Då hörde han tunga steg uppför vindstrappan, för hans rum låg uppå vinden, och han hade haft ett eget rum, sedan han kom i fjerde klassen. Starken hostade till, och hans gamla kind rodnade i månskenet. Löfsalen. Men detta var blott utsidan eller den ena sidan af det underliga, som för tillfället gömdes i detta så lifligt besökta hus. Midt öfver katedern hade nu Henrik Ströberg fästat en ögla, gjord af en bastant knappnål. Och bilderna fingo lif, de rörde sig från taflan, och farfarsgubben, han som var så stark att han kunnat knäcka de båda knektarne i ett tag, gick som ett lam emellan dem. ” Men så blef det med ens lifligt omkring mig, jag hörde flera röster, och i ett andetag hade ett par af de der granna hejduckarna fattat mig i armarna, och ryckt mig upp från den der svartklädda ställningen, der salig grefven stått lik. ” – – Nå du min evige, – nu är då Stranden rent af förkommen, – har jag väl kunnat tänka mig något sådant! – Men ser du, sedan den dagen har jag burit agg i mitt hjerta till, grefven på Kringatorp, och jag har mången gång förbannat den stig, hans fötter trampa. Finner jag det af nöden, så skall jag också veta att hitta vägen till stadsfiskalen. – Det var vid den här tiden – sade han – klockan kunde väl vara 8 på qvällen. Svante såg undrande på talaren, han visste just ej, hvad han skulle svara till förslaget. Der föll han ned. Skogen hade tagit eld och stormen blåste på, så det var som att slåss på ljusa dagen, fast det var hett som i brinnande helvetet. Ty det kallade i dagligt tal innehafvaren af det stora godset alltid ” Kringatorparn ”. Leendet blef nästan märkbart på den gamle krigarens anlete. Det var ett roligt sätt att slåss, menade jag, men löjtnanten kastade sig med ett kraftigt tag öfver den konstmakaren, och säkert hade han fått sin skäppa full, om inte Ryssen drog fram en pistol, jag såg den riktad mot min löjtnants hufvud. – Och far din? ” Det var Kringatorparns goda engel ” – sade folket. Ingen fanns på vagnen.