Hr Hj. har äfven efter katastrophen yttrat, att A. „stod på bildningens högsta trappsteg„ – och att han „varmt kämpat för det godas seger öfver det onda.„ Med dessa ord har han uttalat sin egen sjelfanklagelse, skrifvit sin egen stämning inför opinionens domstol. Klart är således att Hr Hj. än i denna stund erkänner, att begge bolagsmännen gemensamt arbetade för spridningen af samma slags bildning, för befordrandet af samma slags goda. Vi bestrida det för ingen del. Skillnaden är blott den, att A. var mästaren, Hr Hj. skolgossen; den förre läste alphabetet till slut, den sednare hann ej öfver A. B. C. Begge klättrade på samma stege, men Socialisten hade, enligt lärjungens erkännande, redan hunnit öfversta pinnen, medan den andre stod på en af de nedersta, svindlande för att stiga högre. Hr Hj. var en af de fåkunnige, som trodde sig kunna säga till den rörelse han hjelpt till att sätta i gång: „nu är det nog; här skall du stadna!„ – men A. insåg ganska rigtigt, (och redan före 1848) att när rörelsen kommit i rigtig fart, stadnar den ej förrän den hunnit till Socialismen; Radicalerne måste, antingen de vilja eller ej, då antingen följa med eller ock bortsopas de eller krossas. Slutligen! A. lefde och slutade så som han lärde: han satte sjelf i praktik det hvaruti han undervisade: Hr Hj. kallar det „en kamp för det goda„ , vi kalla det en kamp för satanismen. Huru som helst var A. i alla fall en helgjuten, complett varelse; Hr Hj. har åter delat sig i tvenne: såsom enskild är han fläckfri och oförvitlig, såsom publicist och politisk person hyllar han samma makter, står på samma linia, fastän skiljd genom ett stort afstånd, som sin f. d. medhjelpare och läromästare i striden.