Det taltes om giftermål. » Ja, » inföll grefvinnan, » giftermål i och för sig är nånting horribelt, man kan i alla fall gifta sig mer och mindre dumt. Jag, som såg en Oxhufvud, en Svinhufvud och en Leyonhufvud bland mina friare, var likafullt nog stupide att ta ett fårhufvud. » Troligen skilde sig kammarherren icke mycket från sina medfriare; den tidens högborne herrar hade i regeln börd och relationer att tacka för sin ställning i samhället, för hvilken de för öfrigt kunde passa eller alls icke passa, allt som det föll sig. Den gode kammarherren kunde i likhet med sina samtida icke vidare ledigt behandla sitt modersmål, en omständighet som stundom beredde orten en liten förlustelse. Så annonserade han en gång i länstidningen efter en förlorad brun hund » med hvit nos samt ben samt svans » och tillkännagaf en annan gång om en nyuppsatt kvarn: » malningen sker under mina ö g o n ». oförgätliga kalas, där Ella hade den stora glädjen att få dansa. Grefvinnan satt i en låg gungstol och kammarherren stod händelsevis bakom. Tankspridd gungade den gamle herrn ett par tag på stolen, då i en blink. i ett hemskt, allt förlamande ögonblick. stolen gick öfver med den nådiga. Salongen blef utrymd såsom genom ett trollslag. De yngre kavaljererna störtade hufvudstupa nedför trapporna ända ut i snön och damerna dunstade ut i salen, rödblåa under bemödanden att förbli allvarsamma, Kammarherren stod alldeles handfallen; hofetiketten kände inga regler för ett fall som detta. — » Hvem kunde ana att stolen skulle gå öfverända. kunte gå öfver anta. » upprepade han liksom mekaniskt. Betjänten var den ende som hade nog presence d ' esprit att vända fru grefvinnan med rätsidan uppåt. Den så till sagandes konstpaus i soiré- programet, som uppstod genom den oförmodade kullerbyttan, var ej lätt att fylla i. Men grefvinnan, hvars ögon gnistrade af undertryckt raseri, ropade: » en vals! » och musiken föll blixtsnabbt in med » Avant le bal ».