Men just emedan människan har skapat hunden sig till ett beläte, skulle det vara lika omöjligt för mig att helt allmänt säga, att jag tycker om hundar, som att säga att jag icke tycker om dem. Bland Kahiras moslim finnes en sekt, som håller den af sina medlemmar för oren, på hvilken det under dagens lopp har fallit skuggan af en hund. Vid Mästersamuelsgatan i Stockholm finns det en äldre fröken, som hvarje kväll läser aftonbönen med sin Moppe, och som med honom delar icke blott sin bädd, men också sin tandborste; och hennes hjärta skulle stå lika öppet för alla Moppar i världen, om hon bara hade råd att betala så mycket hundskatt. Kinesens kärlek till sina hundar håller en sund medelväg mellan dessa båda ytterpoler: han äter dem. Hvad mig själf beträffar, håller jag också en medelväg, om än på annat sätt; jag tycker om hundar ungefär som jag tycker om människor, nämligen olika. Bland hundarna liksom bland människorna finns det genier och idioter, svärmare och brackor, filantroper och födda förbrytare. Bland de hundar jag personligen känt har jag träffat både skämtare och allvarsmän, och jag erinrar mig också en och annan hycklare, som bar den tragiska masken blott för att dölja en ytterst tarflig själ. Och också däri likna hundarna människorna, att man egentligen bara kan tycka om dem som individer. I flock äro de nästan alltid afskyvärda – liksom människorna. Om jag är ute och går på en vacker väg och tänker öfver världens gång, och så på långt håll hör oväsendet från en rik godsägares hundgård, vänder jag helst om och tar en annan väg. Och jag kan icke neka till att jag känner min djurvänlighet svalna hvar gång jag ser en storstads hundpöbel i vild galoppad förfölja en liten tik genom parker och planteringar, öfver gräsplaner och rabatter.