Oändlig längtan i ett ändligt bröst! »All lifskraft dog i mitt förfrusna sinne», Det mod försvann, som gjort mig glad och fri, Mitt inre stelnar, glädjen är ett minne, Och intet hjerta har jag mer härinne, »En urna blott med lifvets aska i». Och fosterlandet, all min fröjd, min ära, Hvad larm, hvad käbbel der mitt öra når! »Man splittra vill, upplösa, sönderskära», »Det usla frodar sig, det härliga förgår». Så klagar skalden, harmens ådra sväller I själ, som hösten isar med sin köld. För honom hopens gunst så föga gäller, Och vid Carl Johans tron han stolt sig ställer Och värnar Äran med sin fria sköld. Hvad sorgsna ljud, som smälta menskohjertan, Nu klinga stundom bland de gula trän! »Hur trolös glädjen, huru trofast smärtan!» – Hur »liknöjdt ögat ser mot grafven hän!» – Hör, hvad han hviskar i en moders öra, Hvars dotter skördats re’n i vårens stund: »Hon dog som ung. Hvad bättre kan man göra?» Vårt öga skyms af bitter gråt, vi höra En suck, en snyftning ur ett hjertas grund. Hvad var det då, som väckte dessa plågor? Hvad plötslig frost på gyllne fälten steg? Var tyst och stilla! Hejda dina frågor Och mins att sångarn smärtans rot förteg! Men vill du ana gåtan af hans öde, Ett ädelt hjertas vemodsdjupa sorg, Så läs den ljufva sången om »Den döde» Och se, att ren och hög, hur bröstet blöde, Är han, som fordom sjöng om Ingeborg! Det fins ett qval, som ingen kan förråda, En sorg, som jemt sin täta slöja bär Och som »Orion», ingen mer, får skåda. Den i sitt väsen skär och helig är. Hvad mer, om något vågadt »infall» ilar Från en af smärtans darrning vidrörd mund? Hvad mer, om sjelfsvåld rigtar löjets pilar? Kanhända så den oro, som ej hvilar, Vill skalden söfva för en flygtig stund.