Det har fått fylla ett allt för stort rum däri. I långa veckor har jag nu skötts efter alla konstens och vetenskapens regler och till intet resultat. Jag är mycket sämre. Till en tid trodde man tydligen på möjligheten af ett tillfrisknande, nu talas ej därom, utan man synes angelägen, att jag skall resa. » Man bör ej spilla något krut » etc. Och om två dagar reser jag. Från första stund jag erfor, att det var tuberkler, visste jag, att det var döden. — LO JANUARI 1903. Nu är jag hemma. Sjukdomen skrider raskt framåt. Jag är nöjd, att det går fort och tacksam att ha så föga plågor. Folk skyr huset, ehuru man bränner och desinficierar och vidtager allehanda försiktighetsåtgärder för att oskadliggöra alla smittofrön. Var skräcken någonsin större för några sjuka, än den är ifråga om oss moderna spetälska? Jag skulle just velat se Ejnars lejonmod satt på prof! — Men jag vill inte vara stygg, och jag vill inte tänka pä det kapitlet mera. Jag vill vända min blick på det, som framför är, och inte på det som är till; rygga.] Jag tyckte mig nästan hafva lagt ut ifrån lifvets kust, men åter känner jag mig förd tillbaka midt uppe i dess oro och plåga. Ejnar har varit här. Ejnar blek, olycklig, förkrossad öfver min obotlighet! Stackars Ejnar! Jag var inte grym denna gång, jag trodde på hans uppriktighet. Jag lade litet balsam i hans samvetssår (ehuru de väl knappast kommit att svida, om han själf blifvit lycklig), och de helas nog snart, ty han har säkerligen godt läkhull. Men Ejnar kommer otvifvelaktigt att ägna mig några sorgens tårar. Stackars Ejnar! Det var nog ovanlig otur för en flyktig karl att råka på just ett så bräckligt och ömtåligt material som jag. Det är onekligen litet nedslående för en stolt natur att dö af olycklig kärlek för — en Ejnar. Skall väl mitt hjärta ända in i döden sålunda kväljas mellan kärlek och förakt?