Den 18 mars handlade Geijers föreläsning om Gustaf Wasa, hans sista tal till ständerna, hans död. Geijer som utom katedern hade en ovanlig figur, kort och och undersätsig, med regelbundna anletsdrag, blå ögon med bruna fläckar, en liten näsa, en mun som tycktes beteckna smak för sinnlighet, fulla kinder, kort hals, hög men ej bred panna, syntes då han inkom uti Auditorium för att uppstiga på katedern med hatten på sig liksom en annan man än den, som mera omärklig syntes i vanliga sällskap. Malla som först från katedern gjort hans bekantskap tänkte sig honom alltid som hon där sett honom. Manligt stark och uttrycksfull, nästan vacker, då han med tydlig, ömsom kraftfull, ömsom af inre känsla förändrad röst uttalade sina gedigna, innehållsrika föreläsningar. Så syntes han nu ock Amalia, som med hjärtligaste nöje och entusiasm hörde honom omtala den store Gustaf Wasa. Då han uppläste Gustafs sista tal, uppstod Geijer och blottade sitt hufvud, hvilket ock alla de unga åhörarne gjorde; tårar glänste i allas ögon. Det var skönt och högtidligt! Amalia var förtjust – och Malla hade kunnat vara lycklig af denna fosterländska entusiasm – men kände nästan samvetskval att kunna hafva så roligt. Då domkyrkan en dag besågs i sällskap med Geijer, Atterbom och Schröder, märkte Malla en ung man med ett själfullt utseende, som följde dem på afstånd och syntes mycket intresserad att närma sig till fru Helvig och höra henne tala. Genom Atterbom fick hon veta, att det var Zeipel, känd under signaturen Carl i Poetisk kalender.