Hvarför skall du i ditt umgänge med menniskor vara så förskräckligt skygg och grannlaga. Det blir bara pinsamt för både dig och andra, och ingen menniska skall hålla dig räkning för denna grannlagenhet. Hvarför skall du vara så sjukligt rädd för att såra någon annans känslor, har man någonsin brukat taga hänsyn till dina? Hvad är det för en pjunkig förskräckelse för att bli misskänd? Hvarför kan du icke låta din egoism bli rå och grof liksom andras? Kan glädjen att få uppoffra sig för andra verkligen vara så stor? Hvem kan förklara en sådan natur! Jag vrider mig som en mask under min egen oegennytta, och dock kan jag icke bli den qvitt. Jag kan icke intressera mig för den skugga af mitt fordna jag, som bär mitt namn. Ända sedan 1870 har jag bara gått och spökat på jorden – i fjorton år!63 Härom qvällen då jag, som ofvan nämnts, suttit och orerat vidt och bredt om mig sjelf hade Lundegård försökt att sitta och se intresserad ut. Slutligen reste han sig och sade: ”Nej, i eftermiddag är jag alldeles för tråkig, det är bäst att jag går.” ”Hvad skall då jag säga?” ”Jag har nog hört hur ni försökt att muntra mig med er akrobats tidigare öden, men det går inte.” ”Jag är med min akrobat som barnpigor med en historia, de berätta om och om igen.” Den 18 var jag i prestgården på qvällen. Ida talade då om att det bekymrade henne så att Axel afsagt sig platsen som underlärare i Axel Olssons privatskola. ”Det är alldeles ingenting att bekymra sig öfver,” sade han med sitt öfverlägsna leende, ”en plats på 700 kronor kan jag ju alltid få.” ”Nu börja de sangviniska förhoppningarne att resa på sig igen,” sade modren bekymrad. ”Sjuhundra kronor kunde jag dessutom icke lefva på,” tillade han i samma vårdslöst öfverlägsna ton. Karl Lundegård har sjelf sagt att Axel i fjol var kär i Anna Palm. Flickorna säga också att så var.