Naturligtvis frågade jag mig även då för tiden, varför jag om och om, på skilda vägar, närmade mig de »lägre» klasserna. Och jag kunde genast slå fast att en naiv Rousseauefterföljelse aldrig hade ägt någon lockelse för mig. Jag hade icke lystrat till ett enda av de många evangelier, som i det primitiva och naturenliga peka ut vår lycksalighets villkor. Jag hade icke känt mig dragen till något inbillningsförgyllt naturtillstånd bortom kulturens gräns. För mig var underklassens själ det dunkla landet, som snarare skrämde än lockade. Mina strövtåg åt det hållet hade stått mig alltför dyrt för att jag någonsin mer skulle önskat se mitt eget personliga liv inställt under de lagar, som behärska underklassens psyke. Besvikelsen, som engång ledde till mitt äktenskaps upplösning, hade ätit sig djupt in i mitt livsmedvetande. Aldrig kunde jag glömma, vad min första, stora kärleks trotsiga och blinda val av sitt föremål kostade mig och henne, som jag övergav. Och likväl: jag vände tillbaka till hennes värld, jag odlade återigen i min själ den oklara, ideella känslan av gemenskap med underklassen, mitt hjärta kände de ringes rättslöshet som sitt eget oslippliga lidande och deras förhoppningar om ett lyckligare samhällstillstånd som sin egen, ljusa förväntan. Onekligen drevs jag av någotslags rättfärdighetslidelse. Min ungdoms längtan ut i det oändliga hade nu inkarnerat sig i viljan att obetingat förverkliga det Rätta. Men att jag fortfarande hängav mig åt lösningen av sociala problem, ehuru motsättningen rätt — orätt skriande stack mig i ögonen i så många andra mänskliga förhållanden, förblev likafullt oförklarat, så länge jag var fången i föreställningen att jag frivilligt valde min livsuppgift.