Han hoppade öfver gärdesgården och nalkades hästen, men Hans, som genast kände igen honom, råkade i största raseri vid tanken på den misshandel, han en gång af denna man undergått, och när tattaren hunnit fram till honom, vände han plötsligt bakdelen mot sin förre plågoande och gaf denne ett så eftertryckligt slag, att han sanslös föll till marken. Det var ju en besynnerlig lukt, af hvad för slags djur kunde det köttet vara? » Jag är säker därpå. » Var barmhärtig och skona mig, jag har ju icke gjort dig något ondt. » Men björnen svarade: » Har du någonsin varit barmhärtig mot de värnlösa djur, som du plågat, fastän de icke gjort dig något ondt? » Och så slog han till Sven, så att denne föll sanslös till marken. » Den första sade: ’ här äro vi ’; och den andra sade: ’ vi komma strax ’. Då, just som hundarna upphäfde ett högljudt skall, slungade Roland köttstycket bort till de framrusande djuren. Då han kommit ett stycke på väg, såg han en vattenödla ligga och kräla i sanden. Djurvännernas fordran, att människorna skola behandla djuren mildt och rättvist förslår ej, djuren böra äfven behandlas med grannlagenhet. Adelgundas farbror, den mäktige grefve Valdemar, undrade mycket på, att hans brorsdotter icke kom. En röst ropade honom ut, och, då han likväl blef liggande, drogs han medels kedjan ut. Prinsessan var förtjust öfver sitt märkvärdiga träd och satt ofta och lyssnade till de samtal, fåglarna hade i dess krona. Alla voro öfverens om att han visserligen icke var vacker, men såg ut att vara ett ganska klokt djur och i mycket liknade en människa. Den, som icke var minst glad, var Roland själf. Hur står det till? » Adelgunda kände sig så hemsk till mods, att hon gärna hade vändt om, ifall det hade låtit sig göra. Hennes bror Gunnar var nog också en snäll gosse, men mera af tanklöshet än af elakhet, begick han ibland handlingar, som hans lilla syster mycket ogillade. Under uppväxten hade han tåligt fördragit den äldre broderns tyranni och moderns orättvisa. Sålunda hade han det, såsom häst, mycket bra.