låg hopkrupen på soffan och blickade på dem, som voro friska och glada. Stackars Calle dag från dag vissnade han allt mera bort, och allt fastare blef hans tro på röstens spådom. Då Ragnar räckte honom handen, svarade han blott med ett kort: "Tack!" "Så het du är kors, du har ju riktig feber ... nå, jag far väl till staden och talar med doktorn." Vid detta förslag började Calle småskratta på gamla viset. "Det löner!" sade han. "Visst må det löna, käre Calle!" yttrade Magda, som äfven kom bort till den mörka vrån. "Ragnar har rätt!" "Ja, det har han alltid haft!" menade Calle med en viss, för honom främmande häftighet. "Du kan gerna göra mig emot, om bara det är honom till behag!" "Huru nu, Calle håller du icke af din bror?" yttrade Ragnar, och i detsamma vexlade han behändigt och, såsom han trodde, obemärkt en kyss med sin hustru: den raske sjömannen var i allmänhet något skygg för att låta andra se bevisen på hur kär han ännu var. "Har I icke hela rummet att kyssas i!" sade Calle tvert. "Jag gitter ej se att I sk'a ställa er framför mig!" "Kanske du är afundsjuk?" inföll Ragnar skrattande: han hade icke lagt någon vigt vid Calles yttrande. Men Calle reste sig upp, såg Ragnar rätt i ansigtet och svarade: "Ja!" "Nå, hvarför det då, Calle?" "För det att jag icke tål att se Magda kyssa någon... Är det icke sant, Magda du mins hurudan jag var den gången, då patron ville köpa en kyss af dig?" "Hvad i herrans namn är det han pratar för galenskaper jag tror att hjernan tagit läck på pojken ... köpa en kyss af Magda ... stackars Calle!" "Ljuger jag, Magda? Svara du!" "Ack, Jesus i himlen, så du berättar en sak, Calle! Du skulle väl först ha sagt hur det kom till, och..." Magda rodnade och bleknade och fick i hastigheten sjelf icke rätt på bästa ordet. "Men kan det då vara sanning?" utbrast Ragnar, och hans ögon började