»Men sant i alla fall. Men så har han också allt hvad som i den vägen behöfs för att göra pängar. Han ser bra ut, kvinnorna afguda honom; han har röst som en maëstro vid första klassens opera och så förstår han att välja sin repertoar lika väl som sin publik ... Se där hemligheten ... Håller han på i fem år och därtill lefver lika exemplariskt som nu, är han en rik man.» »Känner ni honom något närmare? Hvad heter han?» kastade Holm fram och höjde sitt glas med ett artigt: »Gracia, signor!» Italienaren tömde sitt glas i botten och »kompanjonen», som var mera tystlåten af sig, följde beredvilligt exemplet. »Han kallas ’vackre Giovanni’,» svarade bandittypen. »Det namnet fick han genast han kom ut här i staden ... Annars heter han Giovanni Pirozzi.» – Just den! tänkte Gunnar Holm och fortsatte: »Man skall väl lösa ut tillstånd af polisen för att få gå omkring och sjunga så där?» »Jo, jag menar det Nu är det till och med strängt med den saken ... Men hvad beträffar Giovanni, skulle han ha råd att betala tiodubbla afgiften utan att det skulle göra honom något. Annorlunda kan det vara med oss, som arbeta för kopparslantar.» Han gjorde en kort paus innan han fortsatte: »Jag skulle behöfva en, som kunde sjunga. Då blefve det annat ljud i skällan och i portmonnän med för resten.» »Och jag skulle inte vara ohågad att försöka», svarade Holm. »För sanningen att säga har jag inte så dum strupe.» »Har ni lust att profva?» »Kyss till!» svarade Holm i afsikt att möjligen komma den där »vackre Giovanni» närmare in på lifvet. »Kom upp då i eftermiddag klockan på slaget sex. Och har ni röst, tror jag nog, att Giovanni inte skall ha något emot att lära er vissa finesser.» »Nej, hvad säger ni!» utropade Holm gladt öfverraskad, men återtog strax med ett allvarligare uttryck: »Är det inte snarare troligt, att signor Giovanni skall betacka sig för att få en konkurrent?»