Nu går han omkring och gör bibel helt visst på en annan planet och dör liksom här sin korsdöd och uppstår i härlighet. Ej finnes så fjärran en stjärna, att icke han dött på den och lofvat ett tusenårsrike, när en gång han kommer igen. Där sitta förlorade söner på alla stjärnor i ring, de sitta som jag och drömma om stundande stora ting, om kalfven och fadershuset, där folken förbrödrade bo. De veta ej stort om de tingen men saliga de, som tro! Ödegård Till min syster Lilli Brander I Jag har mina gods och domäner långt, långt bortom höstarnas gräns, med plaskande regnfontäner kring trappan af mitt residens. Åt norr, där gråmolnet hänger med snö i sin släpande bård där skymtar med flagglösa stänger fasaden af Ödegård. Det lyser i backar och hagar af guld och af purpurrödt, när nordan i löffallets dagar den brokiga nejden förödt. Jag vandrar omkring bland de frusna och stelnade markernas spår, där aldrig en majvår skall ljusna bland spädgrönt och fjuniga snår. Förr gick jag bland rosor och ekar och soldagg i sydliga län och lekte förbjudna lekar och åt af förbjudna trän. Min lustväg i drömmarnas riken jag gick i ett gyllene rus. Nu skördar bland göliga diken jag ogräs ur rösen och grus. Nu räknar jag alla förluster en frysande vintersparf, som syndat på främmande kuster och bortslösat ungdom och arf. II Det suckar så kusligt i spjällen, då stormen går öfver mitt tak, och mörkrädd jag vandrar i kvällen i ekande slottsgemak. På korpsvarta skyar skenar nu häxridtens kvastgalopp, nu vältras grafvarnas stenar, nu stiga de döda opp. Det hviner ett sus genom vrårna, det knakar i midnattsgolf, de nalkas, de tassande tårna, och timmarna närma sig tolf. Nu komma från okända länder de långväga färdemän Välkomna, I vänner och fränder, välkomna till mig igen! Det är, där förbi mig de draga, en lång och tigande rad, som halftförgäten en saga stod upp ur gulnade blad. Och somliga komma helt skämtsamt från ungdomens galnaste rus; för somliga ringer det klämtsamt