Nästa dag red konsuln hem till Jerusalem. Under vägen förundrade han sig över sig själv. Hans tankar kretsade inte som förra dagen kring den unga flickan, som han älskade. I stället fann han sin varelse genomträngd av en stilla, högtidlig glädje, av nya erfarenheter, som han aldrig hade trott, att han skulle möta. ”Jag har erfarit Guds makt”, sade han till sig själv. ”Också jag har nu sett Guds makt uppenbara sig.” Och vid denna tanke var det, som om hela hans gamla värld skulle övergiva honom. Det gjorde den också. Han kämpade ett par veckor för att återfinna sitt forna jag. Sedan förstod han, att det inte längre fanns till inom honom. Fjorton dagar efter julfesten nedlade konsul Feydeau sitt ämbete, bröt sin förlovning och inträdde i ett av Palestinas kloster. VÅR PÅ KYRKOGÅRDEN. Klockan är inte mer än nio på söndagsmorgonen, och det är en hel timme till gudstjänstens början. Så långt i förväg brukar ingen visa sig vid den lilla sockenkyrkan, men denna söndag komma verkligen ett par unga människor från skilda håll in på den öppna platsen framför den. De stanna tvärt, då de få se varandra, som om de hade blivit i högsta grad förvånade, nästan skrämda. Därpå drar sig den ena av dem in under en stor lind, som står tätt vid kyrkogårdsmuren, och då hon märker, att linden inte ger någon skugga, därför att den står naken och olövad i vårbrytningen, smyger hon sig bakom stammen. Den andre däremot skyndar framåt med större fart än förut, så att han också snart står inne under trädet. ”God dag, Inga”, säger den framstormande till henne, som har gömt sig. ”Du är tidigt ute i dag.” ”Ja, jag är så”, medger hon och börjar förklara för honom, att det är så lång kyrkväg hemifrån, att mor är så noga med att hon skall komma i väg i god tid och att det därför alltid bär så till, att hon kommer till kyrkan före alla andra. Hon talar med låg röst så förlägen, att orden ett par gånger komma i orätt ordning.