En dag dröjde Nordqvist. Malla satt med blyertspennan i hand och väntade, och hennes tankar ordnade sig i versform: Svaga hjärta, lär att lida och att dölja smärtans slag. Vet att vänskap vid din sida skall dock trösta dig en dag! Kärlek! vänskap! dessa båda som förljufva våra dar, ofta också de förråda hoppet, som de lifvat har! Kärlek! du som hjärtat anar, svaghetens och villans Gud, nej! det är ej du som danar sällheten med dina bud. Vänskap! du som åt mitt hjärta skänker glädje, lugn och tröst, du ger aldrig ångerns smärta, du är Gud för detta bröst!! Malla förebrådde sig alltid, då hon hänfördes af kärlekstankar, ansåg dem som förvillande romaneska idéer och trodde förnuftet skyldigt motarbeta dessa inbillningens foster. En dag som samtalet hos fru Rudbeck angått den s. k. frihetstiden från 1720 och fallit på franska revolutionen och dess frihetsyra, kom Malla att tänka på, att blott en verklig frihet funnes och hon sökte för sig själf uttrycka sin tanke: Frihet från passionens yrsel och från lastens tunga band, du är mänsklighetens prydnad och dess uppsåts högsta mål! Må ditt namn så dyrt, så prisadt, helgadt bli i detta bröst, må du alltid trofast dyrkas, älskas sant, och fattas rätt, du skall alltid seger vinna öfver vanans lata tvång och på dina lätta vingar tanken fly till högre mål!