Och så rätt s o i i det var, kunde han släppa henne och fråga: » Skulle I bli mycket ledsen mor, om ' ag blefve död? » » Du får inte ha sådana däx tankar, » brukade hon säga då — och så smög han sig ut. Han var rent, som han blifvit litet besynnerlig. Men snäll och tjänstvillig var han, och I D U N 1900 aldrig skall någon kunna minnas,- att han sagt hårda ora, flå man bedt honom om något. Anna Lisa och Johannes foro till ky ekan öfver midsommaxböndagen. Lill-Anna och Lill-Johannes skulle vara hemma, och. J i n a skulle få följa Lill-Johannes ut i getai skogen för att slippa sitta hemma er sam under dagen. När Anna Lisa och Johannes skulle gå nem, sågo de, hur en ljus rökpelare steg upp där borta i riktning mot Mellarsjö- gården. Åh, Herre Gud, tänk om harven satt eld på sig därhemma! Nej, det vai ju inte husrök, det vår skogrök. Både Lisa och Johannes kände en tryckande ängslan, men ingen kunde säga något. Andfådda ilade de hemåt. Barnen — baxnen! Nej — ut! Vänd för Guds skull! Vänd och skynda efter hjälp! Skogen brinner. Luften är full af röken, det hörs ett brus, ett sus, knäpp och gny därborta. Skogseld! Lisa och Johannes springa, så svetten lackar, tillbaka till kyrkbyn efter hjälp. På halfva vägen mötas de af karlar med jordyxor och gräf. — Skogseld! Och elär arbetas dag och natt, dag och. natt och inne i eldhafvet är det som om jättar stredo — det dånax och brakar och tjuter och h väs er. Men medan det ännu brinner och pyr i stubbar och stockar, springa Lisa och Johannes genom den svartbrända viddeo. hemåt, svarta^ sotiga, trasiga. Åh, Gudskelof, där ligger ju stugan. Alldeles oskadd. Men det är så tyst och så stilla däruppe. Hvar hålla barnen hus? Johannes rusar in i stugan. Tomt öfverallt. På bordet ligger ett papper.