Hon såg ovanligt skälmaktig ut, lilla Fanny; det var bestämdt någonting hon tänkte på, ty medan han med sin entoniga, alltid i moll stämda röst höll ett litet föredrag om den italienske skalden Leopardi, den pessimistiska poesiens fader, om hvilken hon förrådt en straffbar okunnighet, gick hon och såg tankspridd ut, svarade ja, nej och jaså på alldeles oriktiga ställen och kunde ej ta sina klippska ögon från den grupp, som hon hade framfor sig i backen: licentiatens eldröda filthatt ooh breda rygg, dominerande en hel myllrande svärm af ifrigt trippande och klättrande ljusa sommarklädningar. Plötsligt tycktes hon komma på en idé och vände sig till Agathon i afsikt att göra honom en fråga, men så hejdade hon sig: det var för sent. Sjöns blanka spegel blixtrade redan fram mellan de hvita björkstammarne; man var vid målet. På en stor, mossig sten alldeles nere vid vattenbrynet stod en liten hvitklädd, älflik skepnad och viftade med en skär parasoll; det var » pyret », Maggie Silfverfelt. Nedanför stenen hade Domsbasunen, klädd i himmelsblått med små hvita rosetter på alla möjliga och omöjliga ställen, intagit en drömmande poetisk attityd och viftade ett larghetto amoroso med en röd sjal. De bägge bantande länsmansdöttrarna anlände nu också från sitt håll, flå- sande af ifver och embonpoint och eskorterade af en piga, som bar matkorgen och själarna. Nu voro således alla församlade. Det var onekligen en vacker plats. Den lilla sjön med sina gräsbevuxna stränder låg där som en oval spegel infattad i en smal ram af grön plysch. På den sida, där sällskapet slagit sig ner, hade man en tät, frodig björkskog tätt bakom sig, full af förtjusande små grupper af mossiga stenar och ormbunkspartier. På andra sidan sjön reste sig en lodrät bergvägg, krönt af allvarliga tallar, som stodo nä- stan svarta mot den blåhvita himlen. I en vassrik liten bukt låg en ökstock fastgjord vid en murken brygga.