Elise Claeson, socionom, är fri skribent och kolumnist på Svenska Dagbladets ledarsida. Idag lever över en miljon svenskar på bidrag. Sopis rules. Det går inte en dag utan att jag får det bekräftat i medierna, i det politiska samtalet, i vardagen. Idag förstår jag precis vad han menade. På Sopis lärde vi oss att se människan som ett offer, som vi skulle hjälpa och rädda från allt ont, det vill säga allt som kunde äventyra tryggheten. Svensken skulle bli en » klient «, kosta vad det kosta ville. Även om socialhögskolorna var och är de sociala ingenjörernas vagga, genomsyrar socialstatstanken också andra högskolor som utbildar mot människovårdande yrken, t ex läkarutbildningen. Den sociala ingenjörsläkaren kom att stå i centrum för den generella välfärden. De nya diffusa sjukdomarna och generösa bidragsregler bäddade för en generell klientifiering av svenskarna. Patienten blev en klient. Vilket skulle bevisas. Det är inte så att alla mina gamla sopiskompisar blev ministrar, fackpampar eller debattredaktörer (en del blev det). Vi skulle definiera, standardisera och distribuera välfärd, även till dem som inte ville ha den. Eller rättare sagt: en anställd med uppgift att vara en god människa. Jag känner en person som läst massor av böcker i psykologi och lyckats med konststycket att bli förtidspensionerad före 40, för » ångest «. Jag tänkte inte så mycket på det då, tyckte mest att det verkade lite överdrivet, men bara lite. Vad är ångest? Det går inte en dag utan att jag möter mig själv som jag skulle ha varit om jag hade blivit den jag borde ha blivit. Kommunsammanslagningar, skattehöjningar och en växande social ingenjörskår krävde sitt. Välfärden blev en kommunalanställd kvinna. Paketet kallades » generell välfärd « och ledde till att även medelklassen kom att betraktas som offer för otrygghet och annat ont. En god människa.