Åt sig sjelf utletade dock denna broder och ätteman en maka, som icke satte något ofrälse tvärstreck på stamträdet, utan som räknade lika många goda anor, som andra goda egenskaper, ty anorna skämma ingen, och Adelgundas unga svägerska var en särdeles älskvärd varelse, så att äfven inom den gamla fäderneborgen uppspirade än en gång verklig huslig lycka, och man påstod till och med, att det kunde ej vara annorlunda, ty icke en, utan flera af det gamla rostiga spöklika fideicomiss-tjenstefolket hade tydligt och klarligt märkt och förnummit: att första gången den unga Grefvinnan inträdt i familje-salen, den höga Stamfrun dragit på den stränga munnen, lika som till ett bifallstecken, hvilket aldrig någonsin händt mer än en gång förut, nemligen 1664 vid ett dylikt tillfälle, en händelse antecknad af den dåvarande slotts-kaplanen och med många underskrifter bevittnad i ett dokument, som i all helgd förvarades bland familjens öfriga otaliga pappersoch pergaments-luntor. När det unga grefliga paret väl voro gifta och i full ordning på det gamla stamgodset – hvilket dock ej skedde förr än fem år efter Adelgundas förening med sin glada sjöman, – så var broderns och systerns innerliga önskan att ännu en gång sammanträffa under fädernetaket, och Adelgundas man lofvade, att, så snart han om hösten hemkom från en sjö-expedition, skulle han, hans unga maka och deras fyra-åriga son, icke försumma en enda stund, utan genast aflägga detta, af alla de fyra unga menniskorna högst efterlängtade besök, ty Adelgunda och hennes unga svägerska voro ingalunda främmande för hvarandra, utan hade som barn och uppväxande varit särdeles goda vänner, och dessutom något litet slägt, så som de flesta af våra äldsta och förnämsta Svenska familjer det nästan alltid äro.