"Utväg måste finnas, far! Jag tänker att i veckan ge mig af till staden med gullstjernan och två af fåren, och se'n tar jag väl lärftsräckan, som skulle blifvit skjortor åt Ragnar när det ena kommer ihop med det andra, så..." "Men om du säljer kon, kära dotter, hur går det då för de här?" Han klappade barnen, som lekte med hans långa hvita lockar. "Åh, grannarna låna oss mjölk, och vi betala igen, då vi till hösten, när Ragnar kommer hem, kunna köpa en ny ko." "Det är icke värdt, barn! Vi få fundera på annat sätt." "Jag tänkte också på en tanke!" utbrast nu Calle och klef fram ett stort steg han hade dragit sig tillbaka, då Magda kom. "Hvad tänker då du på, min stackars gosse?" "Jo, far, jag mins att Ragnar talat om att folk i England de äro så påhittiga i det landet skaffa sig pengar genom att låna på sig sjelfva. Han kallade det ändå ... hur var det nu igen"... Calle ref sig eftertänksamt i pannan. "... lifassurans, menar du väl?" "Ackurat det, far ... och han sade att man också här i Sverige kan få pengar från England mot sådan slags säkerhet. Nå, om vi nu finge tag i någon, som förstode det och ville göra sig besvär med skrifningen, så skulle jag gerna sätta ut mitt lif till qvittering se'n, begriper far, vore jag detsamma som kontanta pengar, hvar jag sattes i pant." "Min beskedlige Calle, du menar mycket väl men det går icke så till som du i din enfald tänker." "Ah, det var fasligt illa det ... annars hade far fått hela summan, när jag dött." "Jag hoppas väl att sjelf ha slutat innan dess du är ung du!" "Ja, visst är jag ung till åren, men då jag härom sistens det var ändå en fredagsqväll gick hem öfver kyrkogården, hörde jag rätt öfver kyrkan en röst, och på den litar jag..." "Herre gud, så du kan hitta på!" inföll Magda, i det hon för första gången med häpnad betraktade Calles infallna kinder... "Hvad sade då den rösten?"