Man kan icke bära en sedel till valurnan, icke tala eller skrifva om en allmän fråga, utan att medvetet eller omedvetet kämpa för den ena eller den andra af de verldsåskådningar, i hvilka den civiliserade verlden är delad, och hvilken strid utgör den verldshistoriska processen. Finnas ej tvenne grundtyper, till hvilka alla menskliga varelser kunna hänföras – en orientalisk och en vesterländsk? Jag föreställer mig, att sjelfva naturen bestämmer fanan, under hvilken vi ställa oss i denna oförsonliga kamp. Naturen, den goda modern, sörjer lika för sina barn och sänder med sträng opartiskhet förstärkningar till begge lägren. Hon fyller lika gerna jesuiternas seminarier med lärjungar som hon skänker kämpar åt barrikaderna. Individerna af den orientaliska typen känna sig naturligt dragna till det reaktionära lägret, den tillbakaskådande verldsåsigten, hvars paradis blomstrade vid menniskoslägtets vagga; de af den helleniskt-vesterländska typen välja lika ovilkorligt det progressistiska lägret, den framåtskådande verldsåsigten, hvars paradis är ett tillkommande Guds rike, för hvilket civilisationen skall rödja rent. En neutral massa af obestämd pregel ställer sig slutligen på den plats, till hvilken de sinnliga intressena inbjuda henne – vanligen i grannskapet af de gyllne thronerna och de glittrande tiarerna, ty idéerna äro nakna, hafva icke guld till att köpa en klädning och än mindre att köpa anhängare. Grunddraget i den orientaliska typen är den fromma undergifvenheten under de yttre magterna. Subjektet bildar sig efter den verld, det förefinner utom sig, hvilken det uppfattar som det oföränderliga uttrycket af den gudomliga viljan. Stöpta i samma form vandra slägtena i en ändlös rad mot grafven och hafva uppfyllt sin bestämmelse, „fullgjort lagen“, när de under vägen offrat i templet och knäböjt för Herrans smorda. Uttröttad af ett så enformigt skådespel, nedlade Hindostans Clio för mer än tre tusen år sedan för alltid sin diamantgriffel. Men Orientaler födas icke blott vid Ganges, utan äfven vid Seine och Mälaren. Den helleniskvesterländska andan har deremot upptäckt, att religionen och rätten och sanningen och skönheten strömma genom subjektet in i det objektiva, att de yttre magter, som i statens, kyrkans, vetenskapens, konstens gestalter träda menniskan till möte, äro kött af hennes kött och anda af hennes anda, äro formade efter de oklara, men klarnande mönsterbilder, som äro nedlagda i subjektet sjelft och utgöra dess idéer, att således dessa yttre magter äro behäftade med ofullkomlighet, hemfallna under subjektets dom och ämne för dess omgestaltningsförmåga. Den hellenisk-vesterländska verldsåskådningen är således utvecklingens. Från det minnesvärda 1789, då hellenismen framträdde fullvext på arenan, föres kampen å ömse sidor fullt medvetet om afsigterna och målet. Reaktionen vill lyckliggöra menniskoslägtet genom att återföra det till en omyndig barndom. Hellenismen vill göra slägtet myndigt, emedan detta är dess bestämmelse, och hon ser dess sanna lycka i intet annat än uppfyllandet af denna bestämmelse. Vi lefva, andas och hafva vår varelse i striden mellan dessa motsatta riktningar.