De sprungo ned efter sina kläder och skyndade tillbaka för att närmare undersöka, vad det kunde vara. »Vi har då riktigt tur i dag, eller hur, Anders?» »Säj ingenting, förrän vi ä’ väl hemma igen.» Längst inne på den trånga platsen bakom klippan låg en liten underlig koja med platt tak och små fönster. Den var närmast lik en kajuta på en mindre båt och hade förmodligen tillhört en sådan. Dörren var endast tillskjuten, och nyckeln satt i. Men gossarna ville inte gå in utan nöjde sig med att kika genom fönstergluggarna. Ingen människa fanns därinne. Bohaget var det torftigaste. En gammal dörr, som vilade på ett par otympliga bockar, tjänade som bord och några tomlårar som stolar. I en vrå låg en dyna med kuddar, och en trasig skinnfäll var upphängd framför ett av fönsterna. Golvet var nytt, märkte de, och väggarna hade flerstädes blivit lagade. Det var tydligt, att kojan begagnades. »Jag tror, vi går härifrån», sade Inge. »Tjyvarna kan komma när som helst.» Men det var för sent. När de vände sig om, fingo de se Vedbacka Jansson svettig och upphetsad smyga sig fram utmed berget. Det blev en kapplöpning om vem som först skulle hinna fram till öppningen mellan klippan och bergväggen, men han var dem för kvick. »Sakramentskade ormyngel, vad går ni här och lurar efter? Får man aldrig vara i fred för era fördömda rävögon? Jag ska’ ge er för att snoka, jag. He, he var inte rädda för mej, snälla gossar. Det ä’ bara mitt sätt menar ingenting ont he, he. Ni har fått rätt på farbror Janssons lilla lusthus, ser jag blåst i sjön från något fartyg. Stig in, mina små grisar, ska’ vi språkas vid.» »Han tänker stänga in oss», viskade Anders. »Gå inte.» Gossarna drogo sig undan än åt ena sidan, än åt den andra, och han följde alltjämt efter. Det var klart, att han till sist skulle få dem fast. Inge gjorde ett försök att komma upp på klippan, där de nyss legat, för att i nödfall ge sig i sjön. Men det var för brant. Han halkade och föll tillbaka.