Ja, bilden var nog vacker med sin fond af snöklädda mäktiga bärg. Men Mats fann den alls icke upplifvande i den nya, kinkiga belägenhet, som på nytt gjort ett opåräknadt afbrott i hans långa resa. Tviflet om att lyckligt komma fram ens så långt som till staden Skagway fick åter makt med honom, och han blickade tröstlöst ut genom den bastanta gallergrind, som skilde honom, och äfven negern naturligtvis, från friheten. Han var helt enkelt fånge och visste ej det minsta om när han åter skulle bli försatt på fri fot. Enligt hvad negern meddelat honom – och denne svarting tycktes vara mycket bekant med förhållandena – skulle man kunna få sitta där i skjulet ett par tre dar innan vederbörande myndigheter aktade nödigt att taga upp detta mål till behandling. – Men hvad anklagar man då oss för? hade Mats frågat på detta meddelande. – Nästan för stöld, svarade negern. Järnvägsbolagen här uppe och i hela Amerika förresten lägga aldrig fingrarna emellan då de komma öfver någon, som försöker sig på att få resa gratis. Jag har för min del varit ute ett par tre gånger, senast i Florida, där jag endast med knapp nöd kom undan med lifvet. Hade jag icke lyckats att ändtligen rymma, skulle jag med säkerhet gått åt af svält. Men så lyckades jag gräfva mig ut en natt medan de andra fångarna sofvo. Vi voro elfva stycken, män och kvinnor, instängda i en bur, som knappt var manshög, men annars rätt rymlig och afdelad i två rum, det ena för män, det andra för kvinnor, en s. k. lösdrifvarebur, dit man förde in alla, som voro misstänkta för ett eller annat spratt och skulle ransakas ... Nåväl! När sjätte dagen gått, och jag, som sagdt, var halfdöd af hunger – ty vårt enda mål var en liten usel bit härsket sidfläsk, som kastades in till oss om middagarna och som vi fingo dela bäst vi kunde liksom vattnet i en behållare, hvilken nog ej fylldes mer än två gånger i månaden, – när, som sagdt, sjätte dagen gått, beslöt jag att rymma under natten.