“... Någon människa klädd i karlkläder. Ja, det där vet jag; men nu vill jag ha reda på den här pojken, och det skall jag också ha.“ Manda påskyndade deras gång, och utan att se sig för rusade de af med sådan hastighet, att Minna i förbifarten knuffade till biskopssonen och det med ett sådant eftertryck, att hon höll på att själf falla omkull, hvarvid den lilla tärnan uppgaf ett rop. Gossen stannade och räckte ut handen, för att fatta tag i flickan. Vid denna rörelse nedföll kappkragen, och hans ansikte blottades. Manda bekymrade sig icke det minsta om systern, utan fäste ögonen på gossen. När hon fick se hans ansikte, vände hon honom tvärt ryggen, fattade systerns hand och sade i vresig ton: “Se så, Minna, nu ska vi skynda oss hem.“ De gingo framför gossen genom vallporten, öfver bron och ut till gamla staden. Manda smågrälade på Minna för det denna varit nära att falla omkull, och då Minna ville skjuta skulden på Manda, blef systern ond, och fara var det, att hon på ett uttrycksfullare sätt gifvit luft åt sin vrede. Slutligen yttrade Minna halfgråtande: “Du är alltid elak emot mig, när det icke är som du vill. Nu blef du ond på mig för att biskopens gosse var så förskräckligt ful, och därför grälar du på mig; men inte rår jag för, att han hade ett sådant där otrefligt ansikte.“ “Biskopens gosse“, såsom Minna kallade honom, var inte på längre afstånd ifrån de små damerna, än att han hörde allt hvad de sade. Han hade i början varit road af deras käbbel; men då Minna yttrade sig om hans fulhet, drog han samman ögonbrynen och mumlade något mellan tänderna, hvarefter han tog ut stegen och skyndade om dem. Han kunde likväl icke afhålla sig ifrån att kasta en blick på den, som kallades Manda. Hans steg vände sig till Kalmar slott. Inkommen genom vallporten till detsamma, följde han vallen åt och trädde in i det yttersta af de gamla förfallna vakttornen.