Jag så att säga sjönk ned i det lugn och den stillhet, som strömmade öfver mig i dessa tysta rum, och i början – innan jag blifvit hemmastadd hos de gamla – hade jag riktigt svårt att afhålla mig från att komma för ofta. Det tilltalade mig genast, att jag där aldrig träffade några andra än familjen. Den blef för mig en afslutad värld, hvilkens dagliga glädje och småbekymmer fyllde mig med ett intresse, som jag förut icke trott, att man kunde hafva för någonting i hela världen. Det var så godt att sitta i en vrå hos dessa gamla och tala om allt, som händt och hände i världen, liksom om detta ej kunde hafva någon betydelse för oss, att känna denna stillhet, hvilken ej kunde rubbas, men ändå var så full af tankar, intressen och behag. Det var, som om här funnes ett mål för hela lifvet, en mening i hvarje händelselös dag, som gick förbi. Här var själfva enformigheten icke tryckande, den var endast naturlig, som om den hängde samman med ensligheten och fick sin förklaring af den. I hvarje rum hängde porträtt, bleka daguerrotyper och moderna kabinettsporträtt. »Det är underligt att veta ibland,» sade den gamle, »att så många af ens vänner äro döda.» Och han tillade: »Vid mina år träffar man sällan nya.» Jag kände mig så besynnerligt berörd af dessa ord, som om de yppat mig en hemlighet, hvilken i hela mitt lif varit mig fördold, och under denna tid kan jag minnas, att jag för första gången kände mig betryckt, orolig och längtande, när jag en afton satt ensam hemma. Men allt som dagarna gingo, vande jag mig vid att finna mina besök i familjen naturliga, jag märkte, att jag var välkommen, och snart kom jag där hvarje dag.