De onda aningarnas förposter mötte under vägen hem. I ett af gathörnen samtalade ifrigt gestikulerande tre herrar, och först alldeles inpå dem såg Helge att det var kamrer Burette och notarierna. De talade så högt att förbigående lystrade, och isynnerhet den lilla löjliga kamrern, som måste sträcka sig på tåspetsarna för att nå upp till Elmgrens röda mustascher, tilldrog sig uppmärksamhet. Han var som kokt kräfta mellan de darrande polisongerna, och skrek och svor som under en exekution af registrator Karling. Helge var icke säker på om gruppen såg honom, men i alla händelser besvarade ingen hans hälsning. Det var oväsentligt, men däremot kände han med stigande ängslan att oron gaf sig till känna hos honom på gammalt vis — symptomerna i mellangärdets nervcentra, närmast liknande magknip. Och det förargade honom. — Hvilken stympare, jag är! mumlade han. Då kom det ur tjugusexans port en figur, hvilken han ej vid första ögonkast igenkände emedan den icke var i uniform. Men nästa blick visade honom, hvem det var, och nu stannade Helge ovillkorligt. Han låtsade se in i urmakarens fönster. Det var grefve Stjerngren — men i ögonblicket var det icke mycket af vare sig aristokraten eller militären. Det var en människa som synbarligen var i stark själslig upphetsning — ögonen stirrade utan att se, han hade så när kolliderat med första lyktstolpe. Det ryckte spasmodigt i de långa vecken från näsvinklarna till mungiporna, och han tog sig gång på gång med en skälfvande och obehandskad hand för pannan. Öfverrocken var oknäppt och han höll ett paket under armen. Då han vacklade förbi såg Helge att han var gipshvit under ögonen. — Hvad är det? tänkte Bendel. Och han såg sig om efter majoren.