Gudmund höll sina ögon riktade på Hildur hela tiden. Hon var klädd i krona och slöja, och nu såg han hur hon lyfte sin hand och drog ut en av de stora nålarna, som fasthöllo kronan. Hon tycktes ha gjort detta omedvetet. När hon märkte, att Gudmunds blick vilade på henne, stack hon in nålen igen. »Det är ju ännu inte fullt bevisat, att det är Gudmund, som är dråparen,» sade fadern, »men jag förstår ju, att ni vill, att bröllopet skall uppskjutas, tills vi ha fått allt utrett.» — »Det är nog inte lönt att tala om uppskov,» sade nämndemannen. »Jag tänker, att Gudmund är så pass säker på sin sak, att vi kunna komma överens om att det blir slut mellan honom och Hildur med detsamma.» Gudmund svarade inte genast på detta vädjande. Han gick bort till fästmön och sträckte fram handen. Hon satt alldeles stilla och tycktes inte se honom. »Vill du inte säga farväl till mig, Hildur?» Nu såg hon upp, och hennes stora ögon blixtrade kallt emot honom. — »Var det med den där handen, som du förde kniven?» frågade hon. Gudmund svarade henne inte ett ord, utan vände sig till nämndemannen. — »Ja, nu är jag säker på min sak,» sade han. »Det tjänar inte till något att göra uppskov med brölloppet.» Härmed var samtalet slut, och Gudmund och Erland gingo sin väg. De hade att gå genom flera rum och förstugor, innan de kommo ut, och överallt sågo de förberedelser till bröllopet. Dörren till köket stod öppen, och de sågo hur en mängd människor rörde sig om varandra i ivrig brådska. Det trängde ut os av stekar och bakverk, hela spisen var full av små och stora grytor, kopparkastrullerna, som annars klädde väggarna, voro nertagna och i bruk. »Tänk, att det är för mitt bröllop, som de stöka på detta sättet!» tänkte Gudmund, när han gick förbi.