Kanhända hade jag ännu icke sofvit tvenne timmar, förr än Fatme väckte mig med ett sakta slag på kinden. – Stå upp, Rustan! Brudfolk, som sofva för länge, blottställa sig för alltför mycket bryderi. Gå ut och visa dig! Jag behöfver icke erinra dig att vårt förhållande för alla måste vara en djup hemlighet. Mellertid går jag till harem, för att rådslå med Valida om bästa medlet, huru du må blifva af med en besvärlig maka. – Hvad, utbrast jag suckande, du bär ännu din slöja? Afundar du mig till och med åsynen af ditt ansigte? – En helig ed förbinder mig att ej lyfta den, förr än min maka återfört mig till min far. – Och hvarför aflägga detta löfte, prinsessa? – Du måste anse mig alltför fåfäng, om jag yppar orsaken dertill. Men det må vara. Aldrig hade jag, såsom jag redan nämt, vågat hoppas att min tillkommande man skulle förut äga en älskarinna och således vara känslolös för alla andras behag. Då jag redan erfarit nog olyckliga verkningar af de lågor, som dessa ögon tändt, så inbillade jag mig, att om min tillkommande make finge se mitt ansigte, skulle jag hafva dubbel möda att förmå honom uppgifva sina anspråk och ledsaga mig till Ceilon. Denna försigtighet är kanske öfverflödig, men mitt löfte kan ej mer återkallas.