Därom kan jag icke nu döma. Jag ser icke klart. Under de senaste årens ständiga kraftanspänning att hålla hufvudet uppe, har min syn försvagats eller mitt sinne förmörkats så, att gränserna mellan dikt och verklighet börjat flyta i ett. Ja, jag vet knappt längre, hvad som är dröm eller lif. Jag har lefvat så mycket med min inbillnings skapelser och så litet med människorna utomkring (alltför litet också tyvärr med mina kära, jagad af oro, som jag ständigt var) att jag nästan börjat förlora känningen med yttervärlden. Människornas kamp och äflan därute tycks mig något så fjärran och likgiltigt – just som allt lär bli för en döende i och med det han på allvar gjort upp sin räkning med lifvet. Jag har nyss känt dödens hand på min panna. Därvid såg jag för ett ögonblick hela mitt lif liksom upplyst af en blixt. Och det föreföll mig, som hade jag så mycket att säga, innan jag går bort. Däraf måste det mesta bli osagdt. Något vill jag bjuda till att finna ord för. Därför skrifver jag detta. Det är mitt försök till uppgörelse med lifvet, Gunnar Grips testamente.