Så blefve det inte så svårt att lefva. Ty det är förskräckligt svårt. Medan jag nu funderade på detta och samtidigt var fullt på det klara med, att så tänker en sextioåring när man är tjugu trettio år, k a n man inte förlåta, om man hör till dem som vilja något — medan jag rökte och funderade, hörde jag skratt och prat rätt under mig. Det kom två unga flickor upp för backen, och minuten efter hade jag dem vid bordet bredvid, kvittrande och kisande mot solblänket. De togo ingen notis om mig och började strax ett af dessa samtal, som endast unga flickor kunna föra och som oscillera mellan himmel och jord, mellan själens odödlighet och kantbanden på en hatt. Jag lyddes på pladdret som på ett toklustigt ackompanjemang till min tidningsledare — men plötsligt fick jag höra ditt namn. Jag dök ner bakom bladet, och det ringde i öronen, så spänd var min hörsel. " Hur sa ' han, du? Just d å. " Sa ' — ack, du är så tokig — han sa ' a t t. Och så ett skratt, som dränkte allt. " Tycker du inte han är lik Alkibiades? I Vallers världshistoria, eller hvar det är. " " Det tycker jag visst inte. Han är inte lik någon och ingen är lik honom. " Det var något i det sista som gjorde, — 23 I DUNS att jag måste hala upp ett hälft öga öfver tidningskanten. Jag såg genast att det var hon, som satt en face. Hon var röd på kinderna af det som hon sagt, och ögonen lyste. En vacker flicka. Och så såg hon stark och modig ut. Hon älskar Hans och han älskar henne, tänkte jag. Och här sitter jag och får inte ta er i famnen bägge två och så måste jag torka mina glasögon. När jag kunde se något igen, såg jag bara henne. Mina blickar blefvo visst för envisa, ty hon gjorde en liten lustig flickgrimas af kränkt och smickrad stolthet och fortsatte så att dricka med sin väninna — i den forcerade ton, som damer bruka anta, när de veta sig observerade af en tredje person. Du kan vara lugn: jag fick inte tag i några hemligheter. Af samtalets liflighet förstod jag genast, att de inte hade mycket att säga hvarandra.