Men hon, den fromma, sjönk på knä och höjde De magra händer, de förgråtna ögon Mot Honom, den Allseende, den Milde, De faderlöses far, ett stöd för enkor, Och hviskade en bön, så varm, så helig, Som nånsin ur ett menskobröst den stigit. Hon uttalade, om icke direkte i ord, åtminstone med blickar och häntydningar, hvad som föregick i hennes själ. Den silfverhårige bad honom träda närmare; Emil gjorde det och ställde sig med sänkt hufvud och korslagda armar framför honom. Gifve Gud, att jag varit mindre stolt emot er i min ungdom, medan allt ännu kunnat hjelpas; gifve Gud, att jag skridit till förklaring af det olyckliga missförstånd, som uppstått emellan oss; allt hade då säkert varit annorlunda. ” Åh jo, ” svarade hon, ” det fick jag och det mins jag nog; men jag har aldrig sedan hört det namnet. Lincoln blef i början stött deröfver; men då han närmare tänkte på saken, kunde han ej annat än gilla denna ädla stolthet, och högaktade derföre dubbelt en slägt som, ehuru försänkt i yttersta fattigdom, försmådde gåfvor från en ung man, om hvars afsigters renhet de icke voro öfvertygade. Emellertid var det sannt, att Oscar hade undkommit, och det på ett så besynnerligt sätt, att man nästan kunde anse det för ett trolleri. Hvad min mamma sagt. ” Kanske ”, svarade qvinnan med mera lugn än kanslirådet väntade, ” kanske gjorde jag illa mot er; men ändå icke så illa som ni gjorde mot mig. Hon är en engel till gestalt. – du skall trösta mig. Hvem har icke ofta och med innerlig tacksamhet prisat Gud för sömnens vällust? Hon öfvergick småningom till den starkaste bas; det var samvetets åska, tyckte Emil. Glad och rörd blef Emil hvarje gång han fick bref från de älskade, hemmavarande, men ingenting kan jemföras med den glädje, som ett bref från honom förorsakade i det aflägsna småstadshuset de bebodde. det tillhör icke oss, svaga, kortsynte, att söka utforska Hans dolda, för oss evigt outforskliga rådslut.