Skola vi svika vår ed, och i smärta Vika tillbaka med svigtande hjerta? Trötte och modlöse sjunka ner, Ack, sjunka slagne i stoftet ner? Nej, genom motstånd, förluster och strider Sanningen segrande framgår omsider; Segra skall den ändock till slut, Och dö vi, segrar den dock till slut. Derföre mod, o du klappande hjerta! Fritt genom glädje och gladt genom smärta Okränkt sanningens vän går fram, Går mot det heliga målet fram. Handen vi räcka hvarandra och svära, Troget att vittne åt sanningen bära; Evig är den ännu som förr, Och evigt segrar den än som förr. Romanser af Uhland. Sångaren. För echo sjunger än i skogen Den glada gossen fromt sin sång; Med elfvorna är han förtrogen, De lyssna vänligt mången gång. Kring honom blomsterverlden glöder, Hans sånger glänsa äfvenså; Alltjemt med honom, liksom bröder, De genom stilla lunder gå. Snart synes han vid folkets fester, I kungasalar sjunger han; Med undran lyssna alla gäster, Kring hela bordet fröjdas man. De skönsta damer honom kröna Med mången herrlig blomsterkrans Han nedslår ögat för de sköna, Hans kinder stå i glöd och glans. Serenaden. ”Hvad ljufva toner väcka mig Utur min slummer så? O moder, se hvem det så sent I natten vara må.” Sof sött ännu, sof sött ännu; Jag intet hör och ser. Man sjunger ingen sång för dig, Mitt sjuka barn, nu mer. ”Ja, ingen jordisk sång det är, Som kring mig hörs så gladt; Mig kalla englar med musik. God natt, min mor, god natt!” Nunnan. I klostrets dunkla trädgård En bleknad jungfru går. Hon går ur tysta cellen Och gråter mången tår I månans sken om qvällen. ”O väl mig, att afliden Min trogne brudgum är! Nu får jag honom älska; En engel är han der, Och englar får jag älska.” Med sakta steg hon trädde Till en Marie-bild. I månans glans den väna Stod der, och modersmild Såg ner uppå den rena. Hon föll till hennes fötter, Och upp till Herrans vän Sin blick hon månde höja,