— Ja, det enda är, anser jag för min del åtminstone, dels att staten tar hand om småbrukarna mer än vad den har gjort hittills och dels att småbrukarna samlar sig i en stark förening och gör någonting själva också för att det ska bli bättre och inte bara litar var och en på sig själv. Där var den igen, den allt starkare, ständigt återkommande, ständigt växande melodien: staten, staten och staten! Men hela denna småbrukarrörelse skulle ju göra landet starkare, rikare, folket lyckligare och friare. — Vill författar Nordström se, vad det blir av egnahem? frågade herr Stark, och tacka för att jag det ville. — Det ligger alldeles här intill, sade han. Jag kan stå på fotsteget på bilen. Och vi åkte dit. En grå, fallfärdig stuga, allt annat än fager. Men vad var dock det yttre mot interiören! Det var två rum, ett på var sida om en liten förstuga, båda ytterligt låga i taket. I rummet till vänster om det närmast en upplagsbod för all möjlig bråte. Till höger satt en lappskomakare, där hade han sin verkstad, låg, mörk, förfallen, illaluktande. — Ja, egentligen, sade herr Stark, skulle huset utdömas. Men förresten! Det rasar väl snart ihop av sig självt. Det var paradiset, som sprack. § 14. Vi hotas av blodpropp. — Du hörde, sade jag till Hedin, när vi för högsta fart susade tillbaka till slättbygden för att inte låta doktorn vänta. Du hörde. Han sa precis detsamma som gubben i Småland. — Ja, du vet, det tänkte jag inte på. Men det är sant. Att di större får och di små blir utan. — En sak blir allt tydligare, min gosse. Folkhemmet är inte lika fint sminkat på insidan som på utsidan. Det är missnöje i landet, på alla håll och i alla klasser. Nu gäller det alltså, att vi håller både öron och ögon öppna. För det här börjar peka på lågt barometertryck och oväder, kanske storm. Och i den stämningen kommo vi ner till doktorn, som tåligt väntat oss, och så bar det ut på nya upptäckter. Det var nu jag fick en plötslig och oanad inblick i det hot, som kulturens framsteg i Sverige på exkrementernas område innebar för oss alla.