«Jag tänkte på fröken, när jag fick min middag,« sa han. «Och det bar så väl till, att vi fick köttsoppa med potatis. Se, om det hade varit ärter, då hade det varit omöjligt att gömma någe. Men nu kunde jag komma åt att spara både potatis och bröd åt fröken.« Därmed dök gubben Lauri ner i fickan och fick upp två små potatis och ett stycke solkigt bröd, som han räckte henne i sin våta, smutsiga hand. «Se, vad solsken och blommor är för dem, som lever fria ute i världen, det är fröken för oss, som sitter inne,« sa gubben, «och därför så ...« Hon visste inte själv, när hon tog emot gåvan, om hon var mest rörd eller mest rädd för att han också skulle vilja ha den njutningen att se hur hon stillade sin hunger. Men till all lycka gick han sin väg strax utan att begära tack en gång. Men då rusade hon efter honom. «Lauri!« ropade hon. «Ni ska få tala hur länge ni vill nästa gång. Ni har gett mig mer än bröd. Ni har gett mig något, som jag kan tänka på med glädje i hela mitt liv.« Juho Jokinen och hans kamrat Eino Ilonen sitter en lördagskväll i Brunnsparken i Hälsingfors. Det är intet behagligt väder, det blåser och småregnar, men Jokinen och Ilonen, som inte har för vana att fästa mycket avseende vid väder och vind, är i det bästa humör. Det skulle ju också vara obilligt annars. Sitter de inte med fickorna fulla av ölbuteljer i ett avsides hörn av parken, färdiga att göra sig en riktigt glad kväll? Jokinen är gammal Hälsingforsbo, medan Ilonen är tämligen nykommen till huvudstaden och inte fullt inne i alla dess förhållanden. Han har kommit in från landet för att bli droskkusk, och han håller sig egentligen för god att umgås med Jokinen, som är en för detta tukthusfånge, men han har inte kunnat motstå lockelsen av flaskhalsarna, som tränger upp ur Jokinens ficka.