Till aldrig tröttnande ifver, De hjertan, som drömma Om dagar, som komma, Om dagar, som de ej få skåda! Upp, fjerran vandrare! Vänd åter, son af norden! Slut dig tyst till de tusenden, Som omlägga grunden Under gamla Sverige – Men häfden vårt namn ej skall nämna. Hvad mer! Blott vårt verk Välsignas till frukt, Blott den grund vi lägga blir god. Den unge älskar Ärans glans; Men mannen mera att gagna. Och om vårt slägte vet Att verka i skuggan, Då skall framtid fröjdas i solglans, Och sten för sten Skall stiga ur gruset, Sveriges stadgade storhet. Och när åsklugn är ute, Och ändad friden, Och strömmen störtar till storms, Då skall måhända Häfden förkunna Att frihet ett vård-torn fann! O Fädernesland, Lyckan är intet, Äran är mindre än intet, För den som älskar Sitt åldriga hemland, Sin bistra fädernebygd, Mot det att veta, Att hvad han verkat Har varit – om ock blott ett väg-grus – På banan, som bryts Bland bräckta hinder För din framtid, Fädernesland! NOTER. TRYCKFEL. Sid. 1 rad. 8 står: blixtrar, läs: blixtar. » 54 » 1 står: till lika, läs: tillika. » 118 » 10 står: Gaëliskan, läs: Gaeliskan. Noter Såsom ett enda exempel nämnes blott den oupphörligt förekommande föråldrade ändelsen på –e i första person af pluralen af præsens indicativus, t. ex. vi älske, vi böre o. s. v. T. ex. (de) fick och (de) fingo olika till stafvelseantal; deremot (de) talar och (de) tala lika till stafvelseantal och metrisk betydelse. Düner kallas sandreflarna vid Fransyska och Belgiska kusterna.