Med ett sista instinktlikt försök att vinna välde öfver mig själf, höll jag tillbaka hvarje ljud, som ville tränga öfver mina läppar. Jag hörde, att jag blef tilltalad, men jag svarade ej. Ty jag trodde, att om jag hade öppnat min mun, skulle den hafva utstött ett medvetslöst, onaturligt tjut af smärta. Jag hade begär efter att öppna dörren till kupén och i vånda kasta mig ut. Jag knöt händerna i ångest och väntade i hvarje ögonblick få se mig själf utföra denna vanvettiga handling. Och hela tiden visste jag, att nu hade det ändå fått öfvertaget. Nu var jag i dess våld. Ty jag hade återsett, hvad jag ej borde, gått på vägar, där hvarje vrå talade om mitt forna elände. Och det hade gripit mig ånyo, slagit sina järnklor i mitt kött och ämnade behålla sitt byte. Omedvetet hade jag med själfva luften, med den atmosfer, hvilken omgaf människorna, med hvarje steg, jag tog på dessa gator, hvilka jag trampat i dödskänsla och förtviflan, kommit tillbaka till mig själf, sådan jag var, innan jag vände min fot från den stora staden. Jag tyckte, att hela tiden hade jag gått kvar bland dess buller och larm, och som en jättepolyp sträckte den ut klibbiga armar för att nå mig och hålla mig kvar. När jag aftonen förut flytt hemifrån, flydde jag endast mig själf, men när jag kom hem, var jag densamma, som innan isen började smälta kring mitt hjärta, och med förtviflan tänkte jag på, att min hustrus stumma blick sagt mig sin aning och sagt sant, när jag gick ifrån henne. Nu var jag ensam på allvar, och ingen återgång var möjlig. Jag visste det, och jag visste, att vanvettet arbetade i mitt blod. Jag steg af vid stationen, men jag vågade icke gå hem. I timmar gick jag på afstånd från byggnaden och väntade på, att de lysande ögonen från sängkammarens stängda luckor skulle slockna. Men med klart sken brunno de genom natten, och till sist blef jag så trött, att jag gick fram till förstugudörren och knackade på.