»Ni talar så, därför att ni ingenting vet, donna Elisa,» sade gossen. »Nej, nej, ni vet ingenting, ni vet ej hvarför jag måste tjäna Gud. Men ni skall få veta det nu. Ser ni, det var för länge sedan. Far och mor voro så fattiga, och vi hade ingenting att äta, och så gick far bort för att söka arbete, och han kom aldrig igen, och mor och vi barn höllo på att svälta ihjäl. Så sade mor: ’Vi ska gå och söka upp far!’ Och vi gingo. Så blef det kväll och mycket regn, och på ett ställe gick en hel flod öfver vägen. Mor frågade i ett hus, om vi fingo vara där natten öfver. Nej, de visade ut oss. Mor och vi barn stodo på vägen och gräto. Så band mor upp kläderna och gick ned i strömmen, som brusade fram öfver vägen. Hon hade lilla syster på armen och stora syster vid handen och ett stort bylte på hufvudet. Jag gick efter, så nära jag kunde. Jag såg mor stiga miste. Det hon bar på hufvudet föll i strömmen, och mor grep efter det och tappade lilla syster. Hon grep efter lilla syster, och stora syster rycktes bort. Mor kastade sig efter dem, och floden tog äfven henne. Jag blef rädd, och jag sprang i land. Pater Josef har sagt mig, att jag kom undan, därför att jag skulle tjäna Gud för de döda och bedja för dem. Och det var därför, som det först var bestämdt, att jag skulle bli munk och som jag nu ville gå bort på Etna och bli eremit. Det duger ej annat, än att jag tjänar Gud, donna Elisa.» Donna Elisa var alldeles kufvad. »Ja, ja, Gaetano,» sade hon, »men det gör mig så ondt. Jag vill icke, att du skall gå bort ifrån mig.» »Nej, jag skall heller icke gå,» sade Gaetano. Han var vid så godt lynne, att han kände lust att skratta. »Jag skall icke gå.» »Skall jag tala med kyrkoherden, så att du kan bli sänd på ett seminarium?» frågade donna Elisa ödmjukt.