Kvarterets port var låst, men vid klangen af drickspengar öppnades den genast med doft rassel. Portväktaren, som stoppade mynten i sin ficka, var blind. Han var alltså lika olämplig till väktare som en krympling utan händer till flöjtare. Men så var det med litet af hvarje i Orienten; det var ej så noga om det var ändamålsenligt bara det icke var något nytt. De befunno sig nu i de muslimanska kvarteren. Den stjernklara natten var stilla och smekande ljum, ty våren var redan kommen. De låga tvåvåningshusen föreföllo mörka och sofvande, men de talade i sömnen. Svaga ljud af pipor och handpukor berättade förtjusande haremsdrömmar om odalisker som med nakna armar och med den guldstickade, ljusblå sammetsjackan öppen öfver bröstet sakta dansade på den mjuka, brokiga mattan täflande om att för en kort natt eröfra sin herre, som var enda målet för deras åtrå. Der var intet buller, intet stoj, ingen högljud sång som vid vesterländska lustbarheter. Allt gick upp i en smäktande hviskning, en vällustig, halft medveten dvala. Sjelfva dansen var ingen dans i egentlig mening utan endast ett oafbrutet upprepande af retande åtbörder och ställningar. Högt ofvan stod den mörka evigheten med sina stjernor som ett väntande »i morgon» och vid foten af denna maskerade bedragare firade den dåsiga staden det närvarandes korta lycka. Ansigtet smektes af en varm andedrägt från dessa hundra yrvakna harem. Denna andedrägt var bemängd med smittämnen, hvilka till den förbiskyndande vandraren der ute öfverförde en inre, andlig asiatisk feber, som till all tid skulle komma hans pulsar att bulta fortare och hans hufvud att genomkorsas af vilda österländska fantasier. Vore han skald, skulle det gå honom som det gick Tannhäuser efter natten i Venusberget. Äfven då man väntade det minst, skulle till alla beskedliga åhörares fasa och öfverraskning dessa fantasier sprakande flamma upp ur hans dikt.