– På en bro i London stod en dag en tiggare, klädd i en luggsliten frack och en festligt hög hatt. Kläderna hade han fått av någon barmhärtig själ, det syntes. En fin herre kom gående, såg tiggaren, stannade, blev förargad. Det stötte hans skönhetssinne att karlen var nog smaklös att tigga, iklädd dessa visserligen utslitna men dock till avsikten högtidliga kläder. Herrn tog uslingen med sig, förde honom till skräddaren och beställde åt honom en tiggarekostym, förtjusande stilfull, gjord efter en berömd mästares målning på tavelmuseet. Men han gav inte ett öre åt den fattige stackaren, ty han tillhörde Välgörenhetsföreningen. Därefter gick han bort, glad och nöjd att han rättat en ful och stillös fläck i människovimlet, som han betraktade med artistens känsliga öga. Där ha vi en enkel bild av den skönhetslära, som förkunnas av förfinade njutningsmänniskor. Det är pittoreskt, lustigt, till och med vackert att se tiggare i människovimlet, de ge omväxling och förströelse åt det kräsna ögat, tiggare måste finnas, men de ska vara trasigt och brokigt klädda, inte skrikande stillöst och opassande för den enkla roll de spela i tavlan. Sedan den fine herrn gått sin väg, kom en präst och fick se tiggaren. Vad prästen gjorde behöver jag väl inte säga er – nej, det förstå vi alla genast. Han förde tiggaren till en kyrka i närheten, för att själen inte skulle gå förlorad. Kroppens behov kunde han inte göra någonting åt, därför gav han ingen allmosa utan gick sin väg, sedan han låtit den fattige stackaren få några lärorika ord att tänka på för sin frälsning, medan han stod där på bron och väntade sin död.