Det var ett par kragstöflar. När de vekos upp och snördes till, nådde de Järker ända så långt som benet var; såsom denna dag. Annars nådde de blott något öfver knäet, och kragarna föllo slankt som svinöron. Detta var nu, hvad Tomas ansåg storartadt. Hvad Järker själf ansåg storartadt, det var något helt annat, ty det var skofveln. Den hade han nämligen snidat själf, och den var utan gensägelse bland de yppersta verktyg, som huset ägde. Denna skofvel hade en sådan form, att man fick lust att skotta snö, bara man såg den; och det är inte godt att säga, hvarpå detta egentligen berodde, men det föreföll nästan, som om Järker hade förtrollat den; han var af lappsläkt. Bladet var bredt och något kupigt och skodt med järn på nederkanten. Skaftet var rundt och vidgade sig mot fästet till en fyrkantig men inte vidare bred skifva, som vackert löpte ut i snäckspiral. Och på alla delarna hade Järker med glödjärn ritat snirklar och figurer. Skofveln förvarades alltid i hans rum, och ingen mer än han fick använda den. Sålunda förstå vi, att han satte det allra största värde på den. Nu stod han alltså på taket och skottade snö med denna skofvel. Så vidt man vet, tänkte han inte på någonting, han bara skottade, och snön föll med ett dunsande ner på gården. Det var en vanlig vinterdag, och människor kommo och gingo i Skeppar Karls gränd, och luften klingade af klockor och bjällror. Järker gaf inte särskild akt på något, ty han var ju inte ställd som utkik. Men nu hände det, att just när han en gång rätade ut ryggen, som börjat värka, så fick han se en kvinna borta på gatan. Hon arbetade i snön, som var hopad och kram, och hon ämnade sig tydligen till patron Lacks. Järker fäste inte mer vikt vid henne än vid de andra, men han tör ha undrat, hvem hon var och hvad hon skulle göra hos patron Lacks. Och när hon kom närmare och gick in genom grinden, såg han, att det var sömmerskan Margreta, som också var döfstum.