– Jo, pligt är icke något som står uppskrifvet i böcker och som är lika för alla tider. Pligt är den fordran, som vår egen race i det närvarandes stund ställer på vårt lif. Vår racepligt går bestämdt inte ut på, att vi skola halka tillbaka i en redan tillryggalagd backe, att vi, som äro nitton hundra år gamla, på nytt skola leka sysslolösa barn. – Ja, du har kanske rätt, pappa. Fortsätt bara att tala, så att jag slipper att tänka mina egna tankar. Harven undvek afsigtligt att nämna Emin. Han fortsatte samtalet med den skeptiskt godmodiga pessimism, som var honom egen. – Märker du inte, Nelly, att då du med passionerad ifver talar om att här söka dig en verkningskrets, att arbeta och gagna, så är det ditt eget blod, din racepligt, som beherskar dig med jernhand, antingen du vill eller ej. – Tro nu inte att jag sitter här för att öfverrumpla dig med granna ord. Men jag hyser för mycken aktning både för mig sjelf och dig för att tro, att vi i en sådan stund som nu skulle vinna lugn genom vanligt hvardagsprat. – Du har så rätt, pappa. Tala bara högre. – Hvarför just högre? – stod Harven i beredskap att fråga, men hejdade sig. Han kom ihåg att den vidunderliga saga, i hvilken de blifvit inblandade, just nu skulle få sin afslutning. Böneroparne kunde när som helst tillkännagifva timmen, då Emin skulle hängas i det stora trädet på Hästtorget. Nelly skulle nog höra dem, hur högt han än talade. Han reste sig häftigt och märkte icke ens, att han glömde kryckan på bordet och för första gången på många herrans år stod utan stöd. – En sådan saga, en sådan saga! – mumlade han för sig sjelf. Derefter haltade han fram till Nelly. – Ser du, Nelly, vi båda göra narr af vesterländingens lidande, men du slipper lika litet som jag undan den fienden, ty ständigt är han vår öfverman. Han reser kapp oss. Han bor inom oss vesterländingar. Står det stora, tragiska vesterländska lidandet ej midt ibland oss nu?