Ty sannerligen, för Grefve Oxenstjerna var Skaldekonsten aldrig ett blott tidsfördrif eller ett flygtigt ungdoms-nöje; utan som hvarje äkta Skald betraktade han henne, som sitt lifs bestämmelse. Han kunde ej efter behag nedlägga eller upptaga henne; han kunde ej hvila, äfven om han velat; ty den bildande kraften i hans inre måste alltjemt skaffa sig luft och framträda i dagen. Få menniskor äro i den stora bemärkelse som han, födde till Skalder. Hvad han med en annan bildning och under andra förhållanden skulle hafva blifvit, är nu mera omöjligt att afgöra; men hvad han verkligen blef, var så mycket, att man deraf med säkerket kan sluta till de rikaste och ovanligaste anlag. Om man, vid en blott psychologisk förklaring af konsten, med rätta yrkar, att det är känslans liflighet och inbillningens rikedom, som egentligen utgöra Skalden, emedan den förra uppfattar och återspeglar alla de drag af skönhet, som finnas spridda i verkligheten, och den sednare diktar dem der de saknas: så måste en hvar erkänna, att Grefve Oxenstjerna var född för Skaldekonsten. Ty lättrörlig i yttersta grad var hans känsla, tilläfventyrs likväl mera öm än stark, mera vidt omfattande än djupt inträngande. Hans Poesi var sentimental, men icke i ordets vanfräjdade bemärkelse. Man finner hos honom aldrig denna omanliga klagan, detta sjukliga pjunk öfver qval, dem man så gerna anser för tillgjorda. Det finnes hos honom intet spår af affektation, och äfven der hans känslighet skulle kunna synas veklig, är den dock alltid sann. Sjelfva den längtan till ett friare, poetiskt lif, till Naturen och Landtbygden, hvilken går som en halfqväfd suck genom Grefve Oxenstjernas Dikter, är ingenting annat, än den naturliga känslan i hvarje poetiskt, ja äfven i hvarje ömt hjerta, att samfundslifvet med sina intrasslade förhållanden i det hela dock måtte vara en förkonstling, en afvikelse från det enklare rätta. Till en stor del kan den väl också förklaras af Skaldens egen belägenhet i lifvet, som visserligen var mera lysande, än hans milda blygsamma hjerta hade önskat. Men denna längtan har icke något häftigt, den är mindre ett missnöje med det närvarande, än en tyst aning att det kunnat vara bättre: den är, som alla känslor hos Oxenstjerna, mild och stilla. Just denna känslans mildhet är det också, som gör behaget hos den Oxenstjernska Sångmön. Hennes karakter är icke hög skönhet, utan mildt behag, det vill säga, talande, uttrycksfull skönhet, som icke beror blott på formen, utan äfven och ännu mera på det älskvärda inre hon förråder. Derföre äro också hans yppersta Sånger, så präktiga de än må synas för Inbillningen, ändå kärare för hjertat. Men präktig och lysande var visserligen hans Inbillning, och i färgernas glans och friskhet är han ännu icke af någon Svensk Skald öfverträffad. Detta gäller om hans målningar af den yttre Naturen. För framställningen af den inre hade han mindre anlag; ty dess Riken ligga djupare och fordra en helt annan art af uppfattningsoch framställnings-gåfva. I allmänhet var hans tanke mera klar än djup, mindre dristig än fin, och stundom nästan epigrammatiskt tillspitsad. Han var rikare på bilder, än på idéer, han var mera originel i framställningen än i uppfinningen. I Språket hade han mera lenhet än kraft, mera rikedom än eftertryck, mera sirlighet än korrektion. Jemnför man honom med hans begge äldre vänner, med Creutz och Gyllenborg, så var han tilläfventyrs icke så innerlig, icke så genomglödgad af poetisk eld som Creutz, han var icke så väldig och allvarlig som Gyllenborg; men han var mera lysande än den förre, och oändligen rikare och böjligare än den sednare. Poesien hos Creutz, är som en vinranka som lindar sig rundt omkring det verkliga lifvet, och kläder dess stam med blad och med glödande drufvor. Men Gyllenborg står som en ek, föråldrad men fast, och sträcker stundom nakna grenar, men alltid högt emot himmelen. Den Oxenstjernska Sången åter ville jag förlikna vid en smärt pyramidal-poppel, hvars stam från roten till toppen knappast synes för de öfverhöljande löfven; men på hvart enda utaf dem glänser Solens guld och Daggens perlor.