Sluten vård blev nödvändig, men ej tvångsvård. Han har ingen ordnad sysselsättning - alltså har han bara sällskap av sina skrämmande tankar. (skribentens identitet är känd av redaktionen) Han lever isolerat, har eventuellt kontakt med en person i teamet en timme per vecka, kan inte planera - varken sin tid eller ekonomi. Anonym kontaktman för de dagliga problemen; För cirka två år sedan insjuknade en yngre man i en akut psykossjukdom efter en längre tids tilltagande symtom. Man har försökt påverka, komma med förslag, till och med kräva vissa åtgärder. det ju ingår i sjukdomen. Då jag är personlig vän till familjen fick jag i egenskap av psykiater (som inte har med patientens behandling att göra) många frågor från familjen, som är orolig över att man bara kan betrakta utvecklingen från sidan; självklart önskar man den bästa behandlingen för den anhörige. stimulans för att öka den sociala kretsen. Den unge mannen hade, efter misslyckade studier, ekonomisk kris och utan arbete och bostad, flyttat » hem « till sin kommun. Läget är som följer: Patienten är ensamboende, har ingen läkarkontakt eftersom han själv avbrutit medicineringen och inte behöver läkarintyg för sjukskrivning (han lever på socialbidrag). Samarbete med kommunen och arbetsförmedlingen, eventuellt vuxenutbildningen; Naturligtvis finns det, men inte där patienten bor, eller så tillämpar man inte de riktlinjer som ändå finns. Han har enligt uppgift aldrig sett sin behandlingsplan, än mindre deltagit i utformningen. Just det är problemet - vi vet att psykospatienter i regel har problem med planering / motivation / vilja, och precis detta krävs ju för att kunna ifrågasätta sin egen vård och sin behandling. Vem kan då göra det i hans ställe? Har vi här ett moment 22? Men en psykospatient har inte förmågan att kräva rimlig vård. Såvitt jag har uppfattat det anser expertisen att ju längre psykosen / prepsykosen får stå obehandlad, desto långsammare blir tillfrisknandet. Samtidigt vill man inte bli ovän med det psykiatriska teamet. När familjen ville få vården granskad av Hälsooch sjukvårdens ansvarsnämnd (HSAN) fick man beskedet att det kan bara patienten själv göra. Finns det inget mellanting mellan tvångsvård och att vara passiv och förskansa sig bakom patientens formella autonomi? Efter påtryckningar fick han remiss till en specifik terapi, men eftersom teamet inte hade förberett starten råkade han ut för administrativa missöden och gav upp. Den aktuella situationen Bara patienten kan begära granskning