Att likna en träda vid en örn är djärvt. Katja begrep inte; alltså smålog hon mystiskt. Då en karl inte begriper, ser han dum ut, enkelt och flärdlöst dum. När en kvinna inte begriper, småler hon antingen mystiskt eller melankoliskt. Katja valde det förra och hon tycks ha valt rätt, ty Ludwig böjde sig fram och kysste henne. Därpå sa han: Jaha! Kraftigt och befallande. Det betydde så mycket som: Tig, tös, och vänta! Jag tänker fria. – Mycket långsamt men ganska målmedvetet lade han armen kring hennes liv och drog henne intill sig. Och han yttrade i en ton, som sannolikt skulle vara förtrolig och saklig men som i själva verket påminde om en eolsharpas något dystra och fladdrande klang: Hör du Katja, du! Skulle inte det här kunna vara rätta stunden att förlova sig? Hon svarade ej; kanske ville hon ha mera lyrik. Då blev han bestört, drog tillbaka sin arm, jämkade sig åt sidan. Utbrast med plötslig förfäran: Eller tycker du kanske, att det skulle vara fånigt? Det prosaiska ordet fånigt stötte henne icke. Det var genomglödgat av en skräck, som renade det från allt tarvligt. Hon lyfte huvudet och svarade milt och saktmodigt: Jag kan inte precis inse, varför det skulle vara fånigt. Därpå makade hon sig en handsbredd närmare sin tillbedjare och vände långsamt sitt ansikte mot hans. För de omedelbara följderna av dessa båda rörelser behöver ej närmare redogöras. Vi vilja endast fastslå att paret på stenen under några minuter framtedde en enighet i tanke, känsla, vilja och handling, som stundom förekommer men snart upplöses. Så blev även här fallet. Sedan de omedelbara följderna tillfälligtvis upphört, framställde Ludwig en förmodan att Vår Herre höll på att raka sig och att de vita molntapparna på himlen var tvållödder som gubben stänkte omkring sig. I rask följd framställde han en del andra förmodanden och liknelser, varav åtskilliga hade en viss sentimental anstrykning. Katja lyssnade tacksamt. Men så småningom sinade den lyriska ådran, naturens saftiga färger bleknade och den futtiga mänskligheten trädde åter i förgrunden. Katja sa: