Plankets taggpikar pekade rätt upp som ville de säga: — Däruppe är det. Backen, som från Norrbro slutade i ett kälknött gupp, glänste svagt i medspåren, och dessa tycktes också vilja leda ögats riktning uppåt. Helge såg på torget ryttarbystens hufvud och den lyftade högra handen — resten svann bakom barriären — men metallgesten syntes gälla himlen. Och i denna underliga, stillastående tystnad, där till och med spårvagnsklockorna upphört ringa, hördes liksom ett underjordiskt brus. Det var isflaken som med strömmen törnade mot den gamla brons väldiga stenpelare. Förvånad skyndade Helga fram mot Norrström. Där såg han hur brons stenräck var kantadt med en kompakt människomassa, hufvud vid hufvud, och ansiktena, alla riktade snedt åt söder, färgades röda från den sjunkande solen. Gaslyktorna voro tända, men de små blossen liknade utkramade citroner i det sällsamt starka ljuset, och spetsen på en lykttändares stake syntes som en stearinbit. — Någon håller på att drunkna, var hans första tanke, men alla ansikten sågo uppåt. — En eldsvåda på Söder, tänkte han så, men ingen rörde sig. Allt mer förvånad halfsprang han uppför lilla brobacken. Där uppe var allt i ett stillastående. Trafiken hade upphört. Långkärror, bryggarvagnar, slädar och kälkar höllo i en hop tätt vid gångbanan. Den slätstrukna modden, korsad af hundratals hjuloch medspår, liknade flinta. Spårvagnen från Norr, som med slaka dragremmar väntade på mötesspåret vid nedgången till Strömparterren, stod tom och kusken hade stigit ned från plattformen. Hästarna vände hufvudet och sökte uppfånga något af glansen bakom skygglapparna. Äfven nere på torget härskade samma stillhet och Helge såg körkarlarna från varulass peka med piskan. I hotellfönstren syntes hufvuden af resande, kypare och städerskor.