Brelins biljetter och uppförande visade allt mera säkerhet i anseende till henne. Troligen gaf hon själf anledning därtill, hon kunde ej mer afbryta hans samtal eller förkorta dem. En dag som både Brelin och Lasse Silfverstolpe varit på visit, mötte Malla i yttre förmaket Brelin, som i bortgående stannade och talade vid henne och förtroligt kysste hennes händer; i detsamma kom Silfverstolpe, också för att gå, och märkte Mallas förvirring och förlägenhet. Det plågade henne grufligt, hvad skulle han tänka? Hon kände nu nödvändigheten, ja, skyldigheten att taga ett beslut gentemot Brelin – men hade icke mod och kraft att hvarken bryta eller befästa förhållandet. Dagen därpå var hon på en kaffebjudning för att bli spådd i kaffe af en spåkäring. Hon spådde Malla, att hon samma dag skulle hafva ett långt samtal med en bekant herre och få en lång glänsande present, som dock skulle vara henne till förargelse, att hon många gånger sett sin tillkommande man där många och långa trappor voro, och att hon med tiden skulle blifva rik och få mycket får, ull etc. Sedan Malla på aftonen var hemkommen, kom Brelin och Malla fick tillfälle att länge ostörd tala vid honom. Hon sade honom, att hon förebrådde sig att kanske ha gifvit honom anledning tro, att den vänskap hon oförställdt och tacksamt visat honom betydt mer än den menade, att hon vore hans vän, men kunde ej blifva mera. Under detta samtal kom till Malla ett litet paket med en guldkedja från hennes morbror Rudbeck; hon blef ganska förundrad öfver denna oväntade present! Långt efteråt fick hon veta, att Brelin ansett hennes nu bestämda afslag som ett resultat af hennes morbrors råd, och att guldkedjan skulle vara ett bifallstecken för hennes hörsamhet för anhörigas önskningar!! Ack! huru litet kände icke Brelin Malla! Huru skeft bedömde han henne! Om hon litat på hans kärlek, hans karaktär, så hade ingen morbror, intet guld i världen hindrat henne att räcka honom sin hand.