Dock än viktigare var den tillit, skaldekallet gaf henne, till hennes eget känslolifs rätt att göra sig hördt långt utom den egna stugan. Den svenska dikten hade nog före henne haft mer än en subjektiv poet, mer än en tolkare af jagets ebb och flod af saknad och förhoppning. Men alla dessa hade kvintilerat för sig själfva, till egen hög förnöjelse eller hugsvalelse, på sin höjd för några enstaka andra, förmän, gynnare eller vänner –så Wivallius, när han genom fängelsegluggen skymtade de fria svalornas flykt och hur deras vingslag blixtrade i rymden, Lasse Lucidor i sin ensliga takkammare i den mörka staden, då ruset dunstade från tinningarna, och barndomsminnena och ruelsen kommo med skymningen, Frese på sjukbädden, när han i den bleka vårkvällen såg majsolen sjunka bakom Maria kyrka. Men ingen af dessa hade fördjupat sig i sitt eget inre med skattgräfvarens hemlighetsfulla lust, ingen hade erfarit känsloaristokratens poetiska högmod öfver glansen i sin lycka och tragiken i sin sorg, båda vida öfver hvardagsmänniskornas vanliga mått, ingen hade som fru Nordenflycht vädjat till de många, till alla känslofulla sinnen i ett dunkelt behof att bringa andras hjärtan att slå i takt med sitt eget.