Det iir verkligen en rost sorn foljer med, men den ljuder sB precis lika, att de tvii rosterna blanda sig, sorn om de vore en enda. Den diir andre, sorn sjunger med, ar en liten gubbe i I$.ng, gr4 vadmalsrock. Han iir annu aldre an klockarn, men han satter till allt hvad rost han har for att hjalpa honom. Och rosten iir som sagdt af alldeles samma slag sorn klockarns, de aro s4 lika stt man ej kan lbta bli att forvlna sig. Men ser man narmare efter, sB ar ocksii den lilla grH gubben alldeles lik klockarn, det iir samma nass och haka och mun, indast nBgot iildre och likasom vtirre fwna i lifret. Och sH forsth man, att den lille fattige ar klockarns bror. Och s l vet man jn ocksb hvarfor han hjdper. honom. Ty se, det har aldrig g l t t bra for honom ha.r i varlden, och .han har sthdigt haft otur och en ging gjorde han konkurs och drog dB klockarn med sig i olyckan. Han vet att det ar hans fel, att brodern alltid mBst ha det svgrt. Och klockarn har ju forsokt hjalpa honom p i fotter igen, men det har ej lyckats, ty han har ej varit sldan, att man kunnat hjiilpa honom. Han ha.r jamt haft olycka med sig, och s l har det ej varit den riitta kraften i honom. Utan klockarn har varit det skinande ljuset i sliikten, och det har varit att taga emot och taga emot for den andre, och alls ingenting har han haft att ge igen. ~ e r r e Gud, ' bara tala om att ge igen! Han som iir sB fattig. Ni skulle se skogstorpet, dar han bor. Han vet, atthan alltid varit tung och sorgsen och bara till en plfiga, bara till en plBga for sin bror och for andra manniskor. Men se nu pB sista tiden har han blifvit en maktig man, nu s t h han och ger igen. Det gor han.