Det var helt visst desse späde amorinernas och kupidonernas verk, att de fingo en så stor kärlek till fröken Ally där i fiskeläget. I staden hade hon ännu inga bekantskaper, men i fiskeläget togo de hand om henne. De hälsade på henne och bjödo henne till sig, och hon lät det ske. Det var av kärlek till föräldrarnas minne de gjorde det. Att dessa kunde vara så omtyckta ännu, fröjdade henne mer än att bli älskad för sin egen skull. Fröken Ally hänryckte dessa enkla människor med sin älskvärdhet. Gamla västindiefarare letade fram ur sina väggskåp stora vita korallknippen, som liknade förstenad mossa, och ofantliga sjöstjärnor, gråbruna och hårda som pepparkakor. Småpojkarna samlade snäckor och sjöborrar och eremitkräftor vid stranden. Och allt var för henne, allt, som fanns märkvärdigt eller fagert i hela fiskeläget, var för henne. Då fröken Ally en gång kom med på ett stort gästabud, märkte hon, att då fiskargummorna ståtade i sidenklänningar och guldbroscher, voro de svåra att komma till tals med. Hon försökte tala om villan och sillgarnen, om höststormarna och hamnbyggnaden, om skolan och barnen och frälsningsarmén, men samspråket ville ej komma i gång. Då började hon med sillen än en gång och frågade hur de lade in den. Då foro alla fruarna upp och började tala om hur de lade in sillen. Envar hade sin metod för sig, som förklarades och försvarades. De lade in sill ända till supén och under supén och ända till liggdags. Fröken Ally var ej rätt nöjd med sin afton. Hon hade hört, att anden skulle sträva uppåt och ej nedåt. Men hon gick här och böjde sig och böjde sig och gjorde sig liten, utan att själen hennes någon gång fick sträcka ut sig i tävlan med en jämbördig intelligens. Dessa fiskelägesmänniskor voro präktiga och kloka. Hon var rörd över deras vänlighet. Föräldrarnas namn hölls högt i ära ibland dem. Hon tyckte om dem, men ej på rätt sätt. Hon märkte med förskräckelse de oöverstigliga skrankor uppfostran och vanor reste mellan henne och dem.