Under tiden från 1887 till 1890, då hon för första gången uppträdde i Berlin, tillhörde hon spidda tider den finska teaterns stående ensemble, men ägnade sig hufvudsakligen åt studier och åt vården af sin hälsa, som barndomens försakelser och ungdomens arbete hotade att angripa. Det första skedet i hennes konstnärliga utveckling var till ända, och frågan var, om och när ett nytt skulle inträda med mognad själfständighet i innehåll och former. Och det kom — från och med det lysande gästspelet i Berlin 1890, tillsammans med den berömde tyske skådespelaren Joseph Kaintz, samt följande Srs lika framgångsrika uppträ- dande i S:t Petersburg. Hennes tidigare uppgifter såsom Nora, Rebecka, Maria Shtart, i Björnsons skådespel, Jungfrun från Orleans, Gretchen, Ofelia, Regina von Emmerils och Hoppetossan i » Arbetarens hustru » — ingen af alla dessa kunna mäta sig med Hedda Gabler, Julia, Schillers Maria Stuart, Adrienne Lecouvreur, Kameliadamen, Thérése Raquin och Kirsti Fleming, i hvilka fru Ida Aalberg, hvad uppfattningens själfständighet och djup, hvad utförandets realism, hvad bildernas ädla helgjutenhet och sanning samt hvad en glänsande teknik beträffar, står på höjden af vår samtids .skådespelarekonst. » Fru Ida Aalberg, » skref Novoje Vremjas teaterkritiker vid hennes gästspel i Petersburg i februari detta år, » besitter ett outtömligt förrSd af nervkraft och lidelse. Hon spelar icke på tiljan, utan lcfver uti sin roll, som hon belyser med lifvets och sanningens ljus. Hon åsidosätter därvid ingalunda de sceniska detaljerna, hennes diktion, mimik och plastik nå ända till fullkomlighct, men äro därjämte i allo originelt genomtänkta, och hennes prestationer i sin helhet erbjuda en djup njutning, som inpräglar de bilder hon skapar i åskådarens hjärta och själ.