Den högdragna minen faller plötsligt af, och Kristian VII:s ansikte får ett uttryck som påminner om ett nervsjukt barns oresonliga mörkrädsla: – Ni menar för döden? – frågar han hest. – Nej, nej! Faran ligger i en kronisk nedsättning af kroppens och själens krafter. Jag hoppas kunna öfvervinna den, om Ers M:t vill unna sig någon hvila. Men tvingas kroppen öfver sin förmåga, torde Ers M:t mycket snart få förnimma följderna däraf. – Jag skulle alltså handla som en förbrytare, om jag i detta speciella fall tillmötesginge Ers M:ts önskningar. Medan han talar, har oron så småningom försvunnit ur det förskrämda ansiktet, hvars minspel är växlande som aprilväder. Konungens blick har nu ett inåtvändt, begrundande uttryck, och han nickar tankfullt, gång på gång. – Det känns, som om ni ville mig väl! säger han sakta. – De andra tala så mycket om, att de älska mig Nu följer en lång tystnad; sedan glider en solglimt öfver dragen. – Alltså är det öfverenskommet, min käre lifläkare. Inga extravaganser på vägen! Uppriktigt sagdt – jag känner icke heller någon synnerligen stor lust att vara utsväfvande men hvad tror ni väl, att Holck skall säga? – Å, Ers M:t erinrar sig säkert fabeln om lejonet och tjuren? Tjuren sade till lejonet: jag är starkare än Ers M:t. Jag orkar mera! – Och hvad svarade lejonet? – Kungen småler, lifligt intresserad. – Lejonet svarade svarade just ingenting. Men en vecka senare hade tjuren blifvit en stut. Nu är kungen i strålande lynne och afskedar sin lifläkare i nåder