Nu vet jag, att allt det andra, allt det, som du aldrig har vetat förrän nu, skall komma igen, och nu vill jag bara, att du skall förlåta, för all sorg jag gjort dig och all sorg jag gör dig nu. Där låg han med hufvudet på mammas arm, slöt igen sina ögon och var stilla och lugn, ända till dess att krafterna började återkomma. Och denna gång höjde han rösten nästan hela tiden. Kunde jag vara jämn och glad eller åtminstone ständigt synas så. – Är det den lilla snälla gossen, som är så vacker? Hon dog en vinternatt, när snön yrde kring stugan, och när äfven en dag den gamles timme slog, så togo barnen i arf de båda stugorna upp i skogsbrynet, båten och notboden nere vid sjön. Hvarför skulle också icke hela visan kunna vara skrifven enkom för honom, när han kunde sjunga den och var så glad däråt? Dödens tåg går vidare, och när den platsen kommer, som är öppen för honom i tåget, skall han följa, och hans plats på jorden skall stå tom, och ingen längtan skall räcka till att kalla honom tillbaka. Jag sitter här och tänker på lille Sven. Inför detta uppror lade sig mitt eget uppror till ro, och med min hustrus hand i min, kände jag, att vi båda varit på väg mot hafvet och på olika vägar nått fram. Jag såg det på hennes ansikte, då hon satt ensam och trodde sig osedd, och i början inbillade jag mig, när jag såg detta, att det brast något mellan henne och mig. För nattbrisen seglade vi ut på den svarta fjärden, där den gula halfmånen målade glittrande strimmor, och kring hvilken träden stodo så mörka och underliga, bildande helt nya konturer, mot hvad dagsljuset gaf. Då hade min hustru tagit en svart knappnål ur sin klädning och fäst den i barken på en tall. Men så kom den scen, där döden visar sig för Lycko-Per, och då blef Sven tyst. Mamma svarade mycket allvarligt: Sven lät emellertid icke inverka på sig af några förnuftsskäl, utan satt envist kvar. Äfven på hans hårda små leksaker skall jag ligga mjukt. svarade jag. Och med en skamsen och rysande känsla tänker jag på min hustrus lidande, som är större än mitt.