– Bruden också, krävde den hetlevrade rösten genast. – Asch, mumlade den andra karlstämman, det är ju hovmästarn, för fasen! Ser du inte det! I detsamma försvann hovmästaren, och Cello utträdde med sin vita gudinna, mottagande folkets hyllning. I skymningen kunde han helt otydligt skönja anletena därnere, men när bifallsbruset steg, lade han märke till ett par röster, dem han tyckte sig ofta ha hört förut. – Leve brudparet, skrek herr Stoltz, som var ägare till den hetlevrade stämman. – Leve detsamma, ifyllde herr Backlund, varpå ett hurrarop utfördes av den övriga församlingen. Dörren bakom balkongen stängdes. Skönhetssynen var som genom ett trollslag försvunnen, och vid den brådskande, korte och gråe herr Stoltz’ sida vandrade herr Backlund med långa och mystiska steg, dragande i sina mustaschsvansar, bort genom de mörka gatorna för att uppnå Café Merkurius, där de båda herrarna ämnade intaga en kaffegök efter aftonens arbete. SEXTIOSJÄTTE KAPITLET. En weddingtrip till södern. När herr Erlandsson och hans maka, född Åvik, stodo vid kupéfönstret dagen därpå för att företaga en resa till Dalarne, vecklade Cello upp en tidning, vilken han nyss mottagit från en tidningspojke, som samtidigt framfört en vänlig hälsning från redaktör Fogel. När Cello kastat ett par blickar i bladet, hoppade plötsligt följande ord ur hans mun: – Lilla Fogel, du är en ängel ... – Menar du mig, älskling, sade fru Erlandsson med varm stämma. – Må fan ta dej, fortsatte Cello i det han rodnande av vrede genomläste det festliga referatet av bröllopsakten i kyrkan, vilket bror Fogel försett med rubriken ”Ståtligt bröllop inom societeten”. – Min Gud, utbrast den oroliga och förvånade fru Erlandsson. Vad sa du? – och så har han utav gammal vana skrivit ”En weddingtrip till södern” också – beskrivit hur tant var klädd – gamla Mussys svarta sidenkjol och kapott – Äntligen erhöll den upprörda fru Erlandsson av sin vredgade man en förklaring. Hon sade då med ljusnande ansikte: – Men det är väl riktigt rart gjort ändå.