Fostrad med samma omsorg, som han, af omgifvande himmelska väsenden, hade hon uppnått sin lefnads vårblomning, då hon, såsom nyss berättades, vid en paradisisk källas brädd med häpen glädje fann sig vara så vacker. Hvad synnerligast hade väckt hennes förundran, var det genomskinliga af denna fägring, eller den omständighet, att anlete, blickar, rörelser genast uttryckte hennes själs allrainnersta känslor och tankar. Den förnämsta bland de himmelska vännerna sade henne då, att deri visade sig själens egen ursprungliga fägring, som kallas Oskuld; att hemligheten af Oskyldighetens tillstånd vore bibehållandet af den lifvets ordning, som har sin urbild inom Skaparen sjelf; och att denna öfverensstämmelse, såsom ”Guds beläte,” äfven innebure Skönhetens hemlighet. Derefter sades henne ock, att detta beläte lefde i ännu en varelse till, som vore ämnad till hennes Make; att han vore henne gifven, för att lysa henne med sanning och vishet; att hon vore honom gifven, för att värma honom med godhet och sällhet; att han ej vore fjerran, och att de ville smycka henne till hans brud; – ord, vid hvilka hennes anlet blef ännu likare rosorna i hennes lustgård. Och nu gafs en vink åt den på afstånd annalkande Adam, som länge fåfängt sökt sina minnens och saknaders mål, men just nyss, af gudomlig skickelse förd, hade ånyo hittat vägen till den lund, der han så ljufligt slumrat. Nu såg han åter drömmens bild, – men vaken. Med ett utrop: ”af mitt bröst, af mitt lif!” skyndade han fram, att fatta hennes hand; och ett samtal börjades, utan ord, utan ljud, sådant som själarne tala, när jordens språk befinnes otillräckligt. En anmärkning må slutligen tilläggas; ehuru dess innehåll numera, för uppmärksamma läsare, näppligen bör kunna vara nytt.