Rättvist har man förebrått denna häfdateckning, att vid slutet af en bland dess föregående delar 1 hafva inrymt blott några få och flygtiga blad åt just de tvenne män från den Tredje Gustafs tidehvarf, dem Konungen sjelf ansåg för hufvudrepresentanterne af den svenska vitterhet, som i hans ögon var den egentligt klassiska. Jag fogade mig dervid efter orsaker af yttre art; likväl med afsigt, att till de i alltför stor korthet vidrörda föremålen återkomma med vigtiga tillägg. Också har man, ehuru på strödda ställen och blott såsom episoder af berättelserna om Thorild och Bellman, i de följande delarne af detta verk sett flera sådana gifvas. Tiden är nu inne, att ändttigen försöka uppresa de helbilder eller fullgjutna minnesstoder, på hvilka, förvisso! båda de ifrågavarande männen äga kraf, heliga för hvarje vän af Sveriges själsodling och ära. Sannolikt skall man icke heller ogerna se, att jag med dem båda till gemensam grupp sammanställer en tredje bild; på grunden af en uppenbar syskonfrändskap, – i sjelfva verket så stor, att samme Konung, om han fått upplefva detta tredje skaldesnilles fullt framträdande egendomlighet, otvifvelaktigt skulle ansett det för sin unga svenska vitterhets tredje klassiska hufvudgestalt. Anna Maria Lenngren – ty hvem har ej redan gissat, att den här bebådade är hon? – började väl först omkring tidpunkten af Gustafs bortgång sin egentligt utmärkande bana; hvilken hon sedan, i likhet med Leopold, tilläts fortsätta långt utöfver både den Gustaviska tidsålderns och dess eftersommars gräns. Men i hela skaplynnet af sitt bildningsmått, sin glädtighet, sin qvickhet, sitt på samma gång fritt spelande och didaktiskt-satiriska skämt, är hon alltigenom oförändradt Gustavisk; och ställes här lämpligen bredvid Kellgren och Leopold såsom en systerlig mellanlänk, då hon, i jordlifvet med bägge förbunden genom enskild vänskap, äfven i vissa egenskaper och tonarter af poesi var bägges närmaste själsförvandt.