”Ja, var så god – men tillåt mig hjelpa att lägga den der stora dynan på sin plats! Den är synbarligen alltför tung.” ”Nej, visst icke!” Och innan jaktlöjtnanten hunnit vidröra den med sina fingrar, låg den redan på sitt ställe, och Gabriella nedtryckte sig ganska eftertryckligt på dess hårda innehåll; men hon bleknade litet, då Arnman djerft utsträckte sin arm bakom henne och med ett eget leende yttrade: ”Det var en märkvärdig tagelstoppning. Jag kunde nästan våga svärja på att man skulle sitta bättre på den undra dynan. Men då det troligen vore för mycket närgånget af mig att dervid erbjuda min tjenst, så får jag endast önska en lycklig resa!” Den unge jaktlöjtnanten tog ett hastigt afsked af damerna, bugade sig för herrarne och var inom några ögonblick åter ombord på tulljakten, hvilken snabbt sköt ut. ”Glöm icke det gamla löftet att komma till Tistelön, herr jaktlöjtnant!” ropade Gabriella, som nu i glädjen sjelf glömde all förställning och vänligt inbjudande nickade åt Arnman, hvilken med hatten i hand och en uttrycksfull blick från de lifliga ögonen besvarade bjudningen. Så snart jakten var ur sigte, utbrast Rosenberg, i det han hjertligt fattade sin fästmös händer: ”Det kallar jag att arta sig till en riktig sjömanshustru! Du perla bland qvinnor, som visar en rådighet, värdig en man! Min egen goda, söta, älskade Gabriella, jag vet icke, hvaröfver jag mest skall glädja mig, antingen deråt att jag fått behålla godset, eller att se dig så mästerligt utföra ditt företag.” ”Åh, det är icke värdt att du säger så många granlåter!” yttrade Gabriella leende; ”ty, för att säga sanningen, märkte nog jaktlöjtnanten hvad som fanns i dynan.” ”Lika mycket,” inföll Birger; ”din sinnesnärvaro har då förmått honom att icke veta någonting.” ”Eller också dina vackra ögon,” tillade kaptenen skrattande.