Kan inte ligga här och höra på vad de säger. Det vore inte vackert av mig. Å, om jag kunde komma härifrån utan att de upptäcker mig! Men det går inte. Jag måste resa mig upp, så att de ser mig. – Vad nu! – Magda! Hon blev visst rädd. Styvnar till i hela kroppen. – Jaså, du har sällskap, Evert. Det kunde du ha sagt mig förut. Och pappa, så han stirrar! Undrar väl om det verkligen kan vara jag. – Magda! – Vad vill detta säga? Hur har du understått dig? Så han kramar mina axlar! Hans blick stinger mig. Aldrig, aldrig förlåter han mig. – Svara, varför är du här? – Därför ... därför, att ... Han vill tvinga mig att svara, men jag kan inte. Försöker ju, men det går inte. Om jag så skulle dö, kan jag inte. Mina läppar bara darrar. Tant Märta går sin väg. – Gudskelov att hon är borta! Kunde inte stanna. Såg nog i mina ögon att jag vet om allt ont hon gjort. – Å, pappa, lilla pappa ...! Nu kan jag tala igen. Nej, slut med detsamma. Kan inte för snyftningarna. Ta honom om halsen. Borra in huvudet vid hans bröst. Han skjuter mig inte ifrån sig. Vad han är god, min älskade pappa, inte ond och sträng som nyss. Hur är det möjligt att han kan ta mig i sitt knä och hålla sin arm omkring mig, låta mig snyfta så mycket jag vill? Å, vad det känns skönt när han torkar mina ögon med sin svala näsduk! – Seså, lugna dig, min lilla flicka, lugna dig. Ja, jag är lugnare nu. Är det för att jag får sitta i pappas knä, som allting blir så ljust och glatt? Nej, det är inte bara det. Det är någonting jag vet, som är så skönt och härligt. Det är någonting rysligt också, men jag kan inte låta bli att tänka på det härliga. – Pappa, jag är så glad! – Så-å! Nu blev han förvånad. Förstår det inte, eftersom jag nyss var så ledsen. Om jag ändå kunde förklara det för honom, men det är så svårt. – Om du också aldrig någonsin förlåter mig, så är jag glad ändå. Kan inte hjälpa det. Måste kyssa honom, luta min kind mot hans, kyssa honom igen.