Aktorn gjorde ett litet uppehåll, han lyfte ögonen från papperet och såg skarpt på Anckarström. Denne stod alldeles orörlig, men hade ett besynnerligt uttryck i sitt ansikte, som om han såge något, som domare och åklagare ej sågo eller kunde se. Så var det ock. Då aktor började uppräkna händelserna, såg han dem för sig som i ett kaleidoskop, den ena efter den andra, snabbt och hastigt växlande. Gottlandsresan och allt som då händt och alla de följder den haft för honom. Hvarför sade aktor, att rättegången aldrig varit under Kongl. Majestäts pröfning. Nog var det kungen själf, som Så tyckte han, att han satt nere hos fröknarna Linnerhjelm, då Horn kom och de först gjorde hvarandras bekantskap. Nu växlade bilden i tittskåpet. Han såg sig stå med Horn utanför fönstren i kungens paviljong på Haga, han såg kungen dödsblek ligga på soffan – så hade han väl sett ut, då han låg däruppe på slottet, hvarken lefvande eller död – Han ryste – Nu höll aktor på att tala om den gång, då Anckarström inställt sig med laddad pistol i Operahuset. Han såg Horn och friherrinnan Hjerta och de andra sittande framför sig i logen – Nu var det tal om Gefle riksdag – han såg de snöhöljda, ödsliga gatorna, kungen och baron Taube – och sig själf Han tänkte på att han hört sägas, att drunknande, innan de dö, se hela sitt lif passera förbi sin inre syn. Hela sitt lif – det var tillräckligt för honom att se dessa sista förfärliga års händelser passera revy. Nu talades det om, att han tvenne gånger vid maskeraderna ämnat begå samma brott, tills han ändtligen efter så många misslyckade försök – han hörde nu noga efter och försökte att ej se något af det som omtalades – natten mellan den sextonde och sjuttonde sistlidne Martii bland en folkmängd ernådde det högst beklageliga tillfälle att med en pistol, hvaruti laddningen med skrot, kulor och hagel röjde det mordiska och barbariska hjärta, som hos en kungamördare fordras, skjuta konungen och därigenom fullborda det vederstyggliga mord, som gör svenska namnet en vanära.