Förgäfves anropar den skyldige rättvisan om barmhärtighet, nu skall sanningen fram! Hvar bekännelse drager efter sig en ny fråga. Protokollskrifvarnas pennor raspa feberaktigt, och konferensrådet Braëms ögon tindra af tillfredsställelse, ty den tredskande tillstår nu allt. Liksom en människas gråt blir häftigare och häftigare, sedan hon en gång förlorat herraväldet öfver sig själf, så kväller nu bekännelsen fram i lidelsefulla paroxysmer från denne man, som uppgifvit allt motstånd. Det är som om tvånget att ljuga alstrat inom honom en ständigt växande trånad efter sanning, och nu spränger den sina fördämningar, och sanningen strömmar ur hans mun utan hänsyn och förbehåll. Också vittnesförhörs-protokollets smutsigaste detaljer vidgår han utan tvekan. Sekreterarnas pennor raspa feberaktigt, rättens ledamöter stirra på hvarandra, stirra på denne slagne kavaljer, som, glömsk af ridderlighetens enklaste bud, kastar sin drottnings heder för hundarna. När han sagt allt hvad han har att säga, känner han det som om han räddat sin själ, och när dagen är slut, somnar han i sina bojor och sofver utan afbrott ända till morgonen. Så vidtager åter fängelselifvets nötta enformighet, men nu är mörkret utan frågor och tröttheten död resignation. Han behöfver icke längre hetsa sin fantasi ut i drömmar för att slå tiden ihjäl. Han känner ingen lust att genomlefva flera romaner, hvarken verkliga eller diktade. Den tid, han ännu har kvar, kan bättre användas, ty han har fullt upp af allvarliga ting att tänka på. Han har en tryckande förnimmelse af, att han gör sin sortie på ett sätt, som omöjligt kan tillvinna honom någon sympati från människorna. Människorna äro kortsynta och enhvar, som icke vet, hvad det vill säga att ha fått själen rådbråkad, skall stämpla hans bekännelse som lumpenhet och feghet. Men ju kallblodigare han själf ser döden in i hvitögat, dess starkare känner han, att sanningen, rena, nakna sanningen, är det bästa material, han kan lämna efter sig till förklaring af sitt lifs underbara saga.