Under samtalet betraktade Wolfgang honom med nyfiket intresse. Han hade hört så mycket talas om denne bankir, att han verkligen var icke så litet förvånad över att finna, att utseendet hos mannen framför honom alls ej svarade till denna föreställning. Simon Levison bar sina sextio år med heder. Den höga pannan låg klar under ett kolsvart, kortklippt hår, och de bruna ögonen voro milda och välvilliga. Wolfgang tänkte för sig att mannens utseende tilläte honom att fresta gott folk till att gå med på snart sagt vilken affär som helst och reflekterade över, hur litet hos Levison som berättigade till sammanlikning mellan skal och kärna. Hans blickar gledo från den ståtlige juden till Cramer och han tyckte sig se det omvända förhållandet – vännen med det goda, varma hjärtat och det mindre tilltalande utseendet. – Se där tvenne äkta kontraster, tänkte han om de bägge rävarne. Affärerna ordnades ungefär så, som Cramer hade meddelat Wolfgang, det vill säga, Levison förband sig, mot att få sina utlägg refunderade samt 6% ränta å dessa plus en million mark, om affären lyckades, att förskottera Wolfgang nödvändiga medel för att tysta munnen på möjliga aspiranter till Marsdonationen. Då kontraktet härom var vederbörligen undertecknat, övergingo de tre männen till diskussion om, huru saken skulle gripas an. – Hur i all världen skall jag kunna finna alla, som i denna tid syssla med gåtan? frågade Wolfgang. – Jek haver ockse tänkt på then sak, svarade Simon Levison. – Nå, hur menar ni? – Jek lagar ännu en donation. – Vad? – Jek låter en person avlide. Wolfgang ryste. – Mord? frågade han. – Nej, min bäste herre, nej, svarade Simon småleende. Thet är månge, som dör uten att de mördes. Jek låter en finkeret man avgå med döden. – Aha! – Nu förstår jag, inföll Cramer, och denne man har donerat något – också av intresse för planeten Mars? –Ackurat. ja.