Officerare kommo och gingo, sablar skramlade och ryttare galopperade. Det var oro i lägret, ty på andra stranden, på Alsöns sluttning, stodo mitt eget folks tappra söner, den danska hären. Den hade redan gått öfver sundet och byggt sig skansar längs backens kant åt Sundeved till. Och drabbningen började. Kulor susade hvinande omkring mig, danska kulor, och jag skalf af fröjd för en hvar af dem, som träffade mina väggar och skrämde ut de höga herrar, som inkräktat min stuga. Doft och ihåligt ljödo skotten, men uppe i luften syntes allt emellanåt ett litet gulgrått rökmoln, som skingrades med en liten skarp smäll. Det var granaterna. Jag såg dem komma i stormmarsch, mitt tappra folks tappre män, jag såg dem kämpa och rycka fram. Jag såg de fallne bäras mig förbi: Morgenstjerne, den käcke generalen; svensken, den unge Leijonhufvud; hans landsman skalden, den eldige Sommelius, norrmannen Löwenskjold – i långa led buros de, döende och döde, stupade för mitt land, för mitt folks seger. Men själfva segern såg jag ej. Mitt hus stod i lågor: ’släck, släck’, skreko främlingarna till mjölnaren. Min stuga var ju deras högkvarter. Men mjölnaren lade armarna i kors: ’brinn, brinn – brinn ned i grund, intet skydd åt fienden!’ – Och mitt brinnande hus lyste de danske, där de stormade fram i den halfskumma natten. Och dagen som kom var segerns dag. Omkring min svedda tomt ljöd endast mitt eget lands mål. Danmark var segerkrönt, och det danska Slesvig befriadt! Men därborta i det tunga slottet, där lågo de döde sida vid sida, och klockorna i Sönderborg ringde öfver deras grafvar, och Danmarks kvinnor kransade deras panna. Ja, Slesvig var befriadt! Backen här nedanför, som uppsparkats af stridande män och fårats af kulor, plöjdes åter i fredens tid. Mjölnaren byggde åter upp min stuga; jag fick nya stora vingar, som lustigt svängde omkring, då de malde bröd åt mitt folks barn. Och åren gingo.