»Det är just det roliga!» sade Dina och flyttade något för att få plats. »Vi kunna inbilla oss, att vi bo på ett hotell och äta på våra enskilda rum. Jag är madame Recamier och du är Chateaubriand, som äter hos henne. Jag har läst en roman om dem.» »Jag vill hellre äta din chateaubriand», sade Maria och stack gaffeln i en liten biffstek, »ty den är utmärkt. — Hvad har du der i buteljen?» »Det är ungerskt vin. Jag tycker, att man skall ha litet vin till köttet», sade Dina. »Får du så der allt, hvad du vill?» frågade Maria. »Åh, en half butelj vin är väl inte hela verlden», svarade Dina; »och för öfrigt betalar jag verkligen så bra för mig, att de gerna kunna ge mig en smula ordentlig mat, i synnerhet när jag har främmande.» Hon hälde i vinet och klingade med Maria. »Skål, Maria, låt oss dricka för framtiden!» »Ja, för framtiden!» sade Maria och höjde glaset. »Och för vår gyllene frihet!» »Som vi använda hvar och en på sitt sätt!» svarade Dina. Hon hade redan glaset för munnen. Borta hos fru Skog, hos hvilken hon var inackorderad, satt Sofia Lindholm ensam på sitt rum och skref på sitt tyska tema. Hon hade skrifvit derpå i två timmar, men ännu var hon icke färdig dermed, och hvar gång hon läste igenom kladden, fann hon nya och oväntade fel eller kom plötsligt i det mest hopplösa tvifvel, huruvida det icke skulle heta något helt annat. Hon hade först läst på en lång lexa i kyrkohistorien, ett par sidor, der allt som stod med spärrad stil var af särskild vigt, och Sofia fann, att så godt som hela sidorna voro tryckta med spärrad stil. Följande mening fann hon i synnerhet påkostande: