Det vajade vimplar i långa led, ängsblomsdoftande portar reste sig högt, hurraropen stego än högre, och lyckan lyste ur allas ögon; icke blott festrusets lätt slocknande låga, utan den lycka, som varar länge, den lycka, som är bofast under ett godt hägn. Visst duger gamla Asagård, visst blir det gilladt och prisadt! När festens eldar från berget belysa n e j - den, då frågas ej längre den gamla frågan, då ser Asagårds folk, hvad främlingarna sågo vid första ögonkastet från bron. Men därtill fordrades slik fest och slik herres lyckliga välde! Dagmar B — m. 6n K afbetalning. En hvardagshistoria af Emil Linders. ' an var notarien Berg, pensionerad tjänsteman och ägare af en del gamla kåkar, hvilka han hyrde ut till folk, som måste bo billigt. Han kunde vara omkring 60 år, var liten och torr, gick vanligen klädd i en blankborstad bonjour och skrattade aldrig — om man får tro hyresgästernas utsago. Af dem ansågs han för resten vara en riktig blodsugare: betalades ej hyran på dagen, var det bäst att genast ge sig i väg; två gånger hade han låtit vräka några, som hyst den galna tron, att han blott för sitt nöjes skull gjort sig till värd för en massa stackare. Själf hade han två små rum i det bästa af husen; han var ensam, och för en ensam gammal man äro två rum mer än nog, mången höjer sig med blott ett. Det ena af rummen använde han som kontor, i det andra sof han, eller för att nyttja en kvickhet utaf en af de vräkte: » i det ena rummet sof hans samvete, i det andra hans kropp. » En kvartalsdag, när det hela förmiddagen ledt en ström af människor till kontoret, sutto i skymningen därinne tvänne samtalande. Den ene var Berg, den andre, som föreföll att vara en 25 år yngre, var en af hans hyresgäster, också han notarie, men med en aflöning på ett par tusen kronor i stället för pension.