De stå der alla lutande och matta, % / l bära ändock gladt sin vackra krona, A r hon &amp; z enda då, sum känner nönkn? Hzlr glömde dessa gamla frakta döden! Spörsmal. Af Arna Värn. p finr i vida verldin Elz jag kz~nde hlilla kuq J som kunde oypna blicken För hvad lzjvets fullhet är; 392, zdi lyars sjal jag junive Hvrzd jag blott har cdcnkelt anat, Hiad i mina Busta st~4ntEer Mitza busta tankar spanat? &amp; i, Skall en gång jag honom möta, Fager driiï7~ bli verklighet, Och en lycka zltan griinser Sjira zlpp för evighet?! Eller ha förbi Avarandra i$@ lyvets flud vi dr@it U t m aning huad den ene Kunde för &amp; ?z andre blgvit? Och för hvarje dag, som gunker, Och för hvarje natt, som lider, Pjizrmas v i yrdn hvnra9zdP.a För eviirdel&amp;a tlh? Ruth. Skin af Jane Gernandt. &amp; vuftens dåsiga ljumhet var nästan outhärdlig i de tunga, tysta rummen, och derför hade grefvinnan och fröken Ruth dragit sig. ned på balkongen, som vette utat hafvet. R %da vor0 d e litet sömniga, litet trötta, der de sutto på hvar sin sida om arbetsbordet - grefvinnan med sitt förnäma, hvita hufvud mot stolens +öda kuddar, och flickan med armarna i kors öfver gallerverket och ansigtet lutadt mot ena armbågen., .Ah, Ruth, grefvinnan gäspade och tog upp en tidning, som låg i hennes knä, %läs någonting för mig, annars somnar jaga.