unga tu, hvilka nu tillsammans börja vandringen » Ja visst, cré nom de Dieu, men säg inte så genom lifvet », telegram uppläsas, man hurrar för där, folk skulle undra hvad du var för en vilde. » de nygifta Elsa såg upp på honom med sina glada nittonUnder middagen börjar brudgummen känna åriga ögon; hon tyckte att hon inte kände riktigt en viss trötthet vid all denna glädje, all denna igen honom. Han var så förnäm och rak i sin mat, alla dessa viner. Han kan ej trifvas bland nya uniform, och öfver hans ansikte låg ett utdessa människor, han är ej född bland dem; han tryck, ej af weltschmerz, ty den har försvunnit lägger mot sin vilja märke till svärfaderns, den med romantiken, utan af en viss öfverlägsen likrike uppkomlingens, simpla, ehuru välmenade ord giltighet för ' allt annat här i världen än den egna och åthäfvor; han är ej alls smickrad af sina personen. många nyblifna bröders sällskap, denna samling Då de dansade, hade hon så mycket att fråga godt folk, hvilkas ögon lysa af belåtenhet öfver honom. De träffades ju nästan aldrig nu för den lysande middagen, och hvilka behandla kytiden. Var han mycket borta, roade han sig parne med en min af högtidlig nedlåtenhet, som under andra förhållanden skulle förefallit honom mycket? Usch ja, han var borta jämt och ständigt. En oemotståndligt komisk, middag och ett par baler om dagen under den hetaste sä- songen. » Nå-ja, men det var ju roligt, » menade Elsa i sitt hjärtas oskuld. Knut dolde med nöd en jättegäspning. » Tusan heller, man blir ju alldeles utschasad, vet jag. » Elsa tyckte, att allt detta var så underligt. Hon var också ganska mycket borta, ty de hade ju så stort umgänge. Men hon hoppade högt i tak för hvarje inbjudning hon fick. Ja-så gjorde hon det? Det var ju rysligt intressant. Och så dog samtalet bort. Elsa, som trott, att hon skulle ha så mycket att säga honom, började att känna en viss sveda i sitt lilla kärleksfulla hjärta. Hon sänkte hufvudet. Och det blef plötsligt mycket, mycket tyst.