Till detta ceremoniel hörde, att tredje ståndets medlemmar endast i knäböjande ställning kunde tilltala konungen eller af honom tilltalas. Först efter lång öfver-läggning beslöt man att afstå från detta ej längre tillrådliga bruk; men då skulle i stället tredje ståndets underordnade ställning genom andra anordningar på ett i ögonen fallande sätt framhållas. Det var (för att åter citera Walter Scott) att » reta ett redan förut vredgad t lejon ». Den 1 maj 1789 voro ständerna samlade i Versailles; den 3 maj fingo de nåden att göra sin underdåniga uppvaktning hos konungen. Först kommo kleresiets medlemmar i kaftaner, långmantlar och baretter eller i violettfärgade korkåpor; derefter kom adeln i guldstickad spansk mantel, väst och uppslag af guldtyg, paradväqa, spetshalsduk och plymhatt efter mönster från Henrik IV: s tid; sist kommo tredje ståndets medlemmar i enkel svart drägt, med korta mantlar och filthattar utan plym. Vid mottagningen öppnade man för kleresiet och adeln mottagningssalens båda flygeldörrar, för tredje ståndet blott den ena. De privilegierade mottogos i konungens inre rum, borgarne fingo stanna i en yttre sal, der de genom hofmännens beteende tydligen erinrades om, att de ej räknades till den förnäma verlden. I dessa bagateller låg ändå en klar fingervisning, huru hof-vet uppfattade förhållandet mellan de tre stånden; det visade sig snart, att folkets uppfattning var rakt motsatt. En annan omständighet att gifva akt på var den uppmuntran, som folkstämningen gaf att taga ansats. Den 4 maj skredo stånden i procession till den helige Ludvigs kyrka för att afhöra messan, först tredje ståndet, sedan adeln, derefter kleresiet, derefter det heliga sakramentet, buret af ärkebiskopen af Paris under en af fyra prinsar hållen tronhimmel, sist konungen, drottningen och hofvet. Från den på gatorna, i fönstren, ja på hustaken tätt sammanträngda mängden ljöd liflig bifallshelsning mot tredje ståndet, men dyster tystnad iakttogs mot adeln (med undantag af hertigen af Orleans) samt mot kleresiet.