Med lysande ögon och glömsk av all trötthet reste han sig från sitt skrivbordshörn och började gå fram och tillbaka med händerna i byxfickorna. De knarrande stegen nästan satte spår i golvtiljorna, så fulla av vilja var de. Målaren satt stilla i sin stol och följde honom avundsjukt med ögonen. Han orkade leva, fattigdoktorn! Han hade hänförelse för många, och det var för att få lite del i hans överflöd man kom hit. Man kan ju dela med sig av mat och pengar – varför inte då också av mod och livsglädje? – Ser du, sade doktorn, ser du, mänsklighetens utveckling går ju fram mellan två poler: den subjektiva, som är vildens – myternas och vidskepelsens – och den objektiva polen – civilisationens, vetenskapens, förnuftets. Det högsta stadium en människa kan nå är den absoluta objektiviteten. Vilden ombildar, han gör som romantiska målare, tar bort och lägger till lite som han tycker i det han har framför sig. Han ser syner och har uppenbarelser. Eller hur? De breda massorna har fortfarande alltför mycket av vilden kvar hos sig. Men en gång i framtiden kommer människan att stå klarnad och stark, utan andra föreställningar än de rent faktiska och objektiva – en oändligt fin mottagningsapparat bara för verkligheten omkring oss, utan undanflykter och utan godtycke. All hårt verklighetstrogen konst är ett steg på vägen dit. Den ska lära oss den rena objektiviteten. Säg själv – kan man inte nästan säga att den är en gren av vetenskapen? Ja, det är det finaste jag kan hitta på om den, och jag vet att du tycker detsamma. Men målaren satt trött och tyst. Det var sant alltsammans, han hade tänkt och sagt det tusen gånger, och ändå! Slutligen sade han: – Jag orkar inte det heller. Jag målade gräs, jag målade vått i gräset, för jag var inte säker på att jag kunde det. Tre dar arbetade jag som besatt utan att riktigt lyckas. De tre nätterna är de enda jag har sovit gott på sista tiden. Fjärde dagen visste jag hur jag skulle bära mig åt, och då orkade jag inte det heller. Varför skulle jag måla vått i gräset? Var det inte vått nog förut? Var det inte gräs nog förut? Ja, jag vet att alltihop är vapen och medel – men jag orkar inte.