D å blef det ett allmänt nej till svar. T y c ker någon det, att en sömmerska, som ska ' sy en klädning på två dar (för det kan somliga), har tid att förspilla en halftimme på sådant! Ja, men ni skulle bli mycket kryare efteråt, sa ' styrelsefrun, och kunna ta ' ihop med ert arbete med dubbel fart, och så skulle ni få bättre aptit, för den är det nog klent med ibland, kan jag tro! Det fick de då medge, för många af oss kan inte äta något till middagen af bara trötthet. — Försök då att gå ut, sa ' styrelsefrun, så ska ' ni få se, hurudan skillnad det blir. — Men damerna, som vi arbeta åt, skulle aldrig tillåta det, sa ' vi allihop. — Hur vet ni det, frågade frun då. Har någon af er satt det i fråga? — Ja bevars, var det en som sa '. Jag bad om lof att gå ut häromdagen i ett fint hus, och då hånade de mej och frågade, om de inte skulle telefonera till hyrkusken efter vagn till syfrökens middagspromenad! — Och mig hände det, inföll en annan, i en familj att frun blef ond och sa ', att när hon kunde sitta stilla i tre dar (för hon försakade sin dagliga promenad för att så snart som möjligt bli af med den odrägliga sömmerskan), så kunde väl jag också hålla mig inne. Hon tänkte inte på, at: jag håller på att sy dag in och dag ut på samma vis, som hon tycker är odrägligt, när det räcker i tre dar. — En tredje berättade, att på ett af hennes bästa ställen sa ' frun, att hon gärna fick gå ut före middagen, men då måste hon ta igen den förspillda tiden på aftonen och sitta till kl. 10, och det ville hon då visst inte, för aftonstunden är den enda tiden man har att peta ihop lite åt sig själf. Så det ser omöjligt ut att få saken att gå, det tyckte vi allihop. Men det finns en utväg, sa ' styrelsefrun då, och det är att vända sig till pressen. — Pressen, hvad är det för en, sa ' vi. Pressjärn kände vi nog till och tryckpressen, men bara pressen. Jo, tidningspressen, sa ' frun då.