Han fattade sig och gick fram till henne. Det gör mig ont, min kusin, att se er igen i detta tillstånd, sade han stelt, utan att taga plats i den stol, Valentine skjutit fram till honom. Edmée låg med nedslagna ögon och plockade på lakanet. Plötsligt såg hon upp, och det var ett leende på hennes läppar, som förvirrade Louis. Du beklagar mig. Det har du intet skäl till. Sedan jag såg dig sist, har livet givit mig det bästa, någon kvinna någonsin har ägt eller kommer att äga. Därför att du nu händelsevis ser mig sjuk och en smula matt av febern, tror du... Å, Louis, se i mina ögon, innan du går, och se, om du finner spår av det, du väntat att finna blygsel eller sorg. Han höjde långsamt, liksom motvilligt sin blick, och mötte hennes. Den var strålande och klar, och hennes leende var stolt, nästan högdraget. Du har ett styvt sinne, min kusin, sade han blott. Du vill icke tro mig? Gör, som du vill, men det säger jag dig hon reste sig halvt upp i sängen och lyfte handen, liksom till ed intet av det, som hänt mig under dessa två månader, ville jag undvara. Intet, hör du, icke ens denna feber. Edmée! han rätade sig strängt. Du talar ett språk, som minst av allt anstår en ädelboren kvinna. Så skulle visst envar säga i ditt ställe kanske alla män, utan undantag. Hon talade nu lugnt, med mild, stilla röst, liksom anginge hans ord henne icke. Men jag är en ädelboren kvinna, och aldrig, tycker jag, har jag bättre förstått, vad som anstår mig, än nu. Jag vet, att mitt liv har blivit ett undantag från regeln men är då regeln det högsta du kan tänka dig? Louis reste sig. Jag vill ej diskutera med en febersjuk flicka. Jag bad om lov att hälsa på min kusin, emedan det skulle givit anledning till sladder och kommentarier, om man fått veta, att jag underlåtit det. Nu har jag gjort min plikt. Louis! Hon reste sig halvt upp i sängen för att hålla honom tillbaka. Säg mig... Du finner det orätt av mig, att jag stannar i din moders hus? Han betänkte sig litet. Ja. Och ändå önskar jag det, tillade han med eftertryck.