Han behöfde i sanning anlita hela sin viljekraft för att icke fullkomligt förtvifla under så dystra omständigheter. Han dignade ned på närmaste stol och utstötte en djup, smärtsam suck. – Ja, min vän, hvarför skulle jag neka till det? – Ah! Den gamle läkaren svarade icke. Farväl, herr polismästare! – Den där ser ju ganska oskyldig ut, sade han småskrattande och höjde flaskan mot dagern. – Du pratar, som du har förstånd till och stofferar ut saken – förlåt kära bror! Nu flyttade hon sig bort till fönstret, lindade upp det lilla paketet och betraktade fundersamt dess innehåll. Arkiater Ternelius och hans franske ämbetsbroder aflägsnade sig tyst, sedan de lämnat sina instruktioner, åt den i yttre rummet väntande trotjänaren. François Lebrun skildes hädan, » mätt af lefvande », liksom en af urpatriarkerna i Genesis. Kinderna blossade och hans ögon sprutade eld. – Det var ju en hel evighet sedan man såg dig, mon cher Axel, utbrast han, i det hans ädla anletsdrag strålade af den uppriktigaste välvilja Du glömmer alldeles bort oss! Axel Anton von Silfverhorn hade en ansenlig samling af dessa präktiga ädelstenar och kände en viss berättigad stolthet öfver densamma. Historiskt. – Måhända en som råkat i samma fördömelse? – Ja, så tycker jag med, inföll bankiren. Men Silfverhorn utlät sig med samma orubbliga lugn, som dittills aldrig lämnat honom i sticket, om man också hade kunnat märka att äfven hans tålamod närmade sig sin gräns: Hermine var nu utmattad af öfveransträngningen, hallucinationerna och de sömnlösa nätterna. Hade han haft någon aning om att han skulle träffa dem här – då skulle han hafva skytt detta ställe som en stinkande pesthåla, som de fördömdas hemvist. – Dessa båda utrop ljödo samtidigt, det ena från grefven, det andra från Silfverhorn. utbrast Edmond Bardoux med en ursinnig åtbörd, hvari man igenkände den hetlefrade provençalen. Men han hade beslutit att ej träffa henne förrän hon blifvit vederbörligen installerad i sitt nya hem på Lofön. En morgonpromenad