Observera nu, att all klar reflexion är till sin karakter organiserande, ordnande efter grunder, därvid förbindande det likartade och söndrande det olikartade. Så tillhör det den praktiska beräkningen, att med ett visst mål i sikte utleta de lämpligaste medlen och reglera dessas förhållande sinsemellan efter deras sammanhang med målet. Så gifver den vetenskapliga behandlingen af naturen som resultat allmänna lagar, efter hvilka de enskilda företeelserna klassificeras och förklaras. Så tillhör det det filosofiska begrundandet, som här närmast intresserar oss, att finna en högsta regel för bedömandet af mänsklig kunskap eller en vy af universum, i hvilken hvarje föremål för vetande kan infogas och dess plats bestämmas, och i samband därmed en högsta måttstock för värderandet af mänskliga känslor och viljeriktningar. Individens i och med lifsprocessen framväxande världsoch lifsåskådning omslingrar hela hans själslif, så att han genom den med större eller mindre säkerhet allt efter dess egen fasthet bedömer giltighetsvärdet af sina föreställningar och öfverhufvud af allt, som gör anspråk på sanning, samt med dess synglas skärskådar halten af sitt känslooch viljelif, rensande slagget från metallen. Under det att sålunda den omedelbara själsenheten i själfva verket mera liknar en form, som innesluter en massa, delvis för hvarandra främmande så att säga med yttre kraft hoppressade ämnen, är den enhet, som individens filosofi gifver genom att uppställa en högsta norm och en högsta måttstock af den angifna arten, mäktig att i sig själf tjäna som grund för ordnandet af andens lifsyttringar. Hvarför skulle den då icke kunna ersätta förlusten af den förra, i själfva verket på eget inre innehåll fattiga själsenheten?