»Och Pelle har ingifvit dig den?» Algot såg lömsk och hätsk ut. »Har han sagt, att jag, endast jag, varit inne i bodkammaren Men förut, hvem har förut varit där?» »Ingen, påstår han. Och pengarne funnos i morse i skrinet.» »Har Pelle anklagat mig?» Algot höjde rösten i vrede och knöt händerna. »Det ska han stå till svars för.» »Han har inte anklagat dig.» »Det skulle endast fattas, att han beskyllde sin principals son för tjufveri! Jag ensam har varit där, säger han? Det är alldeles nog att våga säga det. Men han ... är du då säker på honom, pappa?» Algots hand föll tungt ned på faderns axel. »Ja, som på mig själf.» »Måtte du få rätt! Mig misstänker du, din egen son, men inte honom! I sanning hedrande för mig.» »Algot, Algot, käre gosse,» fadern greps af den smärtsammaste ånger. »Åh, hur kunde jag så ha sårat dig!» »Ja, hur kunde du ha gjort det? Din egen son – ditt barn en tjuf! Misstänkt af sin egen far!» Algot slog handen för pannan i väl spelad förtviflan. »Förstå mig rätt, Algot! Jag tänkte dig inte som en vanlig tjuf. Nej, nej, min gosse! Du tog kanske pengarne i den öfvertygelsen, att det var din rätt. Och hade du gjort det, så kunde ju saken tystats ner ...» »Tysta ner en sådan sak! Aldrig! Nej, låt polisen göra en undersökning, och vi få nog snart se, hvem som är den skyldige. Förr får jag ej upprättelse, och upprättelse måste du gifva mig. Jag skulle inte vilja stanna en dag i ditt hus, förrän jag blifvit aftvådd den vanhedrande misstanke, du fattat om mig. Jag en tjuf! Åh, pappa,» han skylde ansiktet med sina händer och visade sig så öfver sig gifven, att fadern greps af de grufligaste kval. »Du säger, att du är lika säker på Pelle som på dig själf?» fortfor Algot i samma hetsiga ton. »Men hvarför inte förr misstänka honom än mig?»