Och inte annat än jag kan finna är förhållandet alldeles detsamma hos profeterna. De tala inte om att Herren stöter bort den, som inte känner Nådens ordning, de säja bara förlåtelse. I Esaias fyrtioförsta säges: Frukta dig inte, du mask Jakob, du fattiga hop Israel, jag hjälper dig, säger Herren din förlossare, den helige i Israel. De elända och fattige söka vatten och där är intet, deras tunga borttorkas för törst, men jag, Herren, vill höra dem. Och jag tror – nej det är säkert, det är i kapitlet efteråt som han lovar, att en förbråkad rö skall han inte sönderbryta och inte utsläcka en rykande veke, han skall öppna de blindas ögon, och föra fångarna ut ur fängelset och de, som sitta i mörkret, ut ur fångahuset. Och så säjer han, så att ingen skall vara oviss om vem som borgar för löftet: Jag, Herren, det är mitt namn, och jag skall inte ge min ära åt någon annan eller mitt lov åt avgudarna! Han kommer inte att ge sin ära varken åt nådens ordning eller lärofäderna och inte heller åt oss själva, eller den helighet, som vi ha ett sådant behag i. Och Paulus Han stannade och halvlutade sig mot den gulgröna kakelugnen. Tungan vände bussen och handen gled över den höga, fårade pannan, under det tanken sökte efter den riktiga tråden i romarebrevet, som på något sätt halkat ut ur minnet. Men det kom inte mer på en liten stund, och så tog Valö-Mårten fatt. Mårten hade länge passat tillfälle att få komma fram med vad han hade på hjärtat, där han satt och drog med högra handen i skägget, som med ett grepp om hakan samlades ihop i näven, som om det varit en sillgarnssköt, varefter handen sakta följde det tills det slutade mittför mellangärdet. Nu gjorde han hastigt en knyck på huvudet, så att den lejonpart av den blonda manen, som satt till vänster om benan, for upp igen i sitt esse, slog en klatsch med tungan och högg ett nytt grepp om skägget uppe vid hakan och började: