vara, att Venizelos ' vederlikar äro mycket farliga för länder som vilja bevara sin själf bestämningsrätt. Detsamma gäller den balanseringspolitik, som bedrifvits af föga nogräknade politiker i Italien, Bulgarien och Rumänien och som nog kunnat påräkna vissa sympatier af neutrala politiska realister i andra länder; ehuru långt att föredraga framför den grekiska själfupp-gifvelsen, emedan den åtminstone ej utlämnat statsmakten, har äfven denna fria täflan mellan utländska makters anhängare inom länderna visat sig nästan ofelbart leda till indragning i kriget. En stat, som fullt tillgodoser sitt försvar, hvars regering obevekligt fasthåller landets neutrala ställning och med alla till buds stående medel beifrar öfvergrepp däremot och hvars folk behärskas af nationell själfbevarelseinstinkt — en sådan stat har vissa möjligheter att hålla sig klar från bränningarna, men däremot knappast andra. Full säkerhet bjuder visserligen detta lika litet som något annat; men under kriget har dock, med undantag af Belgien, ingen europeisk stats territorium kränkts och ingen stat indragits, utan att statens egna medborgare haft sin mycket betydliga del i fredsbrottet. Inför den ständigt mörknande horisonten gäller det alltså, för hvarje stat som vill hålla sig utanför, att skapa alla tänkbara materiella och moraliska garantier till stöd och skydd för denna vilja. Hvarje eftergift i landets själf bestämningsrätt blir en förevändning för nya kraf, tills slutligen såsom i Grekland en politiker afvisas såsom regeringschef genom maktspråk af en utländsk minister, postoch telegrafförvaltningarna måste öfverlämnas i den ena krigförande partens händer, regeringen måste finna sig i att utvisa motpartens påstådda agenter och anhängare ur landet, hvarvid den inhemska polisen ej ens får förtroendet att häkta de misshagliga, utan måste öfverlämna detta åt de utländska makternas egna organ, och det fullständiga utplånandet af den inhemska statsmakten står såsom tämligen ofrånkomlig och nära förestående slutpunkt.