Han teg och satt tyst en stund. Han såg ut som en högre ämbetsman, kanske diplomat, officer var han i alla händelser icke, det syntes på hans rörelser. Ni få vänta till morgonen, svarade officeren från muren. Den som ändå hade sig en tår brännvin, suckade Jeroschka. Därpå gick han med Rosen och Düring ombord på Snapp-opp, hvilkens befälhafvare han mottog synnerligen onådigt och lofvade spö, så fort de kommo till Sverige. – Ack ers majestät, efter hvad jag hört, lära förfärliga ting stunda i Sverige, yttrade den gode värdshusvärden med rörd stämma och tårar i ögonen. Raskt vände han om och red tillbaka till Lewenhaupt samt räckte honom handen: – Någon käresta, någon giljare. – Men svara då! Allt knappare blef det med födan. – Jag är svensk officer i hans majestät kung Karls här, svarade Mårten. Buss lät honom hänga, vände sig om och torkade bort blodet, som sprutat öfver hans kläder. Ingen otrogen får se dem. Han såg hur blek han var, hur händerna darrade på honom, hur skrämdt ögonen blickade. Verkligen. Denne kom instörtande och bugade sig. Han släppte kamraten och sjönk afsvimmad ned vid hans sida, medan de andra soldaterna sprungo öfver dem. Det var ännu helt obetydligt, men Kruse tyckte likväl att det begynte bli kusligt. Genom min betjänts utfrågningar, lyckades jag få reda på, hvilket af slottets rum, som var hennes sofkammare. – Ja, det förhåller sig på det sättet, yttrade öfversten. Med ett skutt var Nazarka på benen. Hvad skulle de med dem till. Ja, ryssen skall springa! Snart skola vi ha kommit öfver den och då äro vi räddade. Han begärde då, att i en så viktig sak få försvara sig icke blott muntligen utan äfven skriftligen. Detta insåg Rosen, och därför ansträngde han sina krafter till det yttersta för att kunna följa kungen. Han ref sitt ansikte på trädens grenar, men alltjämt sträfvade han framåt. De sår, som de erhållit i Pultavaslaget, voro ännu ej läkta och plågade dem mycket. Men han svarade ingenting utan återtog tyst sin promenad.