Och den kom med röda små byar uppe p å nipkanterna. Bondstugorna buro nu hembygdens skick, gruppering, bönderna sitt gamla nedärf da skarpa och misstänksamma ansiktsuttryck, och lappar döko upp vid järnvägsstationerna. Nu var han å t e r i sitt hemland, och hjärtat darrade vid det han såg. Tåget rullade ner längs älfven, som blef allt bredare och bredare, och skymningen föll återigen, lamporna skallrade och osade i kupén, och Thomas var omgifven af sågverksbokhållare, barndomskamrater, skolkamrater, men de hade inte längre något gemensamt med honom, de skrattade och pratade sinsemellan. Ju mer tåget nalkades den lilla kuststaden, desto oroligare blef Thomas. Allting hade under resan uppe i höglandet förefallit honom aflägset, naturen ensam h a d e besatt hoinom, men nu nalkades det oundvikliga. Hvarje stationsnamn betecknade några mil, och ändtligen såg h a n hafvet och fyren, som lyste likt en planet ute i mörkret. N u dök staden fram, den långa raden af båglampor längs kajen och det bleka skenet på himlen och röda ljus öfverallt. N u stannade tåget, och där stodo hans båda bröder. De togo hans saker. » Gubben? » frågade Thomas, så fort han stod på marken. Då blefvo de allvarliga och svarade, i det de sågo rätt uti, att det var oändligt dåligt, mycket, mycket dåligt med honom. Allt, som left upp i Thomas under resan, sjönk och smärtan spred sig som en ljum 5:te häftet af Mönstertidningen Konstslöjden i Hemmet vätska genom hela hans kropp. H a n blef med ens trött, trött i kroppen, trött i själen, och människorna omkring honom voro lika verkliga och overkliga, lika larmande och stumma som i drömmen, och den hvita upplysta vinterstaden framför honom var blott en fonddekoration, en overklighet. » Hvad gör han? » frågade Thomas. » Ligger han? » » För det mesta ligger han. Men han stöflar också omkring och gråter och suckar och snyter sig i sin stora snusnäsduk! » svarade den ene. » Han pinar 1 if vet ur oss! » svarade den andre. » Vi trodde, han inte var klok, när han hade tält med dig i telefonen.