Detta skall således föra till ovilkorligt förderf. Men August Strindberg är icke någon absolut pessimist, såsom redan visadt är, icke en Edvard von Hartmann eller en Arthur Schopenhauer. Han tror, att samhället kan botas, och slutligen tager han fram botemedlen ur sin bakficka. Hvilka äro de? Jo: 1) Arbetets mindre utsträckta delning (= erjelfhjelp); 2) Samhällets rättvändning, så att det nyttiga kommer öfverst, hvarigenom lagen om det sociala anse * endet kommer att omgöras (= sjelfstyrelse); 3) Hushållning, hvar-vid särskildt bör fästas afseende på naturkrafternas användning (= lyxens hämmande). v Dessa botemedel öfverraska kanske dem som väntat sig en hästig och fullständig underkur, ty de äro hvarken nya eller synnerligt radikala. Men August Strindberg har aldrig utlofvat några - underkurer. Värre är, att botemedlen förefalla något oklara, och utläggningen, som sedan kommer, är ej heller mycket upplysande. Om man fäster sig blott vid ” arbetets mindre utsträckta delning ”, sk säger förslagsställaren sig dermed mena, ’ ' att kulturmenniskan ifrån att uppfostras • till en detalj, en krympling, som söker sitt lefnads-mål i att samla kapital för att undgå arbetet, uppfostras till sådant arbete, hvaraf hon säkert kan lefva, med bibehållande af kroppens alla färdigheter oeh dermed själens. ” Detta är mycket oklart, och icke ens en antydan, huru botemedlet skall tillagas, finnes i August Strindbergs receptbok. ” Gör dig oberoende af befordran ”, utropar författaren, ” af arbetsgifvare, som i sin tur äro berpende af efterfrågan, af kapitalet, som kan förlora sitt värde, af äran, som är en dikt, af socialt anseende, som är ett misstag, och lef för dig och det kommande slägtet; utveckla alla din kropps och själs krafter och blif en sund, fullständig menniska, och slägtet, ja, det sjuka samhället skall bli sundt. ’ 7 — Godt! Uppmaningen är nyttig, men hon saknar anvisning till tillämpning. Huru skall sjelfhjelpen åstadkommas?