” I alla fall brist på sjelfkritik och klart rättsbegrepp, och då äro vi ju ändå litet ansvariga. ” Signora Maria fick fruntimmerna omkring sig och utgöt sig öfver svårigheten af att förstå läran om en vis försyn, när så mycket ondt och sorgligt kunde ske i verlden, den feta svägerskan menade orsaken härtill vara verldens ogudaktighet, men man hade ju presterna att sörja för detta, Lenore ledde samtalet skickligt in på mindre djupgående ämnen, Maurillo, alltjemt stående i dörren, började afhandla neapolitanska legender med den halfsofvande abruzzesaren. I Rom borde solen alltid lysa. ” Hans allvarsamma uppsyn ljusnade, då hon med upprigtigaste hjertlighet räckte honom handen, och han såg in i hennes älskliga, af oförställd glädje strålande ansigte, som om han deri funnit en oväntad hvila. ” Går ni till Castiglianis i qväll? ” ” Sådant skulle jag aldrig ha funnit mig i, och - vore jag en viss annan, skulle jag gräla med honom. ” Äfven i dag var hon med i leken som alltid och skickade icke af de unga förr, än nödtvunget var för att hinna få allt i ordning till middagen och Yngves hemkomst, men icke dess mindre gnagde tankarne inom henne alltjemt, och när hennes bästa lärjunge, som så ofta hände, begynte fråga om Rom och München och utlandets konst, då vände hon under skämt bort det talet. I Sigrids studio, vettande mot nordost åt det tillstötande husets gård, satt fönstret, som fått sin plats något snedt i rummet, för högt för att egentligen kunna anses vara beräknadt för utsigtens skull, men dagern var så präktig, en målare kunde önska. ” Förlusten kan vara ringa nog. ” ” Och er fästman är naturligtvis också romare? ” ” Flyg icke bort i molnen, Sigrid lilla. ” Hon lagade att hon kom att gå emellan sin man och Sigrid och saktade småningom sin gång, alltjemt underhållande samtalet med dem, så blefvo de tre ett stycke efter Lenore och Wolmar. ” Just så måste jag fånga dig, du lilla elfva ”, sade hon lifligt. ” Åh, hvilket infall ”, sade Lenore, men Sigrid skrattade.