Förklaringen till den utveckling vår kulturkrets har undergått särskilt under det senaste halvtannat århundradet är att de yttre omvälvningarna föregåtts av en inre omvälvning, och det gäller att komma dess rötter på spåren. Det är då, icke annat än jag förstår, människoandens frigörelse eller, med andra ord, individualismen man har att använda som förklaring. Därnäst rättsordningen. Också den är i sin moderna gestalt en skapelse av 1800-talet och en skapelse av individualismen. Den skapar fasta band för mänskliga handlingar, inom vilkas murar individen fritt kan röra sig. Den verkar alltså genom en förening av styrka och begränsning, ömsesidigt stödjande varandra. Om rättsordningen överskrider dessa gränser ocli försöker leda individen, i stället för att inrama hans verksamhet, så liar den övergått till despoti eller diktatur och därigenom i verkligheten undergrävt sina egna förutsättningar. För att den nya rättsordningen under 1800-talet skulle kunna förverkligas förelåg det alltså två skenbart motsatta men i verkligheten ytterst harmoniska tendenser. Å ena sidan måste staten skaffa sig de maktmedel som behövdes för att framtvinga efterlevnad åt dess bud, men å andra sidan måste den begränsa området för sitt ingripande, både för att inom detta begränsade område kunna handla med full effektivitet och för att sätta individerna i tillfälle att utveckla sina krafter. Det måste skapas en stark statsmakt med starkt medvetande om sin begränsning. Detta var 1800-talets verk, t, o. m. i tre riktningar. För första gången i historien fick flertalet stater en effektiv ocli hederlig förvaltning. Europas mäktigaste monark under 1600-talet, Ludvig XIV, kunde trots sin glans och sin makt icke framtvinga efterlevnad från sina underlydande på orter som lågo helt nära hans egen huvudstad; men den moderna staten behärskar fullständigt sina organ i de avlägsnaste ändar av riket. Utan detta hade 1800-talets utveckling varit omöjlig. Men hand i hand därmed gick avlösningen av den allsmäktiga staten, medborgarna fingo » subjektiva offentliga rättigheter », gent emot staten, inom den av förvaltningen upprätthållna rättsordningens ram. Det var vad Carlyle hånfullt kallade » anarkien pius poliskonstapeln » — - en anarki som bar anmärkningsvärt rika frukter. Andra ledet i detta arbete var likheten inför lagen.