Medan jag så satt på stenen och såg mot de murade bisättningsgrafvarne, der skolgossar i mörka kapprockar fordom sjöngo liken till sömns, föreföll mig allt något spöklikt. Kyrkogården var tyst och öde; hvarken ifriga affärsmenniskor hastade öfver densamma från vestra porten till den södra, eller syntes der gamla, sedesamma fruntimmer promenera, eller muntra barn trafva i den stora alleen, som leder från vestra till östra porten. Jag saknade en spegel, för att kunna se åt, om jag redan fått grå hår. Jag sträckte ut armen och såg på min hand; der kändes ännu kraft i den förra, och den sednare såg ännu icke knotig ut. Skulle du glömt quattuor species? tänkte jag och begynte att räkna: 6 ifrån 7, står ett igen; 0 ifrån 3, tre; facit: trettioett. Vid ett och tretti år kan man dock ej ännu vara bragt till endast döda barndomsminnen? Nej, någon måste väl ännu lefva, med hvilken jag kan tala ett ord om den tiden. Någon af dem jag minnes måste väl ännu minnas mig. Blott någon af dem vill vara så god och tycka om Stockholm så, som jag, och omständigheterna varit så goda och tillåtit honom eller henne följa sitt tycke och bo qvar i Stockholm? Låt se! Henne? frågar läsaren. Ja se, i barndomens enfaldiga dagar är det ej stor skilnad emellan han och hon, – en svensk akademist kan ej i hela sin lefnad finna, att mera än en bokstaf skiljer dem. Skilnaden är ej stor, men det är likväl svårt att bestämma, huru tidigt det dunkla medvetandet om en skilnad mellan de båda finnes. Var så god, värde läsare – läsarinnan går det ej an att bjuda – och följ med till Mosebackes trädgård, så skola vi genom ett exempel upplysa saken.