Men i dag är det endast sommarsol och sommarglädje öfver deras lif. Deras skrik klingar skärande i tonen, men är lika klart som sparfvarnes i Humlegårdens lummiga kronor, under hvilka de små rosenkindade babys leka. Senare på dagen återigen i Humlegården. Kvällen börjar falla på och sparfvarne kvittra ursinnigt i lindarnes solgyllene toppar. Jag har slagit mig ned på en annan bänk än i förmiddags, helt nära gatan. Från smågator och gränder höres ett svagt, men ihållande sorl från lekande barn, som kommer mig att tänka på de första ljusa Ringar, Broseher, Armband, Kedjearmband, [Bref oesvaras Kedjor, Nålar, omgående. och svala vårkvällarne, då just larmet från barnens lekar ute på gatan är ett osvikligt vårtecken. Dagens ljudfulla oro börjar annars att mattas af; det är endast de sista tonerna af arbetslifvets mäktiga orkester, som nu höras. De stora, rasslande arbetsvagnarne äro vid denna tid mera sällsynta; men droskorna börja rulla fram litet flitigare, förande folk utåt till Djurgården — eller till förlustelselokaler — eller till festligheter inom hus. Nöjet höjer sin spira, och arbetet sänker sin. De » riktiga » barnen hafva slutat leka för dagen, men de vuxna bli nu som stora barn, hvilka vilja roa sig med de lekar, som anstå deras ålder: varieté, punsch och musik etc. En feberaktig ifver ligger öfver de » stora barnens » gång, som är bestämd och rask: de gå till n ö j e t. Men hvad är det för ett plötsligt stigande oväsen, som höres från gatan? Jag blickar d i t. En folksamling. En ung man i arbetskläder står där, blek och trotsig, framför två poliser, som söka öfvertala honom att godvilligt följa med dem. » Han har stulit! » hör jag en kvinna säga halfhögt till en liten nyfiken gumma, som stannat med en mjölkkruka i ena handen och en aftontidning i den andra. Konstaplarne förlora nu tålamodet. De rycka ett hårdt tag i den unge mannens rock och söka släpa honom framåt. Men han gör ett förtvifladt motstånd, stark som han är.