– Ja, sannerligen se ej byxorna ut som en säck. – Det är efter min mening det enda, hvartill de kunna användas. Andra få styra ut sig som apor, jag gör det inte. Jag klär mig efter mitt eget tycke. Hela koffertar med kläder har jag emellertid hem med mig och skall nog få användning för dem på ett eller annat sätt, men taga dem på mig, gör jag inte. Men nog härom, se i stället på den här kalkstenen! Den är märklig för sin ovanliga grynighet, inte sant? – Jag har sett en myckenhet af detta slag på Öland. – Säger min herre det? Jag köpte den som en raritet. Här har jag petrifikater. Som min herre ser, ganska många conclitæ strialæ och cochlitæ, dels helt simpla, dels förgyllda med en kisskorpa, dels inuti uppfyllda med kristaller. – Herr Hall intresserar sig för naturvetenskaperna, hör jag. Unge John for med handen genom sitt skägg och såg allvarligt på sin gäst. – Jag värderar vetenskaper och konster högst af allt, sade han. Men kunna vi ej nu gå och bese de akademiska samlingarna, de intressera mig mycket. John Hall började leta. – – Jag finner ej min hatt. Hör hit, Andreas – var god och skaffa fram min hatt! Betjänten sökte förgäfves, tills hans herre steg upp från stolen och befanns ha suttit på sin hatt. – Den hatten duger ej mera, sade betjänten, som fåfängt bemödade sig att återge den dess naturliga skapnad. Han tog upp en af hattarne ur den engelska kofferten och räckte den åt sin herre. Se här har herr Hall en ny hatt! – Nej, för all del, den är lika tokiger som byxorna, då bär jag hellre min gamla hatt som den är. Betjänten försökte göra invändningar, men det hjälpte inte. Utan att fråga, drog han emellertid af sin herre den gamla slitna syrtuten och ajusterade honom i en tämligen ny grön jaktrock. John lät honom handskas med sig, som om han vore ett barn. – Sådant här toilettväsen glömmer jag immerfort, herr student, när jag blir ifrig med mina stenar, sade John med sitt vackra småleende. Är jag bra nu, min herre? – Ja visst, om blott inte det där skägget vore, svarade den uppriktige studenten.