Mellan böljors och bränningars svall. Nakna klipporna stå, Och der gror knappt ett strå, Och med nöd står den tvinande tall. Här jag föddes, och här Mellan ”kobbar” och skär Redan manade vindarnas rop. Och den brusande våg Var det första jag såg, Och dess svall har bevittnat mitt dop. Då blef hafvet mig kärt. Hvad jag kan, har jag lärt Af min fader, fast illa jag slet. Och min skola blef sjön, Och min lärdom blef bön, Och dess tröst är det enda jag vet. Uti faror och nöd. Ofta nära min död, Var jag mången gång illa till mods. Men min ande har bedt, Och jag trott och jag sett, Att det ges ock en Gud för en lots. När det glupande haf Öppnar graf efter graf, Skall han ut, om ock döden han ser. Och med blicken hemåt, När han lossar sin båt, Vet han ej, om han fäster den mer. Från sitt husliga tjäll Mången stormdiger qväll Rycks han plötsligt ur vännernas famn. Hans försakan och strid Fäster ingen sig vid, Blott att krämarn får skutan i hamn. Medan blodet är ungt, Känns ej yrket så tungt, Men det nalkas en dag, fastän gömd. Och då brytes hans röst, Och då kommer hans höst Då är lotsen försliten och glömd. Sjelf jag känner och ser, Hur mitt lif mer och mer Mojnar ut, som det stillnande haf. Ingen känner sin död: Böljan gaf mig mitt bröd, Kanske ger hon mig också en graf. Min Förtröstan. Jag tänker stundom, fast det sällan händer, Då tidens böljor mot min farkost slå; Då tänker jag: det går en dag om sender, Går det ej bra, så går det bra ändå. Och när mig lyckan stundom ryggen vänder, Och jag dess onåd ej kan rätt förstå; Då tänker jag: det går en dag om sender, Går det ej bra, så går det bra ändå. När för min blick sig hoppets stjerna tänder, Blott en sekund och slocknar straxt derpå; Då tänker jag: det går en dag om sender, Går det ej bra, så går det bra ändå. Ty uti allt hvad mig på jorden händer,