» Om hon vore hans hustru, kunde hon inte vara nogare, » fnyste Mina. Hon försökte slita sig lös, men Elsa höll henne kvar. Hon ville inte låta sig nöja, inte stå utanför, inte resignera, förr än hon också suttit vid lifvets festsmyckade bord och druckit sig otörstig af kärlekens och njutningens vin. Det föll henne in att Berner kunde druckit ur den. Åldern gör väl ingenting, » kom det harmfullt med erfarenhetens hela skärpa. » Han hade inte fått se dem i alla fall. » Hon om någon hör väl till huset. » Spelar fröken? » Intelligent – nej, snillrik rent af – och trofast som guld. » Han gick själf ner till vagnen. AF Hvad visste hon om sig själf? Det verkade lugnande också, bara att se sköterskan där hon låg borta på chäslongen öfvergjuten af skenet från nattlampan, hvilket lämnade större delen af rummet i mörker men bröt sig mot Röda Korsets märke på hennes bröst. » En sådan man till en sådan kvinna, » tänkte Elsa då hennes blickar föllo på fru Stranne, hvilken iförd blekgrönt siden med inväfda silfvertrådar godt kunnat mäta sig med hvilken borgfru som helst. » Min ställning är grundfalsk. » Det gläder mig att fröken lägger märke till min Tilia euchlora. Jag har inte varit utrikes – tyvärr. » Ögonblicket därefter stod hon i salongen, där Tyra satt vid flygeln och Ivar stod bredvid hamrande på i basen. » Ha vi inte tvistat nog om det här? Aldrig var fru Stranne mera förledande eller Rosas tunga slagfärdigare. » Hvem säger att jag vill vinna något. » Elsa hade reglat sin dörr – med en obestämd känsla af att i och med detsamma ha stängt sig ute från den öfriga världen – och sjunkit ner på närmaste stol. Hon gick fram till fönstret och såg ut öfver dalen, där ett ensligt ljus glimmade. Operettdivor nästan allesammans. Hafvet, som var intensivt blått, trädde fram dubbelt tydligt, liksom inkräktande på landet, och därute korsade seglare och ångbåtar hvarandra. Gifta sig med henne efter detta? Mellan löfverket silade solstrålarna in och genom en uthuggning syntes tornet på villan och åns slingrande krökar.