Han jäktar mig ju till döds. » Kerstins flegmatiska anlete uttryckte den största fasa. » Nå, som du vill då. Men jag för min del är himlaglad öfver den här födkroken. Det är det gräsligaste jag vet, » fortsatte Agnes och krökte sig som under en störtdusch, » att behöfva gå och tigga hvarteviga öre af mamma. Jag drar mig och drar mig, innan jag kan förmå mig att tala om för henne, att min klädningsfåll är uppsliten och mina kängor trasiga. För ett kantband kostar sina modiga femton öre, och en halfsulning med klackning går till en hel förmögenhet. Men jag kan inte hjälpa, att jag sliter! Innan jag vet ordet af, är kjolen som en frans i kanten och baklädren uppspruckna. Kan du tänka dig, att härom dagen flck vi en räkning, från skomakare Lindeberg, där det stod ordagrant så här: » Ett par kängor halfsulade, lappade, klackade, förskodda och sydda i bind till fröken Agneta » — det var just icke mycket kvar af det gamla då. För resten heter jag inte Agneta, och det har jag sagt Lindeberg sina femtio gånger; men ändå kan han inte få ur sin skalle, att Agnes är en förkortning af Agneta. — Och så har mamma en så förfärligt otreflig vana att säga: Se så, ä ' vi nu där igen! När var det de sist lagades? Köpte vi våra kängor på olika ställen, skulle jag tro, att det var skodonens fel. Se på mina! Dem bar jag haft dag ut och dag in i nio må- nader, och ändå ä ' sulorna bara litet tunnare i kanten '. — Och du kan föreställa dig, hur det ska vara med handskar och tocke där, när det sitter så hårdt inne mod det allra nödvändigaste. » » Men jag, arma anka, har det ändå värre, » klagade Kerstin, » för pappa — » » Pappor borde aldrig finnas till, » åtgjorde Agnes bistert. » Ja, det är godt och väl; men när de nu ändå olyckligtvis finnas? Jo, ser du, han — » I detsamma öppnades dörren, och Rummel inträdde strålande, åtföljd af fru Holm, som bar en under läckerheter dignande bricka.