Nej, ett hjärta, som kände djupt, en blick, som vidsträckt såg, nog slippa, minsann. » » Men de kosta penej kunde brista skaldens brud och maka. — gar i alla fall, dina järnsatser, » tyckte jag. Hon varit i sin hemort, hvar den fanns, » Ja, det kan vara. Men ingen skall kunna ett fattigdomens stöd, en sorgens ljusglimt, stiga fram och säga, att jag som husmor en föresyn i hvarje husmors dygd, inte gjort min plikt, » svarade hon med en och grundfast i den tron, att tron allena, den kristeliga, föder lifvets kraft energi, som anstått en bättre sak. och dödens frid. Jag fick också en blick, som betog mig På Vexiö kyrkogård hvilar hennes stoft, lusten att fortsätta. bredvid makens. För att komma ifrån det farliga ämnet, sade jag efter en liten paus: » Nu kan du % likväl vara glad, som har din Anna så stor, att hon kan hjälpa dig med litet af hvarje i hushållet. » » Ja, det kan väl så tyckas, men den har nog rätt som sa ': små barn — små bekymär jag satt i mitt lilla rum med brasa mer, stora barn — stora bekymmer, » svai kakelugnen och en packe skrifböcker rade hon mig då med bekymrad min och framför mig, knackade det på dörren. Det ögonen mot taket. Jag kunde just ingenvar fröken Mörk som kom. Hon var alltid ting invända häremot. Då fortsatte hon och talade om, att hon välkommen till mig, ty oaktadt olikheten i ålder sympatiserade vi riktigt med hvarsuttit uppe halfva nätterna och sytt brodeandra. Hon tog af kappan, som blifvit fukrier till en öationaldräkt till Anna, tills hon tig af den täta dimman och strök varligt inte visste till sig för trötthet. sitt slätkammade, gråsprängda hår, som geAnna hade nämligen blifvit invald i sällnom dimman fått lust att helt kokett krusa skapet » X. Y. » och skulle vara med på en fest där. Jag vågade då säga, att flickan sig. Jag satte fram två stolar till brasan, och kunde ha sytt dem själf, men nu råkade så satte vi oss nära intill hvarandra, behennes mor i eld och låga.