Stället har föranlett Hagberg till följande yttrande: » Även om man övervinner sin tvekan inför denna allas, de bästas som de sämstas, jämlikhet, denna kanske för demokratiska ordning i eonernas värld, återstår likväl frågan om den Rydbergska kristologin, skild från kyrkans tradition och auktoritet, är helt och hållet överensstämmande med vad vanligt folk håller för begripligt och sannolikt ». Av denna art är Hagbergs kritik, när den är som bäst. Då han läser Rydbergs undersökning lyckas han för övrigt aldrig utfundera när Rydberg framställer sin egen mening eller när han utvecklar andras. Icke ens när Rydberg uttryckligen citerar. På ett ställe omtalar Rydberg i samband med Tomas ' ord till Jesus: » Min Herre och min Gud », att en av forntidens lärdaste exegeter, kyrkoläraren Teodorus av Mopsvestia, antagit, att detta utrop ej gällde Kristus utan Gud. Själv anser Rydberg det vara omöjligt att avgöra vilken av de meningar, han i detta sammanhang anför, som är den sannolikaste. Icke desto mindre läser Hagberg att » Rudberg föreslår, icke utan att taga en smula hårt på den grekiska texten, att orden i fråga endast152 LITTERATUR betyda ett förvånat utrop, i stil med det i dagligt tal använda Herre Gud eller Kors i alla dar ». Man skulle kanske kunna tro, att herr Hagbergs oförmåga att förstå och läsa innantill endast gällde de skrifter, som falla inom det filosofiska och dogmhistoriska området, där han uppenbarligen saknar också de mest elementära förutsättningar. Men dessvärre är det knappast bättre på något annat område. Analysen av dikten » Lucanus marterad », där Hagberg genom att hoppa över det väsentliga får fram en mening, helt motsatt Rydbergs, är kanske det mest i ögonen fallande exemplet. Men här synes viljan ha stått oförmågan bi. Så är det väl knappast i följande exempel. Vi erinra oss att i Grottesången den pinade trälen ropar om hämnd över sina bödlar, och att han hör hamnarna komma i fjärran. Dessa hämnare skildras i dikten med ord, som direkt syfta på Apokalypsens ryttare. Några av dem äro klädda » i svavelgula pansar; och hästarna hade huvuden såsom lejon, och ur deras gap gick ut eld och rök och svavel.