»Min Gud!» utbrast hon. »Skulle det ändå vara möjligt?» Och strax därpå tillade hon:» Fem, säger ni? Men då skulle det ju fattas två patroner, eller hur?» »Det ser så ut», sade jag och räknade för säkerhets skull igenom dem en gång till. »Ja det fattas två. Det är alldeles säkert. Skulle han således ha rätt?» »Vem? Vad menar ni?» »Den där privatdetektiven, som ni engagerat», sade jag försiktigt, »har visst gjort upp några teorier om två skott.» Fru Bolls brast åter ut i tårar. »Låt oss försöka att ta saken lugnt», sade jag. »Det är inte ännu bevisat att det har skjutits med den här pistolen i natt. Vi skola se efter.» Därpå tog jag sönder pistolen och höll upp pipan mot dagsljuset. En enda blick var nog för att konstatera, att det nyligen skjutits med vapnet, och att loppet sedan icke blivit rengjort. »Hur – hur är det?» frågade hon ängsligt. »Det ser litet egendomligt ut», sade jag tvekande. »Vet ni, fru Bolls, när Fabian sist gjorde ren den?» »För fjorton dagar sedan gjorde han ren alla sina skjutvapen. Jag minns särskilt att browningen var med.» »Och sedan har han inte skjutit med den?» »Nej då. Jag tror det är mer än ett år sedan han sköt något med den.» »Det har skjutits ett skott med den här pistolen sedan den blivit rengjord,» sade jag. Därom finns intet tvivel. Se själv, hur nedsmutsad pipan är invändigt.» Hon sjönk ned på en stol och brast ånyo ut i en konvulsivisk gråt. »Se så», sade jag lugnande. »Inte klara vi upp det här genom att hänge oss åt förtvivlan. Ännu är det ju bara vi två, som veta av det, ni och jag. På mig kan ni lita. Jag skall inte förråda något.» Med en ansträngning reste hon sig upp, gick fram till fönstret och höll upp den lilla pipan mot dagern. »Ja», sade hon med en tröstlös suck. »Jag förstår mig också litet på skjutvapen – min far var ivrig jägare, som ni vet – och jag ser att ni har rätt. Det är ju förfärligt!»