Buss kände afundsjukan stiga upp inom sig. Gud hjälpe oss att vi i tid måtte hinna undan. – Nå, men fadern, hvad sade han, då han fick höra talas om klosterrofvet, frågade Kruse. – Hvad bry mig mina stympade fötter! Han var icke van vid Värmlandskosten. – Han vaknar icke om också blixten slår ned bredvid honom. Vid första ögonkastet, som denne sände Buss, igenkände han i honom en af de två löjtnanterna, med hvilka han på förmiddagen hade sammanträffat och som med sådant intresse och så djup förbittring åhört hans berättelse om ryssarnes härjningar i skären. Förskräckta flydde vi skrikande. Långt dessförinnan voro de slut, och vi, stolta svenska officerare, måste tiggande stryka utefter vägarne. Det gör endast soldaterna modlösa. Och så mörkret, kölden, hungern. Sannolikt sutto de där, hånfullt skränande, stolta, öfvermodiga att ha lyckats blifva honom kvitt och fått honom att falla för en lejd mördares hand. – Har ingen fara. Torka blott foten ren från blod och smuts och lägg om nytt linne, blir såret snart bra! Några förkolnade stockar, dörrar och bräder var allt. Ja, då få vi väl stanna där vi äro, sade han blott. I slutna led med kungen i spetsen storma svenskarne in. – Hvad i Jesu namn nu! Till den grad viss var han om sin undergång. Om han får veta det, bli vi båda olyckliga. Sedan fortgick marschen hela dagen, tills det led mot skymningen. Skulle tusan handla som han. Soldaterna vände sig om och lyssnade. Och så hände sig, att kungen plötsligt, utan att på något sätt bli förberedd, fick kännedom därom. Emellertid hade kungen och Kruse närmat sig batteriet och kommit inom skotthåll. Och jag tackar Gud för den lyckan. Somliga tro att det är, emedan han vill undvika alla nyfikna blickar. – Jag vet icke, jag intresserar mig så litet för politik. Långt bort i söder skymtade han Pultavas torn och floden Worsklas vatten. Den strida Dnieperfloden, vid hvilkens utlopp i Svarta Hafvet zaporogerna voro bosatte, steg, och forsarne brusade vilda bland de klippiga stränderna.