– Om du visste, hur lycklig jag känner mig, när jag är ute hos Sven, skulle du aldrig vara ledsen, att jag far så ofta. Det hade mamma sagt, och när hon tyckte det, måste ju alla tycka det samma. Men när mamma skulle resa bort eller bara gå ut och gå utan honom, då var han förtviflad. Med den hand, hon hade ledig, strök hon mig öfver håret. Utan att växla ett ord, fyllda af den sällsamma stämning, hvilken behärskade oss båda, och som syntes vidgas och växa med hvarje utsikt som öppnades, sutto vi hand i hand och läto minnena strömma fram inom oss, medvetna om att den ena visste hvad den andra tänkte. Får icke ens tänka för mycket. Vi förstodo alla, hur djupt hon kände, att hvarje möjlighet till förhoppning verkligen var förbi, och att det var därför hon gaf löftet att rycka honom undan döden, – trots allt. Det är han, som har hjälpt mig. Jag trodde, hvad jag sade, och jag tog hennes svar som ett löfte. Och så tyckte jag det var så synd om dig. Jag försökte en invändning. – Inte går det an för dig, som har fästmö. – Ja. Men hela dagen såg jag, att hon gick omkring som i stilla, tyst jubel. Vi kunde icke ha varit olyckligare, om en af oss eller vi båda haft en mörk hemlighet att gömma. Ty hon visste väl, hvem det var, som gaf arbetet lif. Ibland tror jag hvad hon säger, att allt detta kommer däraf, att hon vet, att hon snart skall gå bort, och att detta hopp håller henne uppe. Hon skakade på hufvudet med en energisk åtbörd. – Jag kan inte tänka mig klimpen utan sina lockar, sade hon. Jag hör på dessa ord, och jag tager fasta på dem som på ett omen. Ty han får det alltid så bra för oss alla. Det var mamma, som lade honom ned i den och strök kuddarna till rätta: Allt hvad jag lidit, steg upp inom mig, som om det velat kväfva mig, och jag kände som en triumf, att jag gjort henne ondt.