Men han vantrifdes grundligt. Allt i prästgården, ifrån Estrids själfsvåldiga koketteri, som han ej kunde göra sig så känslolös för som han önskat, och till gamla fröken Bodins nyfikna gnat, var så olika hvad han var van vid i sitt hem. Om söndagarna brukade han följa prästfamiljen i kyrkan, sitta uppsträckt i den förnämsta bänken bredvid frun och Estrid, som bägge två voro så moderna och eleganta som två hufvudstadsdamer, och lyssna på psalmsången och kyrkoherdens predikan. Och när han då hörde de vackra orden, de väl afrundade perioderna, de djupa med högtidligt allvar uttalade sanningarna om kärlek och försoning, då reste sig inom honom en mängd upprorsandar, och öfver hans fina mun lade sig ett satiriskt leende. Det var honom omöjligt upptäcka något sammanhang mellan dessa vältalighetsblommor och den själfviska despot, han brukade se om hvardagarna. Och när han så kom hem, och minnet af psalmsången och predikan blandade sig med Estrids skratt och skämt öfver kyrkobesöket, tyckte han, att det var tommare och ödsligare än någonsin i prästgården. Han började känna längtan – en nästan barnsligt häftig längtan efter det lilla hem, där han och modern och systern under så många år drifvit bekymren på flykten med den kärlek, som band dem vid hvarandra. Ty bekymmer hade de haft – många och svåra och af olika slag. Gösta var ej mera än två år gammal, då fadern, en ung framstående militär, dog och lämnade sin hustru ensam och fattig med två små barn. Ofta hade det sett mörkt ut för den lilla familjen, som drog sig fram med inackorderingar, sömnad och annat illa betaldt arbete, men kärlekens och det goda lynnets andar blåste bort missmodet och gjorde det tunga, mödosamma hvardagslifvet till en enda högtidsdag. Nu hade det ljusnat för dem; Göstas syster hade fått en bra bankplats, och han själf hoppades att inom ett par år taga sin licentiatexamen och sedan kunna stå på egna ben.