Victoria Benedictssons drivkrafter att skriva dagbok var som synes mångskiftande, och här har bara de mest tydliga motiven antytts. Ytterligare en viktig orsak, som hon själv då och då återvänder till, kan hänföras till hennes starka livskärlek och dess ursprung och komplement, dödsmedvetandet. I oktober 1884 skriver hon: Om jag en gång kunde måla lifvet så som jag sett och känt det, då skulle jag vara nöjd att lemna det! Det är just det som gör det så bittert, tanken på att man icke kan ställa det fram så kraftigt och lifsvarmt som man känt det, att det liksom glider undan – spårlöst, så att allt varit förgäves – det att man lidit och njutit, att det endast var för stunden, endast för ens eget jag. Men just sådant, livsvarmt och nära, möter oss 1880-talet i Victoria Benedictssons Stora bok. Hörby med grannskvaller och bondslagsmål kontrasteras mot de unga esteternas orddueller i Köpenhamn och Stockholm om höstens nyutkomna böcker och teaterpremiärer. Plötsligt ser man Victoria och styvdottern Matti arm i arm komma vadande i sina långa kjolar genom snömodden, på väg till Östermalms ångkök för att äta middag. Där var maten billig och vad som sparades in kunde användas till kvällens föreställning på Nya Teatern. Extra trevligt blev det förstås om Axel Lundegård eller någon av bröderna Geijerstam slog följe. – Vi ser och hör dem, de lever. I Stora Boken har Victoria Benedictsson samlat allt det som rörde henne innerst och djupast, det som konvenansen och stoltheten förbjöd henne att lämna ut i romaner och noveller. Här finns livets skiftande och snabbt förgångna stämningar för alltid bevarade åt eftervärlden. Och frågan är om inte Victoria Benedictsson med åren blev allt mer medveten om att det var här, i korsningen mellan verklighetsiakttagelse och självanalys, som hon kraftfullast och sannast ”målat lifvet, så som hon sett och känt det”. Lund i dec. 1981 Christina Sjöblad [Lundegårds.]