Ty i Salenii plånbok vilade en anhållan om åtta liters spritutdelning på en systemblankett, som bara behövde hans högvördighet, biskop Aidesimos’ av Aleppo underskrift för att ögonblickligen bifallas. Salenius halade fram blanketten, nyss förvärvad på Rullan, ur sin ficka och von Trenck överlämnade med en elegant gest sin reservoarpenna. Hans högvördighet behövde endast skriva sitt namn där — där, ja just där — med alla titlar etc. Och det hela skulle vara klart. Han skulle icke en gång behöva lämna landån. Hjärtligt och tacksamt leende skrev biskopen sitt namn med civiliserade typer och titlarna på franska. Salenius rusade in på lokalen och lämnade fram papperet. — Mitt namn är Salenius, värmlänning, och här ute i en landå befinner sig hans högvördighet biskopen av Aleppo, som skall undersöka en del saker på Carolina. Jag är hans hjälpreda under vistelsen här och han behöver litet varor. Jaha, ni vet väl att biskopen kom hit med extratåget. Nå, så mycket bättre. Ni kan se själva, landån står här utanför. Vederbörande tjänsteman synade papperet, som ju var alldeles i sin ordning. Salenius darrade av oro. — Men åtta liter! Det var mycket, det, till och med för en biskop. Det var ganska egendomligt ... — Han ser ut att vara sjuk — högg Salenius till. Det är kanske därför — eller han skall väl ha någon tillställning för teologiska fakulteten och bibliotekstjänstemännen ... Systemmannen gick till fönstret och betraktade den ärevördige. Det var inte utan att han imponerades av den exotiskt kyrkliga skruden, guldkorset och de vita silverlockarna. Däremot imponerades han icke av von Trenck, som han kände, och som ivrigt gestikulerande underhöll gästen. — Kandidat von Trenck, som talar franska som en infödd, är tolk åt hans högvördighet, förklarade Salenius. — Jaha, naturligtvis får en sådan gäst, vad han vill ha, fast åtta liter är ju mycket. Vart skall del skickas? — Avhämtas från Stadshotellet, sade Salenius och en tyngd föll från hans bröst för att efterträdas av en glädje som hotade att spränga det.