Dio mio – come e carina! » utbrast Assunta skrattande och slog ihop händerna af förtjusning. Och det var bara ett litet litet tag strax i början, som jag agerade idealkvinna – men det var af artighet mot den besökande. Och ur röken väller hans stämma fram, stark, innerlig, lefvande som förr, när han, öfverröstande elementerna, sjunger till mig: Har du intet hjärta? ’ » I sammanhang med karnevalen hittade Larsson på nya sätt att reta honom. Kanske era svarta pjeser drifvit skoj med henne och hon därför sökte sin tillflykt bland mina hvita? » » ’ O, om jag finge åter åtminstone ett af de ögonblick, då jag ser dig, angela mia, inträda i Fiorella, ser dig på afstånd; och där jag, fastän du hela tiden talar med andra, kan betrakta dig från min plats; då jag får hälsa dig och i samma ögonblick en sekund möta din blick. Jag har länge studerat hans porträttbild därpå, och af hans drag och uttryck har jag gjort iakttagelser om hans karaktär. Ha vi förolämpat er, Signor? » frågade han vänligt, då han ej fick något svar. Il tuo Där fanns en massa skräp och medelmåttigheter; också en del goda saker, af hvilka Sigrids arbeten var bland det mest fina, graciösa, ideelt uppfattade. Det skulle bli den sörjande kvinnan, helt draperad, så att ansikte och gestalt anades genom efter formerna smygande veck; och hvars fristående figur skulle placeras på ett par trappsteg, lutad mot vården och famnande en manlig porträttbyst i dess absid-formade nisch. Under ögonblick, då ni tvingats att tvifla på denna själfskapade öfvertygelse, förvandlade ni mig genast till en hjärtlös demon. Men jag vill säga dig det alltsammans muntligt. För sista gången säger jag dig: Jag älskar dig, Sigrid. De tycktes fortsätta att tillsammans se Rom, och de kommo fram och tackade för det nöje Sigrid beredt dem dagen förut. Om jag åtminstone kunde känna smärta och lidande! » Jag måste undersöka innehållet först. » Och åter öppnade hon det med ånga, och läste: Den röda vaxbilden fick lif och andades och växte till öfvernaturlig storlek. » Tvärtom. » Constanza!