Ty ehuru tjenstvillig och underdånig han visar sig, i vår själs sunda skick, är han dock aldrig att lita på. Herrsklystnad gäser och svek lurar i hans inre, alltifrån den tidpunkt, då han förbländade sig sjelf, och vågade försöket att upplyfta sig på en thron, icke ämnad åt honom. Två äro vägarne för inflytelser i vårt inre: den högre (medelst Ursjälen), och den lägre (medelst Sinnesjälen); men den förra är honom otillgänglig; på den kan endast Ljusets Herre komma till oss. Återstår således den sednare; hvars ändpunkter äro vända åt hans egen verld, och med den sammanbundna. Tyglas han ej der, genast vid ingången till Tankan och Viljan, så kunna dessa bådas oskulder lätteligen förjagas, liksom dufvor för gladan: emedan deras väsende, skärt som den moderliga Animas eget, är idel huldhet och menlöshet. De rädda sig till sin moders förborgade hem, hvars port de bakefter sig tillstänga; och Tanksjälens krafter, numera öfverlåtna åt sig sjelfva, underkufvas derpå af Verldsfursten utan möda. Han inrättar då der sin olymp, sin himmel, sitt verlds-hela, men alltsammans såsom uppnedvända motbilder till de verkliga: ty den myndighet, som i vår varelses inre tillhört Ursjälen, förlänar han åt Sinnesjälen, och förklarar denna för rättmätig verlds-öfverhet. Så liksom stjelper han om hela den menskliga mikrokosmens väsende, och sätter i de sanna ideernas ställe blotta lustar och lidelser; men förklädda till ideer och intelligenser, begåfvade med dessas namn, och med anspråk att gälla för dessa. Sedan hans rike sålunda blifvit sammansatt af idel fåvitskor, som dock anse sig för visheter, äfven när deras yrsel stigit ända till ursinnighet, – förstås af sig sjelft, att medlemmarne af detta samfund icke känna och värdera några andra godheter, än physiska angenämheter, inga andra behof och begär, än flättjor och brånader, inga andra sällheter, än kroppens och dess sinnens njutningar; och vid sin gudomlighet, som är deras sjelfmedvetande, svärja de högt och dyrt, att intet dåraktigare vurmeri gifves, än det, att föreställa sig något annat och högre slag af godt och sällt. På sin inkräktade thron vakar äfven sorgfälligt ärke-sykophanten, att ej någonting skall insmyga sig ofvanifrån, som medbringar en strimma af himmelskt ljus. Sker ändock sådant: då tänder han genast sina facklor, af underjordisk eld, och utsläcker den; sedan utfärdar han till alla sig hängifna intelligenser och sinnen en kungörelse, att nu äro de försatta i frihet. Men hvilken frihet! Under godtyckets irrsken, den hårdaste träldom, – alltsedan Tanksjälen sjelf upphört vara fri. Ty ingenting är i sanning vårt och fritt, utom vår förnuftigt tänkande själ och dess vilja; deraf endast kallas vi Menniskor, och särskiljas från Djuren.