Njord höll sitt ord, att Odensnamnets ära icke skulle minskas. När vaner och alfer som herrar i Asgard sammanträdde å dess tingsplats, beslöts, att en af dem hade att bära Odens namn och mottaga de Oden af folken egnade offren och bönerna. Denne nye Oden borde, som den förste och värklige, vara en stridsgud. Njord och Fröj äro visserligen hjältar och föra sina vapen väl, när så kräfves, men de äro till sitt väsen fredsgudar och kunde icke öfvertaga Odens namn och kall. Någon föreslog, att Ull skulle göra det; och detta vardt rådstämmans beslut. På jorden hade händelser timat, som påkallade Svipdags värksamhet och närvaro där. VÄRLDSKRIGET I MIDGARD. HADDINGS UNGDOMSÄFVENTYR. Halfdan hade efterlämnat två söner: Gudhorm, son af Groa, således halfbroder till Svipdag, samt Hadding, son af växtlighetsdisen Alvig, med hvilken Halfdan hade gift sig, sedan han bortsändt Groa och Svipdag. Hadding var blott en liten gosse, när Halfdan dödligt sårades af hämdesvärdet i Svipdags hand. Sitt namn (Hadding betyder »den lockige», »den hårfagre») fick han därför, att han hade ett ovanligt rikt och vackert hår, som han beslutit att icke klippa, innan han återvunnit sin andel i fadrens rike. Skägg fick han aldrig, och ehuru han växte upp till stora krafter och vardt en fräjdad hjälte, liknade han i sina ynglingaår en ungmö. Tor, som gällde för att vara Halfdans medfader och alltid varit hans beskyddare, åtog sig efter hans död hans båda söner. Han förde Gudhorm och Hadding i hemlighet till Svitiod det stora. Där bodde två kämpar, Hafle och Vagnhöfde, som hade jätteblod i sina ådror, men voro hederlige och pålitlige och fördenskull fått Tors ynnest. Tor anförtrodde Gudhorm åt Hafle och utsåg Vagnhöfde till Haddings fosterfader.