KARLSSON. (hotar vidare) (Emmy går till vänster. De andra komma brådskande in jämte henne. I detsamma tittar baron Fredrik v. Brinck in från tamburen med mössa och päls uppå). BARON. Aj, aj , aj! Nå, där är ni allihop! God kväll på Sätra! ELISE. (springer dit) Kusin Fredrik! GENERALEN. (efter) hans rörelse och skyndar ut i tamburen. Baron kommer in, sedan doktor Segerstedt och hans mor). BARON. VAHRMAN. (som trycker Segerstedts hand) (För honom fram till generalen, som står stel. Plötsligt likasom vaknar han och räcker doktorn ceremoniöst handen). GENERALEN. (tvunget) Trifsammare här än i England! Välkommen! Ja, det var värkligen en öfverraskning! Vi kunde ju inte vänta ett s å rart julbesök. SEGERSTEDT. Nej, jag ville öfverrask a min mor, därför skref jag ingenting. (Hälsar på de öfriga och stannar hos modren). GENERALEN. (kallt) Men ni har lyck ats öfverraska också oss andra rätt myck et. Nå, se där ha vi ju herr Karlsson, god afton, vi behöfver er för en undersk rift och kanske... VAHRMAN. Nej, Alma och Karl , nu måste vi skynda oss! Hvad tänker mamma om oss där hemma? GENERALEN. Ska bror fara nu? Just när herr Karlsson kommit fö r att bevi tna handlingarna? VAHRMAN. BARON FREDRIK. (Samtidigt till Emmy, som han hälsat på) Nej, nej , nej, jag försäkrar, att ni är riktigt saknad i Helsingfors! GENERALEN. (till Vahrman) Än maderan då? VAHRMAN. Ja, den är det synd om, men när de väntar oss hemma, s å mås te vi fara. VAHRMAN. Hvad har häradshöfdingen menat med al t detta? VAHRMAN. FRU SEGERSTEDT. Nu får fru Segerstedt sköta spelet själf. Er son är hemma och intet testamente undersk rifvet ännu . FRU SEGERSTEDT. Åh, tro r ni jag skulle vilja