”Jo, emedan vädret är gynnsamt och vi helt oförmodadt fått oss ett präktigt slädföre, har doktorn gifvit mig tillåtelse att å sina vägnar förklara det en utfart skulle göra mycket godt.” ”En utfart?” utbrast Blenda. ”Nå, jag visste väl att jag ännu ett par dagar skulle fortfara att lefva i tusen och en natt!” ”Hvad menar ni dermed?” ”Jag skall svara er med en annan fråga: huru tycker ni om kusin Patriks smak?” – hon gjorde en rörelse med handen, och denna rörelse innefattade en presentation af all hennes grannlåt. ”Jag måste öppet säga er”, tillade hon, ”att hvem som helst hädanefter får mycket svårt att uttränga honom ur min ynnest.” ”Ack, hvad de veritabla kusinerna äro lyckliga med sina privilegier!” ”Jaså, ni finner det?” ”Jag icke blott finner det, jag beherrskas af afund. De våga hvad ” ”Nå?” ” hvad en stackars improviserad kusin aldrig skulle våga.” Kusin Jean yttrade sig så naturligt och med en sådan suck af saknad, att Blenda nästan började betvifla att han var gifvaren. Men nu företog han sig att kriticera kusin Patriks smak så närgånget, att hon åter fick sin första visshet; och under deras lilla dispyt inkom fru Emerentia och började vidt och bredt orda om sin stora förbindelse till den hederlige Patrik. Detta rökverk för den frånvarande kusinen syntes emellertid föga behaga den närvarande, ty han afstyrde det genom att återkomma till det trefliga förslag, som han framställt för Blenda och till hvilket begge damerna nu gåfvo sitt tacksamma bifall En utfart i täcksläda, en middag på värdshus och en eftermiddag under hvilken musik, sang och glädtiga samtal omvexlade, kommo mor och dotter att tro sig på en gång förflyttade till himlen. Kusin Jean var icke blott en mästare på piano: han hade äfven en förträfflig röst som tjuste Blenda. Och Blenda sjöng också förstås, ej om riddar Egbert Montabor – det var något som afhöll henne från denna hennes gamla älsklingssång – utan några små täcka folkvisor från hennes hembygd, hvilka åter hänryckte hennes tillbedjare.