som eljest är så snål om sin vackra röst.