Detta lät ej vänta på sig; knappast hade Lotta satt in den sista smörassietten, förrän man fick höra ljudet af vagnars rullande i backen, och några minuter därefter inträdde den ena efter den andra af kyrkfolket. Tysta och högtidliga hälsade de på de hemmavarande med handslag och korta bugningar; Wetting såg ännu mera hopsjunken och eländig ut än vanligt, den kalla vinden hade gjort honom blå i ansiktet, och ögonen voro röda af gråt. Den enda som yttrade något var Svan. »Jag ska hälsa mor från eran son,» sade han, då han tryckte Kristins hand, »nu ligger han i sin graf, och Herrens välsignelse är läst öfver stoftet.» – Tack så mycket, svarade Kristin skyggt och neg, tack så mycket för min gosse. Nu började serveringen. Med iakttagande af den vanliga stränga rangskillnaden, kvinnorna först, karlarna sedan, bjödos tumstjocka brödskifvor omkring bland gästerna, som sedan bredde smör därpå och försågo sig med korf, sill eller annat pålägg. Detta kallades det första smörgåsbordet. Då det var undanstökadt framsattes nya rätter, och man intog lika högtidligt det så kallade andra. Sedan satte man sig vid bordet, där den ena rätten aflöste den andra. Buljong med smörbakelser – i koppar utan fat för att spara disken – köttbullar, salt fårkött, nyponsoppa, ostkakor, tårtor och sist »glatsen» och krokanen. Icke mindre än åtta väldiga ostkakor stodo på bordet, och gästerna måste taga en bit af alla, det ansågs som en förolämpning mot gifvarinnan att hoppa öfver någon, och hvar och en höll noga uppsikt öfver sin ostkaka. Likaså af sockerkakorna och bakelserna. Stora högar staplades upp bredvid middagsgästerna, högar, som småningom stoppades ned i rutiga halsdukar, så att hvarje gäst lämnade begrafningsgården med rik förning.