Hade den omtalade unga frun varit äldre, hade hon kanske med hett vatten försökt aflägsna » den grönskande prakten » från bullens förr så läckert frestande guldgula änne och pröfvat, om ej en het ugn kunde återställa den åtminstone så pass, att den kunnat tjäna till små mellanmål där inne i det allra heligaste. Om detta visat sig ogörligt och hon varit af ett flegmatiskt temperament, hade hon helt lugnt plockat sönder sin skatt och förpassat den bland skulorna, utan att fråga efter vare sig undrande eller triumferande miner. Men som hon nu gjorde, gjorde hon i mitt tycke alldeles rätt, ty hon gaf oss tillfälle att få några rader af Snorres muntra och af Iduns läsarinnor alltid synnerligen gärna sedda penna. Och nu vill jag till tröst och uppbyggelse för andra korttänkta små matmödrar och deras biträden berätta en annan historia. (Jag skall vara mycket kort, herr redaktör!) Det var storslakt hos landtmätarns. Frun, hela 22 åren, skulle för första gången på egen hand &gt;reda upp&gt; en dylik. Ingeniören hade ställt sig en smula skeptisk och föreslagit hämtandet af en viss tant. Tycker någon det? Hon skulle nog visa honom, att hon kunde sina stycken. Som fästmö hade hon en gång sett, hur allt skulle gå till, och kokböckerna hade legat på nattduksbordet 14 nätter i förväg, så nog skulle det gå bra. Visst kröp modet ned i galoscherna, då slaktaren och hjälpgummorna samtidigt kommo och frågade, hur frun ville ha med det och det, och nog var det med en lättnadens suck lilla frun såg, att det blef afton den första dagen, men hon tyckte på det hela taget, att hon redde sig riktigt bra. Andra dagen skulle där rifvas lefver förstås och Mia, tjänstflickan, skulle sköta den saken. Nu äro flickfmgrar, antingen de äro vana att beklädas af oklanderliga fölskinnshandskar eller bara slinka in i nötta trådvantar, just inte vidare trakterade af att syssla med sådant där slemmigt » smack », och Mia hemställde mer än en gång om inte den rifna lefvern snart räckte till.