Det var länge sedan han sett denna sida af sitt väsen; i många, många år hade den varit som död. Men detta barn var lyriken inom honom, malmen och innerligheten som gaf hans dikter klang och hans skönhetslängtan själ; och under den tid, det varit dödt, hade hans Musa också varit stum. Då det nu vaknade till lif igen, var det som när en sångfågel vaknar en vårmorgon: allt grönskade, svällde, knoppades, blommade, och solen lyste och själf sjöng han. Det var som om han åter förnummit inom sig de längtans fina, blåa vårdimmor, som lifvets korsdrag sedan alltid blåser bort, men af hvilka det dock stannar kvar en aning hos män, som bevarat sitt hjärta ungt. Också märkte han dag ifrån dag allt tydligare tecken till den kroppens och själens föryngring, som fransmännen kalla »la seconde jeunesse»; och när man såg honom: liflig, ledig och elegant, med spänstig hållning och lätt gång, och vid hans sida Casimir: säflig och en smula klumpig, gående med tunga steg, och emellan dem Maria — så skulle man icke kunnat tro, att denna kvinnas kärlek tillhörde honom, som tycktes vara den minst värd. De syntes öfverallt i hvarandras sällskap, dessa tre: på konserter och teatrar, framför allt på operan, som då stod i sitt högsta flor. Där sutto de också en afton, då Shakspeares »En midsommarnattsdröm» skulle gå öfver scenen. Gasen var just skrufvad ner, parketten låg i halfskymning, alla dessa hufvud och ansikten, som skymtades i dunklet, tycktes vänta; det var som om hela salongen hållit andan, förbidande hvad som komma skulle. Då höjde sig ur denna tystnad de första tonerna af ouvertyren, Mendelssohns härliga tonskapelse.