Dessa ord nådde dock icke den resandes öra; ty han stod redan i dörren till stugan, och med ett temligen vänligt: ”God dag, fader gästgifvare; har ni inte rum för mig?” helsade han värden. ”Sannerligen, herr patron, om jag det har, förrän det blir uppeldadt,” genmälte denne. Herrn i kappan vände sig nu om. ”För tusan, hvad, min heders bror, är det du!” De resande skakade hvarandras händer, och på en hjertlig omfamning följde frågor och svar i tusental. ”Nå, sannerligen,” ropade brukspatronen, ”detta är ett lyckskott, för hvilket jag tackar min goda stjerna. Mer än en dag har förflutit, sedan vi för åtta år tillbaka skiljdes i Upsala.” ”Ja, det har det visst,” svarade officeren; ”men vi måste dricka ett glas på återseendet. Hej, gästgifvare! har ni något att dricka som duger?” ”Jag fruktar,” yttrade gästgifvarfar och ref sig betänkligt bakom örat, ”jag fruktar det är surt. Du har ju ej bryggt se’n före jul, Märta?” ”Ha, ha, ha!” skrattade brukspatronen, ”det synes, att bror K – ej är van att resa mellan Smålands gästgifvargårdar; ty då frågade du ej här efter nektar. Men, ser du, bror,” tillade han med stolt sjelfförnöjelse, ”den saken skall jag afhjelpa. Jag reser aldrig utan att vara försedd med alla de förnödenheter, som kunna förljufva äfven den mest ledsamma färd.” ”Aha, herr brukspatron,” återtog värden, som började begripa hvad slags dricka herrarne menade, ”det är ej öfverallt så tomt som här; och har ni er väg förbi L–y i afton, så lofvar jag, att der finns mera punsch och vin, än ni uti all er lifstid dricker upp.” ”Huru kommer det till, fader gästgifvare?” frågade herrarne, roade af denna ifver. ”Jo, ni skall veta, der är stor bal i afton, och om herrarne resa snart – mina hästar stå till tjenst – tror jag visst, att ni kan hinna fram i tider.”