«Stormannadauen» (Digerdöden) hade rasat genom Norge och bortryckt mer än två tredjedelar af dess folkmängd och förödt hela landsträckor och stora folkrika socknar. I Uldvigs dal, i Hardanger, hade en ung bonde, vid namn Halgrim, allena blifvit öfver af allt folket, som bodde der. Han reste sig upp från sjuklägret, der han låg omgifven af döda, och gick ut för att söka – lefvande menniskor. Det var vår och lärkorna sjöngo högt i den blå klara luften, och björklundarna klädde sig i späd grönska, elfverna med smältande snöstrimlor slingrade sig sjungande utför fjellen, men ingen plog fördes i den uppmjukade jorden, och från höjderna hördes inga vallhorn kalla kreaturen ut till måltid; allt var dödt och tyst i menniskornas hem. Halgrim gick från dal till dal, från hydda till hydda, och öfver allt stirrade döden emot honom, och han kände igen liken af fordna vänner och bekanta. Då begynte han tro att han var ensam i verlden, och förtviflan intog hans själ, och han beslöt att äfven dö. Men då han var i begrepp att störta sig utföre ett fjell, hoppade hans trogna hund upp och smekte honom, och klagade i ångstens uttrycksfulla språk. Halgrim hejdade sig, och steg tillbaka från afgrundens rand; han omfamnade sin hund, hans tårar runno, och förtviflan vek från hans uppvekade hjerta. Och han började åter sin vandring. Kärlekens minne förde honom till Gravens socken, der han först hade sett och lärt älska Hildegunda. Det var afton, och solen var i nedgången, då Halgrim nedsteg i en dal, der allt var likaså tyst och dödt, som i dem han hittills genomvandrat. Dystra stodo furorna i bergsväggens svarta skugga, och tyst flöt elfven mellan de ödsliga stränderna. På andra sidan om elfven sköt ett litet näs med löfskog ut i de blå vågorna, och på de ljusgröna björktopparne spelade solens sista strålar.