tryckte ännu en gång min hand och Ett år eller något mera förrann, hvarun der j a g förlorade den unga skådespelerskan ur sikte annorlunda, än att j a g af tidningarna erfor, att hon gjorde stora framsteg i teaterpublikens gunst, i synnerhet genom ett älskligt, vinnande behag och någonting käckt och hurtigt i framställningen, som ryckte åskådarne med sig, men äfven, då rollen så kräfde, något tragiskt, känslofullt, som rörde och bragte fram medlidande. Så försvann plötsligt hennes namn från tidningsspalterna. Jag antog, att hon rest utomlands för att studera konsten, och jag glömde för andra och annat alldeles bort den lilla skådespelerskan, då jag en dag mottog en liten biljett med poststämpel från nå- gon plats i Sverige, som jag endast kände så mycket, att den låg i Småland. Och biljetten innehöll dessa ord: | Cakes o. Biscuits öfver hela riket. » Min välgörare! Jag vill bereda en mig nära stående persom glädje ocb ber därför, att ni vänligast gör en tur under sommarferien ned till — b o l, närmaste järnvägsstationen — y d. E j en rad mera. Jag läste om den lilla, med elegant fruntimmersstil skrifna biljetten flere gånger, utan att ännu kunna komma på tanken om, hvem brefskrifverskan månde vara. Men om några dagar började verkligen mina sommarferier, och jag beslöt att resa efter den angifna adressen. Där lockade mig kanske ett äfventyr. Och jag for. Efter det j a g tillbragt natten å ett järnvägshotell, for jag en den härligaste sommarmorgon till — y d station, där ett elegant ekipage med kusk och betjänt väntade. Jag antog, att det var mitt, och fick bekräftelse därpå och steg i, medan betjänten bugande helsade från » hennes nåd », att hon beklagade sig vara förhindrad från att själf mottaga herrskapets ärade gäst. Vagnsdörren slog i, betjänten hoppade upp och tog plats bredvid kusken, piskan smällde, och de eldiga springarne föllo i snabbt traf.