Ändtligen sansade sig modren, och, då Erik satte sig vid hennes sida, letade hon ibland hans tunna lockar vid tinningen efter ett litet ärr sedan barndomen, återfann det, skrek af glädje, omfamnade honom ånyo häftigt, betraktade hans anletsdrag nogare, sade att hon aldrig förut nänts se den förmodade stackars styrmannen riktigt i ansigtet, påstod, att hon nu kände igen sin son, och förklarade slutligen, att han var lika vacker, som när han rest, fastän litet blekare, litet gulare och magrare. Kaptenen var borta hela dagen, och Lilia stadnade qvar hos gumman, som blef allt öppenhjertigare och vänligare mot Lilia, och sade till slut med en hemlighetsfull uppsyn: Jag bad patron i går att få fem riksdaler i förskott, men han ville icke. – Det är högst förundransvärdt! tänkte Rosamunda efter en stund; det är icke möjligt, en kypare kan icke se ut och uppföra sig som en prins; polisbetjenterna i Stockholm menade någon annan med sin kypare, och den fransyska slynan ljuger helt enkelt, för att slippa lyda. – Den otäcka dockan! – Jag riktigt lyckönskar min unga slägting! Hvarföre skulle denna föraktliga sömmerska tagas till domarinna öfver henne? – Jag visste icke, sade hon, att herrn gaf ut mitt arbete för fransyskt. STOCKHOLM, – Hvad vill det säga? – Jag skall bli en stor mästare! – I döden! Jag fick visst en stor gåfva vid hennes död, men det förslog icke länge; jag kom i nöd, i sällskap med tjufvar, och gömde åt dem. Olyckligtvis har det icke kommit så långt än. Slutligen vann den sednare så mycket förtroende, att han ensam fick sitta hos kaptenen, nedom Lilia, som nu köpt sig en egen väfstol. För tillfället fanns ingen främmande derinne, mer än en herre, och han hade den artigheten, att vid hennes inträde vända sig bort och fördjupa sig i ett Dagblad. Ni kan föreställa er hur lycklig jag blef. Gråsten blef, såsom han sjelf säkert skulle uttryckt sig, något » lång i synen », och bjöd notarien stiga in i våningen.