När nästa dans spelades upp drog Pelle sig tillbaka; fröken Johnson engagerades af en anemisk vice-häradshöfding och William blef ensam med fröken Hagberg. »Vill ni dansa?» frågade han och gjorde en liten rörelse som för att resa sig upp. Deras ögon möttes, en enda sekund. De hade förstått hvarandra. »Ni vill helst slippa?» sade William och flyttade sin stol några tum närmare. »Uppriktigt sagdt det vill jag också.» »Nå, det passar ju bra.» Hon svepte schalen tätare omkring sig, lutade sig tillbaka i sitt hörn och fäste ögonen på honom med ett uttryck som om hon ville säga: nå! var så god! Underhåll mig nu. »Hvad var det för en bok, ni läste i?» Hon svarade icke, räckte honom blott boken, som han tog emot utan att vända sin blick ifrån henne. »Ja, jag såg det för resten godt.» »Hvarför frågar ni då?» »För ro skull.» »Kan ni inte finna på något roligare?» »Ahjo kanske få se.» »Nå», sade hon med ett bortskämdt barns otålighet. »Vet ni hvad jag tänkte när jag såg er med boken i hand?» »Nej.» »Se der en af de våra.» »Hvad menar ni med det?» »Åh, gud, hvad ni är grundlig, fröken. Ska' jag verkligen behöfva förklara det?» »Det får man alltid, när man uttrycker sig dunkelt.» »Nå ja då. Jo, ser ni, så ofta jag ser en dam läsa en bok, som inte är en lånbiblioteksroman apropos! det är märkvärdigt hvad de fleste unga damer ha en smak för lånbiblioteksromaner! jo, så infinner sig hos mig en känsla af belåtenhet. Aha! En af de våra tänker jag. Jag får intresse för personen, det är som om min ande redan på förhand sträckte sig ut och tog hennes själ i besittning.» »Ingen under att ni såg så egenkär ut, der ni satt.» »Så-å. Tyckte ni det?» »Ja.» Han smålog. »Ingen under att ni fixerade mig så noga, då ni kom.» »Ja, jag visste ju hvilken märkvärdighet ni var.» »Hvem har sagt er det?» »Löjtnant Bloch.»