Han gick några tvärgator längre västerut. Där krökte floden och vid första norra bron fanns ingen bevakning. Till och med uppe i brotornet visade en liten brinnande oljelampa öfver skrufinrättningarna, att skjulet var tomt. – Här gick han öfver. I och med det samma han satte foten på nordvästra kajbredden kände han en het pust från brandstället som slickade en osynlig låga hans kinder. Och samtidigt hörde han ett bullrande dån, hvilket oupphörligt tilltog. Det rasslade som stora järnvägståg i full fart öfver klippviadukter och stålkablade hängbroar. Dånet och hettan blef intensivare. Nu stannades han af en soldat. Men denne, som säkert var från det lilla Fort Sheridan, och icke kände så noga till stadens irrgångar, lät sig nöjas med försäkringen att Bendel bodde vid nästa gata. Denna gata var emellertid en banvall, betäckt med delvis uppbrutna skenor, som i ett kaos af sammangyttring aftecknades mot ljuset likt refbenen på något prehistoriskt jättedjur. Från vallen såg han ut som öfver ett läger, där yxor och hjälmar, slangar, stegar, sprutor och okända redskap glänste. Soldaterna kraflade om hvarandra som stora skalbaggar, hvars ryggpansar fångade eldstrimlor och vattenstänk. Höga rop och gälla hvisselpipor omväxlade. Ett starkt fräsande, öfvergående till sjudande, som utsläppningar ur en kolossal ångpanna, fyllde Bendel med nervös rädsla. Han väntade att få höra en explosion. Taken hade störtat i de fyra hufvudtornen, på hvilkas krön man härifrån ännu kunde se i utskärning de alfabetets första bokstäfver, A, B, C, och D, som betecknat elevatorplatsen. Från tornet B steg en eldpelare lodrätt mot himlen, och rökmassorna ofvanför runno som smält koppar i nordlig riktning. En outhärdlig lukt af svedt och brändt, omöjlig att definiera, kom stötvis från denna krater. Och med den heta vinden fördes nu tydligt asoch blodlukten söderifrån. – Det är helvetet, mumlade Bendel.