Överhuvud vittnar det socialdemokratiska partiets anammande av ordet » välfärdspolitik » för egen räkning om en sällsynt suffisans i det mest jesuitiska syfte, särskilt om nian besinnar, hur planlöst » planhushållningens » regering först uppträdde och hur starkt tillfälligheternas spel format dess politik. Klarsynen har icke i högre grad än för andra regeringar varit lir Hanssons kompass. I sin nyligen utgivna bok » Från Per Götrelc till Per Albin » — där socialdemokraternas utveckling i fråga om parlamentarism ocli nii-nistersocialism blivit mycket intressant, om också subjektivt belyst — liar den socialdemokratiskt orienterade författaren, fil. d: r John Lindgren, kallat 1920-talet för » regeringsmaktens förfallsperiod » men betitlat den Hanssonska ministärens tillkomst » regeringsmaktens renässans ». Det kan icke bestridas att ministären Hansson under de första åren förskaffat regeringsmakten en starkare ställning än på mången god dag. Frågan är dock, om hr Hansson påverkade utvecklingen i högre grad än hr Ekman, när denne som envetnast laborerade med sitt vågmästeri i regeringsställning. Det är icke säkert, att en objektiv undersökning skulle besanna det befogade i det socialdemokratiska skrytet. Oin d: r Lindgren dröjt med utgivandet av sin bok ett par veckor, skulle han dessutom på dess sista blad ha nödgats för ministären Hanssons räkning inregistrera det största antal nederlag i storpolitiska frågor, som en svensk regering väl någonsin lidit inom en lika kort tidrymd. Måhända hade några av regeringsförslagen tillyxats med tanke på höstvalen och utan förhoppningar om riksdagens bifall, men oavsett detta slutade » regeringsmaktens renässans » i en förnedring för regeringen av sällan skådat omfång. Sanningen att säga var regeringen stark endast så länge » arbetares och bönders » klasspolitiska intressen kunde ömsesidigt tillfredsställas; när eningsbandet dem emellan brast och hr Hanssons förråd av matnyttiga bytesvaror tagit slut, tog det också ett brått slut med den starka regeringsmakten. Hr Hansson bevarade visserligen in i det sista imperatorsgesten, men som parlamentarisk trollkarl avslöjades han. Arets händelserika riksdag kunde avslutas först vid midsommartid. Dess längd liksom de stora ärendenas mångfald beteckna rekord.