Och han beslöt sig äntligen att se på Petra. Då förvånade han sig över att han inte förut varsnat att hon förändrat sig. Det var inte den Petra han en gång hållit i sina armar och varit nära att äga. Det var en frimodig, stolt blick i hennes ögon. Fast hon nu talade om att de skulle bli vänner och rådgöra med varandra om allt de hade gemensamt, såg hon ändå ut som om hennes tankar voro borta i något annat — i något Tord inte kände till. De hade inte längre något gemensamt som förr. Jag har kysst henne, tänkte Tord igen, fast nu vredgat. Men mina kyssar ha inte lämnat några spår. Det steg upp något tjockt i halsen på honom. Hur hade han kunnat vara så enfaldig att tro att Petra en gång skulle komma tillbaka till honom? Hon hade ju inte givit honom något hopp. Men i hemlighet hade han ändå närt sig med detta hopp, som nu syntes honom vansinnigt. Hon hade låtit en annan äga sig. Det hade hon ju själv sagt honom. Men denna Petra såg inte ut att kunna tillhöra någon man. Så stolt hennes nacke höjde sig! Vad hade hennes liv fått för nytt innehåll? — Du har förändrats, sade han lågt. Då log Petra och lyfte sina händer. Men Tord såg bara de kalla skuggorna som kröpo utefter väggarna. Världen var full av dem. Hade inte en skugga tagit honom själv fången, just nu i detta ögonblick när Petra lyfte sina händer utan att närma dem till honom? — Jag önskar bara att vi skulle vara vänner, sade Petra igen. Hennes röst hade fått ett bedjande tonfall. — Du vet inte hur mycket du betytt för mig, sade då Tord bittert. Jag fick glömma Adèle. Du hjälpte mig att hålla livet samman. Petras leende slocknade. Hon såg sig omkring i det kala rummet och kände att hon frös. — Och kan jag inte nu hjälpa dig med att vara din vän? frågade Petra sakta. Men när Tord teg och såg ned i golvet, fortsatte Petra ivrigt: