– Ingevald – hviskade bryten och drog honom i den brokiga kjorteln. – Jakob gör ingenting hemligt. Du kan vara viss, just därför har han lagt sin staf öfver de sönderslagna trästyckena, att hvar och en klart skulle se, hvem som var den skyldiga. Hur lätt hade inte någon af oss eller en annan oskyldig kunnat bli misstänkt och straffad. – Nåväl – utbrast Ingevald med häftighet och vände sig mot bilden. – Jag känner dig inte, gudinna, men ännu är ditt anlete blankt och ungt, så att det lyser om det, och jag har lärt dig att rodna. Nu skall jag ända till fötterna göra dig så fagerröd som en välsk drottning – och kan du, så hjälp oss! Därmed kastade han allt det offerblod, som fanns kvar, öfver bilden och ryckte åter hästen från trälarna – och öfver dem brusade och skakade de väldiga ekarna. Han hade fått blod på ärmen, men gaf sig ej ro att tvätta bort det. Under hela vägen tänkte han på Soldis och blef allt hämndgirigare och vredare.