dessa allvarliga pligtmenniskor äro förfärligt tröttande. Jag skulle inte härda ut en enda dag i deras sällskap." "Hurudan skulle då er hustru egentligen böra vara?" smålog Alma. "Jag skall säga er det. För det första obestridligt vacker. För det andra måste hon visa att hon eger förmåga att tjusa, ställa så till, att också andra bli förälskade i henne, och inte endast jag." "Och gifva någon af dem kanske större plats i sitt hjerta, än er?" "Det finge hon inte göra. Det skulle jag nog draga försorg om." Alma skakade på hufvudet. "Tror ni verkligen, att det vore lyckligare så?" "Det skulle åtminstone vara trefligare." "Naturligtvis skulle då också ni anse det vara er rätt att förälska er i någon annan kvinna, så snart ni blott kunde få det infallet?" "Min fru finge skylla sig sjelf, om det skulle inträffa. Hon skulle då inte riktigt ha bevakat sin fördel." Alma såg på honom. "Vet ni, jag är nästan litet rädd för er." "Det är en utomordentlig ära för mig." "Huru så?" "Fruktan är bevis på svaghet." "Inte alltid." Alma rodnade en smula af harm. Hon vände sig till de andra för att lyssna till deras samtal. Men de hade så fördjupat sig i politiken, att hon ej alls kunde följa med. Hon återtog då samtalet med Nymark, hvilken ändå i alla fall var ganska underhållande, med allt sitt egendomliga lättsinne. Det led redan mot midnatt, då gästerna togo afsked. John och Alma följde dem ända till landsvägen; hästarna fingo gå förut, och de vandrade alla till fots längs en skogsväg. John hade tagit Almas arm, men han talade likväl fortfarande med herrarna. Alma tog ingen del i samtalet, som numera rörde sig kring jordbruket, ty utsigterna för årsväxten bekymrade inte synnerligen henne. Hon gick utan att säga något vid sin mans sida och betraktade skogen, som stod så tyst på båda sidor, att inte ens ett blad rördes. Ibland prasslade det på en gren; det var säkert någon fogel, hvars nattro de störde med sin promenad. När hon tänkte på hvad Nymark nyss hade sagt, måste hon skratta. Det var