Dess stamfader i Sverige var fältmarskalken Karl Gustaf i Diicker, hvilken tjänstgjorde som Karl XII:s generaladjutant i slaget vid Klissow 1702 och sedan följde hjältekonungen på de flesta af hans fälttåg ända till Pultava, där han blef fången, men sedan återfick friheten på sitt hedersord och utnämndes till generalmajor. 1711 skickades han till Pommern, där han gjorde rent hus bland ryssar, danskar och sachsare, följde sedan Stenbock under hans tåg till Holstein och blef svårt sårad i slaget vid Gadebusch. Tillfrisknad, erhöll han befälet som kommendent i Stralsund och försvarade denna stad till det yttersta, men måste slutligen kapitulera i oktober 1715. Kort därefter fick han konungens befallning att mottaga befälet öfver hären mot Norge och behöll detta till konungens död. En sägen berättar, att genast efter det konungen stupat, generalen skickat ett bud. till hertigen af Holstein att infinna sig vid det kungliga liket, då D. ville förmå generalitetet och de tillstädesvarande regementena att hylla honom som tronföljare, om han ville afsäga sig enväldet och återupplifva Gustaf II Adolfs regeringsform. Då hertigen, bestört öfver morbroderns död, icke kunde förmås att fatta något beslut och äfven lät förstå, att han ej skulle mottaga kronan med mindre makt än företrä- daren, skall D. på sitt osminkade soldatspråk ha yttrat: " Nå kan han ej vara en karl, så må han vara en käring. Nu är det dessutom så godt som för sent. Oss fattas intet regent! " D., som redan 1711 blifvit upphöjd till friherre, men ej lät introducera sig, inkallades 1718 i riksrådet, utnämndes följande år. till grefve och fältmarskalk och blef slutligen 1720 president i krigskollegium. General Diicker var jämväl bekant för sina romantiska äfventyr. Sin blifvande maka enleverade han ur ett nunnekloster i Wilna. Hon hette Teodora Zkozielska Oginska och tillhörde en gammal furstesläkt.