som styrde på ett drömhav ut, och havet var mitt blod. I sina armar tog det dig och vaggade och bar. »Nu har jag dig till evig tid i böljande förvar. Nu ser du blott min himlarand, och den är utan gräns. Styr bort på mig, du vita skepp, och gläns du drömhav, gläns!» Och blek av undran gled du in i denna vida famn, och havet stormade och sjöng och viskade ditt namn. JA, JAG VILL ALLTING GLÖMMA Jag borde vara sorgsen, jag borde vara trött och minnas all förbannelse som jag i världen mött. Men våren bräddar åter sin stora blomsterkorg, och fågelsången strömmar. — Vem minnes då sin sorg? Säg, skall jag åter hoppas, och skall jag åter tro? Jag ropar det i skogen, och skogen susar: jo! Och kan jag själv förnyas, och kan jag än bli glad? Jag ser en hundraårig ek med unga blanka blad. Vi tvivlar du, min tanke, som ingenting förstod? Nu famnar mig en himmel, omätligt ljus och god. Ja, jag vill allting glömma och bara minnas ett: att våren och att skogen och skyarna ha rätt. DÅ STEG DU IN Där stodo många bilder i min själ, men sjuka och förhäxat sköna, och jag var dessa bilders trötta träl, som piskades av ångestspöna. Då steg du in i själens sorgehus, du varelse med äppelblommans lenhet, och du tog med ett daggigt morgonljus, som allt besegrar med sin renhet. O äppelblomma, skimrande och klar, som dunkla livet åt mig sparat, dröj kvar i detta bröst, dröj kvar, tills allt där inne står förklarat! MELODI Svårt är att värna i denna värld mot lidelsens vinande ovädersbyar den själens innersta, stilla fjärd, som speglar det evigas skyar. Men tröttna ej, tröttna ej, själ, ändå! När jorden och himlarna brista, skall fjärden där inne, orört blå, spegla en stjärna, den storögda, sista. GRUBBLAREN OCH BLOMMORNA Varför växa alla dessa blommor på den svarta jordens matta, sudlad utav seklers blod och brott? Glada lysa de och le och skratta som om allting vore gott. Svara då, är glädjen ej en villa, jorden en omätlig offerugn,