Jan sade ännu ingenting, men Kattrinna blev så ond, att hon inte kunde tiga längre. »Erik i Falla har gett oss den här tomten, som stugan ligger på,» sa hon, »å den kan ingen ha rätt te å ta ifrån oss.» Ja, det vore ju inte heller meningen, sa den nya ägarn med försonlig röst. Han ville bara, att allting skulle bli ordnat. Det var det enda han ville. Om Jan kunde ge honom hundra riksdaler till oktobermarknaden »Hundra riksdaler!» utbrast Kattrinna, och rösten gick nästan över i ett skrik. Lars sade inte något vidare. Han bara drog huvudet bakåt och knep ihop munnen. »Du säjer inte ett ord, du Jan!» sa Kattrinna. »Hör du inte, att Lars vill ta ifrån oss hundra riksdaler?» »Det kanske inte blir så lätt för Jan te å komma ut med hundra riksdaler,» sa Lars Gunnarsson. »Men jag får ju lov te å veta vad som är mitt.» »Å därför ska ni stjäla vår stuga?» skrek Kattrinna. »Nej, det vill jag visst inte. Stugan den är er. Det är bara marken jag vill åt.» »Ja, då ska stugan också bort från er mark,» sa Kattrinna. – »Men det är kanske inte lönt, att ni gör er besvär med å flytta en sak, som ni ändå inte kan behålla.» – »Jaså,» sa Kattrinna, »ni vill ändå lägga vantarna på’na?» Lars Gunnarsson slog ifrån sig med handen. Nej, inte ville han lägga beslag på stugan, bevars nej, det hade han ju sagt att han inte ville, men det var så, att handelsman i Broby hade skickat hit bodbetjänten med några räkningar, som han inte hade fått betalt för. Bodbetjänten tog nu fram räkningarna. Kattrinna sköt dem över till Klara Gulla och bad henne räkna ut vad det gick till.