Prinsen såg länge tankfullt upp mot himlen, innan han betänksamt tog slantarna och lade dem tillbaka i börsen. Så bjöd han drottningen och hennes damer farväl, tillsade att nu ville han gå hem och att baron Wachtmeister skulle hämta honom i antichambren. Han tog sin käpp, på hvilken han stödde sig, och med vänstra handen hårdt knuten om sin börs med den stora rikedomen gick han från sin mors rum till sina egna. Där gaf han under middagsspisningen stor cour för i Drottningholm sig uppehållande och dit i anledning af dagens betydelse anlända personer. Middagsspisningen och couren voro emellertid just slutade, då ryske ambassadören anmäldes. Då han efter ett ögonblicks dröjsmål insläpptes, stod kronprinsen i audienssalens midt med högst allvarligt utseende. Guldbandet, hvarpå den vackra silfvertrumman var fästad, hade riksrådet Sparre just hängt öfver prinsens axel, och det korsade nu det blå serafimerbandet på prinsens kolt. Då ambassadören djupt bugande närmade sig för att framföra sin komplimang, slog prinsen några dofva slag på trumman och frågade, utan att vänta på ministerns harang, om ej trumman hade ett godt ljud. Ambassadören hade aldrig hört ett vackrare. — Det tycker prinsen också, hörde guvernören prinsen säga för sig själf, och den lilla handen, som försökte svänga gehänget öfver hufvudet, fubblade mycket. Men blott ett ögonblick. Sekunden efter räckte prinsen ambassadören den vackra trumman och sade med en charmant ton på sin barnafranska. — Tag denna trumma med er och gif den å mina vägnar åt kusin Alexander. Ambassadören bugade sig djupt och mottog den vackra gåfvan ur kronprinsens hand, hvarpå denne gick bort i ett hörn af rummet och sökte bland sina leksaker, tills han »fann» den vackra fanan med silfverduken, som han räckte till ambassadören. — Var god och tag också denna fana med er och gif den å mina vägnar åt kusin Konstantin, sade han.