Den ende han har att förlita sig på, är Falckenskjold; men dem emellan finns intet fullt förtroende. Och äfven gent emot honom måste han ofta nog eftertryckligt häfda sin ställning, hvilket alltid innebär en fara, ty en mans fåfänga tager lätt anstöt och förvandlar honom plötsligt från vän till fiende. Detta är förbannelsen af en myndighet, som icke hvilar på legitimitetens grund. För den borne envåldshärskaren böja sig alla själfmant, men utan traditionens helgd är makten ett betsel, hvarmedels den starke kan tilltvinga sig lydnad för stunden men aldrig den ödmjuka och blinda respekt, som höjer honom öfver all kritik. Han måste styra med fruktan och icke med kärlek; tygeln måste hvar stund hvila krampaktigt i hans hand. Framför allt får han aldrig öfva mildhet och aldrig ett ögonblick visa sig svag, om han på allvar satt sig den uppgiften före att reformera en försvagad stat med ett intrigant hof och en härskare, hvars vilja är utan ryggrad och hvars sinne är lika ostadigt som hela nationens. Allt detta vet han, därför griper ångesten honom nu, då han känner, att den tyglande handens muskler slappas mot hans vilja, att beslutsamheten och modet svika honom i det afgörande ögonblicket. Han ser på sig själf med läkarens blick och konstaterar, att anledningen måste sökas i en tillfällig kroppsoch själsförslappning, framkallad af öfveransträngning. Hade han endast tillfälle till några månaders hvila, skulle det onda helt säkert visa sig vara af öfvergående art; men i den ställning, han intager, gifs det för honom olyckligtvis ingen hvila. Han kan icke draga sig tillbaka, han måste fortsätta sin väg, ehuru han vet, att faran för honom själf ökas för hvart steg, allt eftersom hans kropp blir tröttare, hans vilja svagare och hans andes krafter mindre.