Då svarade hon: Gestalten var af medellängd, tunn och mager, med insjunket bröst. Regnet började falla ymnigare, luften var disig och kylig, hon kände frossbrytningar, och hennes tankar började förvirras. Epilog. Hon var hans, och andra hade ej med henne att göra; för honom var hennes fägring, hennes själ, hvar stund af hennes lif – så ville han åtminstone hafva det. Hvad det kostade mig, visste ingen, ty mitt hjärta sved ju också för henne. Tårar kommo henne i ögonen, tårar af längtan efter att fylla sina dagar, sitt lif att bli något för en annan att själf taga mot något Skulle det aldrig bli annat än detta? – Och om jag förlåter dig hvad sedan? Här dracks brunn ur varma källor, här badades, men här spelades äfven högt fast privat och bakom lykta dörrar, och här kurtiserades och här dansades i den praktfulla Conversations-haus-salen. – Jag vore ej menniska, om jag icke toge det! Just vid denna tid brukade det alltid vara så roligt hemma; släkt och vänner kommo tillsammans, och där dansades och lektes – alla togo i ring; eller svängde om med hvarandra, alla brukade leka, äfven de gamla och gråhåriga, alla hade fröjdats åt julen. En afton, då syster icke ännu väntades på ett par timmar, låg Greta i sin sängkammare på chaiselonguen. Hon böjde sig ned öfver fru Brandt och lade sitt hufvud mot hennes axel. Sommarsol öfver glittrande böljor, öfver skogens toppar och markens mossa. – Är fröken rätt intresserad af gamla ätter, släkter, stamtaflor och dylikt? Han måste lofva att icke närma sig henne, att icke fresta henne att bryta sitt löfte till föräldrarne Det hela hade blott varat ett ögonblick, men grefven hade hunnit observera qvinnan och hennes rörelse. – Men har Dorotea sett något något riktigt? Byrålådorna voro tömda, och utdragna; blott några slitna urväxta kläder lågo i en hög på soffan. Hur olika var det icke, när barnet slagit armarna om onkels hals och kysst honom! – Det kan vara fröken, men jag tror ändå, att det som sker är bäst. Hon lade sina händer på hans axlar och lutade sig intill honom.