Först och främst mötes man af marscherande kompanier, soldater dammiga som mjölnare, omornade och trötta efter den klena hvilan i en lada. Derpå komma stora karavaner, af bondkärror och grindvagnar, ur hvilka uppsticka än ett bräkande får, det matmodern i korgstolen förgäfves söker educera till tystnad, än ett par grisar, grymtande mot fåret, och än en korg höns, hvarifrån ett kacklande utan hejd låter höra sig, ända tills några väldiga kalkontuppar eller högt snattrande gäss från andra åkdon befallande bjuda tystnad åt hönsseraljen. Men allt detta ljuder endast som sorlet från en bäck, då man jemför det med ljudet från den karavan, som följer efter, bestående af klampande och råmande oxar och kor ... Vill man härtill lägga alla stadens pigor, ute på språng för att i förväg få uppköpa några landtmannaprodukter, samt en mängd så kallade småfruar, uppvaktade af tjenstaktiga fältväblar och sergeanter såsom hjelpredor att pruta pris, och allra ytterst i kedjan en bataljon yrande pojkvaskar, hvilka mot premium åtagit sig krögarmadamernas sak och, lika qvickt som en stockholmspojke knuffar sig fram till teaterluckan för att i triumf återföra några biljetter, lika qvickt tränga sig in mellan folket och kärrorna och eröfra sig några tjog ägg och ett par bundtar smör – så har man scenen komplett. Om vi nu gå ut åt norra vägen, så ha vi snart framför oss en annan scen, vacker, intressant och på sitt sätt lustig, notabene sedd på afstånd, vare sig i soleller månsken. Icke särdeles långt från Eist’s gästgifvaregård, hvilken är belägen en mil från Strömstad, reser sig utefter en temligen vild skogstrakt en hel pittoresk by af en mängd små inventiösa hyttor, uppförda af jord och ris, alldeles icke kastade om hvarandra, såsom vi se i våra verkliga byar, utan helt ordentligt ordnade i gator och qvarter.