i småposter, som tilltalar mig mest, utan det a t t kunna f å hjälpa dem, som ha det svårt; de kunna icke alla vara stöpta i samma form, en föreståndare måste ha tålamod att höra på dem, besöka dem i deras hem och utöva ett gott inflytande på dem. Vi måste behandla varje individ för sig. ” l ä s a det, emedan det inte passade sig för en kvinna att tala offentligt. Hon vägrade da också att skriva det, men fyrtio år senare, då Oberlin firade sin halvsekel fest, inbjöds hon att vara en av talarna vid den stora högtidligheten. ” Man ser dock att världen går framåt ”, tillägger Aliee Stone-Blackwe11 i Woman ’ s Journal. A r 1847 tog hon sin grad och talade samma år första gången offentligt om kvinnans rättigheter. Snart därefter blev hon anställd som resetalare för Anti-slaveriföreningen, men inblandade så mycket om kvinnans rättigheter i sina tal, att hon förebråddes, att hon inte höll sig till saken. ” Jag vet det ”, svarade hon, ” men innan jag blev abolitionist, var jag kvinna; jag måste tala för kvinnorna. ” Hon avsade sig sin plats som resetalare f ö r att helt och hållet kunna ägna sig å t sitt livs intresse. Men man ville inte gärna undvara henne. emedan hon var en av de mest ” dragande ” talarna, och så ordnades det så, att lördagar och söndagar, som ansågos för ‘ heliga f ö r kvinnorna, talade hon f ö r Antislaveriföreningen, och under återstoden av veckan på eget ansvar för kvinnosaken. Det vore synd att sära, att hennes väg var lätt. Hon hade varken hjälp eller imderstöd, utan böriade sitt arbete fullkomligt allena. Afdscherna till sina möten satte hon själv upp och ibland förföljdes hon av visslande, skränande gatpojkar, men det inträffade att hon genom att tala till pojkarna vann dem så, att de läto bennes affischer sitta i fred. H o n bomharderades med allehanda ting, en gång Ack hon till och med en psalmbok i hiivndet på sig och en gäng en iskall vattenstrBle över sig medan hon talade, men ingenting skrämde henne och av ingenting lät hon avhlllla sig fr&amp;n a t t tala. (Forta.)