Men slaktningen måste utkämpas. I mörkningen söndagen den 27 juni 1709 marscherade hären ut på fältet med hoprullade fanor och utan spel, och i en skogslund nedsattes konungens bår en stund framför gardet. Från slätten hördes, hur fienden bultade och hamrade på sina palissader. De en gång så segerrika karolinernas skara hade nu så litet krut, att de endast kunde medföra fyra fältstycken i drabbningen. Då grepos många av de ärriga karolinerna av kroppslig ångest och bjödo förgäves en dukat för en klunk brännvin. Den mörka luften var kvalmig och tung. Hästarna stodo sadlade, och karlarna hade musköten och karbinen vid sidan. Generalerna lade sig en stund i sina kappor omkring båren, och Piper satt på en trumma med ryggen mot ett träd. Hatten låg i konungens knä, och täcket var svept om den sjuka och lindade foten. Vid skenet från en fyrsticka, som bars förbi, syntes det, att han sov, och det febertärda och avmagrade ansiktet hade blivit stelare och ännu mindre än förr. Vilan blev kort, ty redan långt före ljusningen voro alla redan åter i rörelse, och Karl grep sin värja. Rehnsköld förde befälet i den sjuka konungens ställe, men det hördes på hans häftiga ord, att det var osämja bland generalerna. Framför hären låg fältet i soluppgången avbränt och svart som aska utan minsta blomma eller strå. En rödklädd ryttare galopperade ut från tsarens läger och avfyrade en pistol. Då läto ryssarna, som voro fyra gånger så många som svenskarna, röra alla sina trummor, och på jordvallarna syntes otaliga soldathopar, standar och kanoner. Genast svarade det svenska spelet utefter alla regementen.