Om hvad som försiggick i alla öfriga bodar och stugor, vet jag denna gång ingenting, men jag vet, att, medan stormens dån blef allt väldigare och regnets smatter allt häftigare och vågornas fräsande och spottande och plaskande allt mer orofylldt, lågo i skräddarns dotters säng skräddarns dotter och Munthers dräng, blöta och heta, och knepo om hvarann, som hade just en våg legat bakom ryggen på dem hvar och klämt dem mot hvarann, och de kysstes så, att stormnattens dån till sist bara blef ett sus för dem, och de kände inte längre, att ilarna hveno in genom det gistna stockvirket och fladdrade med deras hår; ej häller att genom båtens regelbundna törn mot båtstången hela boden fick en darrning, hvilken sängen delade — ty de hade glömt grundläggarns ord, att djäfvulen var i stormen värst, de hade glömt, att de lågo och pressade sig till hvarann, så att tinningarna andades tungt, de hade tagit lustans vingar och flugit ut som delar i stormen själfva. Men Munther med sin gumma, sjuttioårig han som hon, låg norr i hamn i bryggstuns farstukammare och sof, klädd i blå flanellskjorta, öfver hvilken det gråröda skägget bredde sig, och med händerna knäppta på bröstet. Hans gummas fetlagda ansikte låg uppåtvändt bredvid hans skägg. Båda snarkade, och katten sof vid sängfoten fredligt, och under sängen stack nattkärlets öra lyssnande fram.