Under tvänne av veckans sju dagar hade detta ständiga lyssnande ett begripligt skäl för sig, för då ringde postförarens gälla bjällra på de öde isarna och tidningarna anlände med sina efterlängtade budskap om allt, som inträffat »i världen». Hans öar hörde knappast dit. De voro skilda från den finländska kusten av isbrytarnes rännor. De tonade fram som små vita upphöjningar i det frusna, snötäckta, ändlösa vinterhavet. Man kunde undra om de funnos till. Men det kanske var just därför den ensamme prästen aldrig tappade bort perspektiven över människornas vägar och vandringar, där han satt vid lampan med sin tidning i handen. Livet hade lagt det rätta avståndet mellan honom och händelserna. Vad som skedde med Det Heliga Landet i dag och för tvåtusen år sen, tycktes honom likadant. England, Rom, det kom ut på ett. Vad som skedde med mänskligheten var också likadant. Om en ny Jesus trädde upp i denna stund och ställde de skriftlärde vid skampålen och jagade månglarne ur templet — var viss, hans kors stod redo! Nu satt han med den svarta almanackan i handen och kände höstensamhetens tryck över hjärtat. Han öppnade fönstret. Fjärden svallade tung under rägnmolnen med långa, vita löddergator in mot land och i fjärran dånade havet. Han kände sig övermannad av ett själlöst, väsenslöst öde, när han lyssnade till havsdånet i höstensamheten. Hjärtat bultade, händerna knötos i ångest. Han hade vandrat i tio år i en cirkels slutna bana! Varken Frälsaren eller frälsningen hade han funnit! Var gick vägen framåt? Genom tron? Ack, tron var ett tillstånd, en förtrollning. Trons föremål var undret. I samma stund människan trodde på uppståndelsens under var ödets makt bruten och döden miste sin udd och livet blev lätt att leva. Men för honom fanns inget under till och häller ingen frälsning! Hans själ hade gjort sig lös ur trons tillstånd — för alltid.