Därför var det också rätt naturligt, att den svensk-norska regeringen år 1871 ifrågasatte att officiellt ställa öarna under de förenade rikenas överhöghet. Framställningen härom fann ett välvilligt mottagande hos alla andra kabinett men strandade på Rysslands motstånd. Då Sverige böjde sig för detta motstånd, har det desto större fog att hävda, att heller ingen78 DAGENS FRÅGOR annan stat kan tillmäta sig någon vidsträcktare befogenhet å Spetsbergen, utan att dessa utgöra en terra nullius, en statssamfundet i gemen tillhörig allmänning. Resultatet av de diplomatiska förhandlingar, som 1909 — 14 ägnades åt Spetsbergsfrågan, gick ock utpräglat i riktning att hävda öarnas ställning som internationell egendom. Det förslag till allmän kon vention rörande Spetsbergen, som på 1912 års Kristianiakonferens utarbetades av Sveriges, Norges och Rysslands representanter, bekantgjordes då till huvuddragen i officiella kommunikéer i de svenska och norska tidningarna (maj 1912). Visserligen blev detta förslag, när det underställdes övriga kabinett, icke godtaget, men motståndet torde, så vitt känt är, icke från något håll hava gällt konventionens bärande princip, d. v. s. öarnas placering som terra mil Hus under internationell garanti. När man på basis av den förberedande undersökningen i juli 1914 skred till att på en allmän konferens, där alla av Spetsbergen aktuellt intresserade makter voro företrädda, definitivt ordna öarnas ställning, kan det därför icke ha varit tal om annat än att lämpligen utforma dessa garantibestämmelser till det internationella samfundets fromma. Världskrigets utbrott omintetgjorde försöket, man står sålunda den dag som är, just där Kristianiakonferensen då stannade. Ehuru icke rättsligen bindande, giva följaktligen för närvarande grundsatserna i 1912 års föreslagna och i det stora hela med gillande mottagna arrangemang den säkraste ledtråden för framtidsåtgärder beträffande Spetsbergen.