Dock, en sådan scen kan svårligen målas. Ty fastän ögonblicket är den bildande konstens verld, fattar hon i detta blott den yttre handlingen i dess helhet, men känslans rikedom kan hon endast antyda. Och dock är dennas rika verld så lockande att afbilda – desto mera, ju mindre man verkligen i den lefvat. Det dunkla och okända drager alltid fantasien till sig, och han fladdrar förväget ikring det, som myggan kring ljuslågan, tills han, som den, förbrännt de lätt förstörda vingarne. Allt på jorden är förgänglighet. Fantasien finner sin död i verkligheten, i känslans verklighet; äfven denna sjelf förstöres af menniskans förvetenhet, af hennes begär att inse, likasom den förre af begäret att njuta. Fråga olyckan hvad hon är, och hatet hvad som närer dess brand, men fråga icke sällheten hvadan den kommer, eller kärleken hvar den har sin rot. Men hvarföre säga: fråga och fråga icke? Menniskans svaghet hindrar henne vanligen just då att fråga, när hon borde göra det. Deremot frågar hon ofta, der hon skulle njuta och blunda. Så smög äfven frågvishetens orm sitt gift i de tvennes paradis. En stund hade förgått i smekningar och ömma hviskningar. Då frågade den unge mannen: Egen älskade, hvarföre alltid dessa tårar? Visste han det icke? Jo, han visste det väl – och likväl frågade han. Var det af ömhet för den tillfrågade? Hvem kan säga det? Tårarnas orsak var smickrande för hans egenkärlek; deras tillvaro plågade honom, ty de innehöllo en beskyllning. I denna upplysning förekommer intet om henne. – Och hon, ville hon dölja dem, för att skona honom? Nej, hon hade dem alltid till hands, hon visste, att deras källa var alltför rik för att kräfva någon onödig sparsamhet. Hvad ville hon? Bringa honom att erkänna sin felaktighet, hennes oskuld? Kanske hoppades hon att sålunda återkalla hvad hon nu saknade. Men kärleken födes icke af rättskänslan. Och, med ett ord, hans sällhet var icke målet! Hon var sjelf öfvertygad att han kände orsaken; ty hon sade: «Ack, det vet du nog. Hvad skulle jag hafva för glädje, då du är borta?»