Lafcadio Hearn talar om det sällsamma japanska leendet, som lägger sig likt en luftig slöja öfver tillvarons obehag och lidande. Det leendet är en återspegling af inre känslor, vemodiga, vänliga, försonliga, muntra. Barnen lära genom föräldrarnes föredöme detta leende, som utgör en del af den husliga och sällskapliga etiketten. »Detta leende», säger Hearn, »är det angenämaste, som barnen kunna bjuda sina föräldrar, lärare och vänner, det angenämaste uttryckssättet mellan öfveroch underordnade midt i all bedröfvelse, sorg och bitter missräkning. Hjärtat må brista – ansiktet måste förbli muntert, icke känslolöst, som de högmodiga européerna mena. Med detta bud visar oss japanen icke blott den hos rasen inneboende och ständigt omhuldade stoicismen utan äfven sin beröring med den klassiska grekiska och romerska estetiken.» Och herr E. Wavrinsky säger i sin motion om upptagande af hälsolära som skolämne: »De japanska skolorna äro icke som de våra, enbart anstalter för läxläsning. Man sysselsätter sig där i hög grad och på ett helt annat sätt än hos oss med lärjungarnes andliga uppfostran. Som exempel härpå delgifves här ett speciellt schema, som de japanska skollärarne äga att följa vid sidan af den öfriga undervisningen.