En våldsam smärta genomträngde vid dessa ord moderns hjärta. Med en häftig rörelse drog hon gossen opp i sin famn och kysste hans varma kind. » Nej, » sade hon och sväfvade litet på rösten, * Gud skall nog låta mig behålla dig, min älskling! » Men hon greps med detsamma af en aggande ångest — hvad var det för ett mörkt fantom hon själf hade frammanat? Dumheter! Lille Daniel satt ju varm och lifskraftig i hennes knä. Fram mot aftonen blefvo rosorna på lille Daniels kinder ännu rödare och han beklagade sig öfvei smärtor i hufvud och hals; följande dag var han allvarsamt sjuk. Nu följde för Daniels mor en lång tid, under hvilken hon endast gick upp i ett enda intresse — det att vårda sin sjuke gosse. För ej så länge sedan hade hon suttit vid sin mans dödsbädd, och barnet var nu hennes allt på jorden. Om och om igen frågade hon sig, om det var en synd att afguda någon så, som hon honom, och hon darrade af fruktan för svaret. En viss grad af själfviskhet ligger det ju i hvarje jordisk kärlek, men dess skuggsida, ett lidande lika gränslöst, som kärleken är stor, borde vara ett utjämnande försoningsoffer. Men snart visste hon dock, att så skulle ske — att allt var förloradt. Läkaren, hvilken på sista tiden infunnit sig flere gånger om dygnet, gaf ej längre något hopp. När lille Daniels ögon slötos för att aldrig mer se upp till henne, tyckte hon, att allt omkring henne insveptes i mörker, och vanmäktig sjönk hon nej vid hans lilla bädd. * Hon vaknade åter till ett medvetet lif — nu så tungt, så tomt. Det låg framför henne som en ändlös öken, hvilken hon var ålagd att sträfva igenom, halfkväfd af dammet, dignande under bördan — utan att en enda blomma blomstrade vid vägkanten. Men lifvet är lika obevekligt som döden, och hon måste lefva 0 ' et ut, hur förfärligt det än syntes för hennes trötta sinne. * Frosten hade satt fina isblommor på de låga fönstren i huset midt emot, där strykerskan bodde. Daniels mor satt och stirrade därpå, utan att ändå se det.