Lifvet och Historien vore ofullständiga, om icke deras målning, som i oändlighet fortgår, ägde jemväl Martyrer att framte. Äfven Poesien, äfven Vitterheten har sina. De bittrast pröfvade äro dock icke de, som tillåtas uppnå en kraftutveckling, hvars fullkänsla är nog ymnig, att motväga alla den förgängliga tillvarelsens lidanden. Beklagansvärdare äro de, hos hvilka den inneboende elden gör sitt allt, för att uppflamma till den högsta och skäraste låga, under det yttre omständigheter göra sitt allt, för att qväfva den eller åtminstone nedtrycka den mot jorden. Deras natur dömmer dem till en sjelfspillingslott: och deras ära, inför den fåtaliga efterverld som om dem tager kännedom, består mindre i verkligheten af hvad de blifvit, än i möjligheten af hvad de kunnat blifva. Somligas olycka är, att vara födda i en tid, der de framkommit antingen ett godt stycke för sent, eller ett godt stycke för bittida. Andra äga en samtid, och uppskattas af dess bifall; men med en så overksam välvilja, att de hämmas af brist på den timliga lyckans håfvor, genomkämpa sitt lif i armod och dö i elände. Några drabbas på samma gång af bägge dessa öden: så till vida, att med hätskheten, som smädar, och likgiltigheten, som glömmer, infinner sig tillika fattigdomen, som nedslår genom en oundviklighet af småaktiga omsorger. Icke till de sistnämnda, hvilka således ej ens laudantur et algent, utan till antalet af dem, som ”berömmas och förfrysa”, hör Jacob Henrik Mörk: en man, till hvilken, såsom den Svenska Roman-litteraturens Patriark, det nyaste romanskrifvar-slägtet borde – ur flerahanda skäl – uppblicka med vördnad.