»Ja, det var sant!» sade han lifligt, »jag hade glömt det. Jo, hon var tjugunio år, när vi blefvo bekanta. Jag tror aldrig att hon sett bra ut, men hon var heller inte ful. Hennes utseende var ett af dessa underliga mellanting, som hvarken äro gamla eller unga, hvarken blonda eller mörka. För dem, som endast träffat henne flyktigt, måste det ha varit omöjligt att känna igen henne. Det fans ingenting att minnas, ingenting att hålla fast längre än man såg henne. Ingenting annat än ett par klara, barnafromma ögon. Hon var kanske enfaldig, men det var denna hjertegoda enfald, som blir på en gång löjlig och rörande. Skrattade man åt den, så kunde man nästan inte göra det utan tårar i ögonen, och hon blef aldrig ond. Det var så litet hon fordrade, och för hvad man gaf hade hon en oändlig fond af tacksamhet. Jag var allt, allt för henne. Hon dyrkade mig. Hvarför, det vet jag inte. Men all den uppmagasinerade ömhet, all den skygga kärlek, som hon gått och gömt på under sin ungdom, den slösade hon på mig, aldrig enträget, aldrig besvärande, utan med en ängslig tillbakadragenhet, som fruktade hon ständigt att jag skulle råka i vrede – för det hon var så god.» Ännu en gång återhöll han sitt leende; Marianne kunde höra det på rösten.