»Nej, ni misstar er,» svarar hon raskt med ett litet löje. »Men då har ni åtminstone umgåtts mycket med ryssar?» »Ja, det har jag. Ni dömer mig efter dräkten, eller hur?» »Nej, inte bara efter den, fast intrycket af den naturligtvis kom med i beräkningen mig ovetande. Jag dömer er efter utseendet och sättet ... det ligger något ryskt i det.» »Det är väl möjligt. Det finns ryskor, som man gärna vill likna.» »Ja visst, det tror jag. I synnerhet till utseendet! De ryska skönheterna ha något alldeles sällsamt betagande.» »Jag beklagar desto mer att jag inte hör till dem.» »Hvad är ni för landsman då? Det är annars min specialitet att gissa rätt på främlingars nationalitet. Jag har uppöfvat min förmåga betydligt under senaste vinter.» »Af hvad sluter ni er då till nationaliteten? Låt oss höra! Af hvad?» Sällskapet samlas med nyfiket intresse kring Klercken, som alldeles glömt sitt obehag för sällskapslif och känner sig lika ledig och hemmastadd som trots någon salongslustigkurre. »Jo,» säger han, »jag sluter mig till den af några hufvuddrag, som finnas utpräglade hos hvarje nation och som genast falla mig i ögonen. De falla för resten enhvar mer eller mindre i ögonen, men de finnas inte utpräglade hos alla individer. En engelsman eller en engelska känna vi alla igen. Hos andra nationer är det karakteristiska svårare att genast finna. Till exempel hos er själf. Så mycket vet jag, att ni är af kaukasisk ras och att ni inte har en droppe germaniskt eller nordmannablod i edra ådror, men om ni är ungerska, rumäniska, italienska, ryska eller fransyska, det åtager jag mig inte att afgöra ... Ty ni är kanske af zigenarblod,» undfaller det honom nästan mot hans vilja. Damen rycker till omärkligt. Klercken ser det och småler. »För resten kan det hända jag själf har dylikt blod i mina ådror,» tillägger han, »ty det finns utpräglade zigenardrag hos andra af min släkt, och dessutom ...» Han afbryter sig plötsligt. »Hvad då? Dessutom?»