Ert hår kan inte längre vara som guld, det bör vara grått nu, señora, ty jag, som den gången var en pojke på sexton år, jag är nu redan en man på fyrtio. Sexton år! Och ni vädjade till min manliga heder. Var det på skämt? Visst är, att jag tog det på allvar, så allvarligt som man kanske bara kan vid sexton år, då mandom och manlig heder ännu tycks ligga i ens tafatta händer som något nytt, jättehögt, ännu oprövat – och ofläckat! – men mystiskt lika väl i sin fordrande stränghet som i sin stolta överlägsenhet. Ni ler. Jag misstänker att ni var slugt medveten om det magiska i era ord. Ja, le, señora, jag ler med er! Så mycket har jag sett av världen sedan dess, att de ädla och högtidliga orden har upphört att träffa mitt hjärta. Jag vet, att de oftast döljer fördomar och bojor, att vi måste bryta oss ut ur de magiska formlerna för att kunna se tingen själva som de verkligen är och inte fastna under onödiga bördor. Och ändå, señora ... Jag har sett så många hedersbegrepp, i mina ögon tomma eller innehållsrika – i ägarens egna ögon alltid fulla av djup betydelse – men själva tanken på en heder tycks mig vara det stora hjälpmedel människan har för att hålla sin stolthet och därmed också sin skönhet levande – manlig heder eller kvinnlig, eller mänsklig, heder ärvd från många släktled eller svårt förvärvad i kampen mellan egna stridiga impulser – en illusion, om man vill, en frivillig börda, men den håller vår rygg rak som de tyngda karyatidernas. Ni har kanske sett Erechtheions karyatider? Hur skulle de stå så stolta, om de inte hade hela templets tyngd att bära? Sådan är människan. Och hade ni inte den gången talat till mina sexton år med magiska ord, så hade jag kanske inte heller vetat allt detta. Ty hade jag då någonsin blivit ensam?