De förnäma herrarne presenterade sig i stor aftontoilett med silkesstrumpor och skor, knäbyxor, spetskrås och broderade sammetsrockar. Herr Hall förde själf herrarne, allt eftersom de anlände, till deras platser i orkestern, där de olika instrumenten stodo vid notpulpeterna. Patrik Alströmer lyfte sin fiol under hakan och lät stråken pröfvande fara öfver strängarne, medan kapten Malmström pröfvade sin basun och v. Jacobson varsamt befriade sin fiol från dess med finaste silke rikt utsydda täcke. Litet längre bort skrufvade herr Kärström ihop sin flûte traversière, och herr Storm slog af dammet på sin hautbois d’amour med den mjuka ostindiska silkesnäsduken, som han för detta ändamål medtagit. Förhänget vid ingången lyftes upp för hvarje inträdande. Först kom Niclas Jacobson Sahlgrens enka, nu mera omgift med kapten Carl Hästesko. Herr Hall bjöd den högt ansedda gamla damen armen och förde henne till en af hedersplatserna bredvid sig – den andra, den förnämligare till höger, var afsedd för landshöfdingskan, generalinnan, högvälborna fru friherrinnan Du Rietz. Niclas Jacobson Sahlgrens efterlämnade hustru var en vacker och fryntlig gammal gumma, som oaktadt sin ganska höga ålder tyckte om att roa sig och se ungt folk samladt omkring sig. Hon var i hela staden känd för sin välgörenhet och godhet mot de fattiga och elända, och hon var synnerligen omtyckt af alla, rika och fattiga, ej minst af sin egen stora släkt. Hon såg innerligt älskansvärd och ärevördig ut, där hon satt hvit och trind i sin gammalmodiga bruna salopp i robe af tjockt blommigt siden och med det hvita spetshucklet på det hvita håret. Den gamla damen klappade fru Christina på kinden och sade till henne: – Lilla vännen är för söt i afton. – Instämmer, kraxade den gamle kavaljeren, handlanden och fabrikören Johan Henrik Damm.