— Skall ingenting göras? ropade hon otåligt. — Ingenting — gif henne så mycket vatten hon vill hafva, vagga henne på edra armar, gör henne tillfreds ... Vid det gula, matta ljuset suto de timme efter timme utan att röra sig. Allt drömlikare, allt ovärkligare blef tillvaron, ju närmare den stora värkligheten kom. De talade icke, sögo blott med sina förtviflade blickar in den älskade. Nu låg det lilla hufvudet stilla, andedragen kommo tungt, kroppen ryckte till, och på en gång öppnade sig ögonen, vidgades, förvandlades. Åh, hur stora, djupa — en blick, som skådade intet och dock var full af gudomlig skönhet. Så kommo rosslingar. Då jämrade de sig högt, då talade de smärtans och kvalens brutna ord. Fadern sjönk ned, borrade sitt ansikte i den lilla klädningen och snyftade tungt. — Gud vet hur dyrbar du var mig — Gud gifve jag finge följa dig ... Men i moderns hjärna fanns icke mer någon tanke. Ögonblick som dessa lågo utom hennes erfarenhet, de voro vågor, som buro henne mot det gränslösa, mot det hon alls icke kunde mäta, allt efter som den ena länken efter den andra knöt sig till en obekant kedja. Och när de båda till sist lutade sig öfver det hvita, afsmalnade ansiktet, och skummet bubblade ut ur de blå läpparna och dödssucken drogs — då erfor hon något liknande det hon känt, när barnets kind första gången hvilade mot hennes barm, något alldeles nytt, något hemlighetsfullt, som hon var ensam om i hela världen. Hon kände, att det var en del af henne själf, som nu företog den sällsamma flykten mot det evigt obekanta, och en djup vördnad för barnets hvita renhet och seende öga, en namnlös längtan efter denna renhet torkade för en sekund hvarje tår ...