mät mig ej med mått, förlåt hvad jag brutit. DRÖMVERS. Si drömmaren kommer där. Si drömmaren kommer där, sitt hufvud mot bröstet sänkt han bär. På ensliga stigar vill drömmaren vandra och är icke lik oss andra. Han drömmer drömmar, som hädiskt ljuga, att sol och måne och stjärnor för honom buga. Han är vår faders käraste son, kommer och låter oss slå’n! Prins Aladin af Lampan. Prins Aladin af Lampan har ingen lampa kvar, han trefvar under manteln, där lampan var, han söker efter Ringen, men ringen finner ingen, som inga ringar har. Prins Aladin den Store har tappat sitt förnuft och trefvar blindt i luft. Han manar ur det vida: »kom feslottet mitt med pärlor och rubiner i salen, som skiner af guld och af hvitt! I andar, I gören er plikt och er flit, I fören mig, I fören prinsessan Belbrududur den månemilda hit!» Så raglar framåt gatan, där trängseln är stor, prins Aladin i trasor och trasiga skor: »se fånen, hör på fånen, den galne skräddarsonen, ni vet, ni vet han tror han är sultanens bror!» — I skräddare och tiggare, I kännen icke anden, man gör en vink med handen och ropar sakta blott: kom slott, kom slott, kom slott! Han ser åt himlaranden, han spanar efter anden, han väntar på sitt slott, då småler folket smått: »ditt slott är allt i månen, se fånen, se fånen!» Ack, den som ägt om Lampan, har aldrig, aldrig ro, och den som burit Ringen, vill aldrig, aldrig tro, att icke undertingen från fordom äro kvar, fast villorna bedraga och tvifvel honom gnaga och inga ting han har. Ty Lampan det är skaparkraft, som gör till makt en man, och Ringen det är troskraft, som allting kan. Det borde varit stjärnor. Det borde varit stjärnor att smycka ditt änne som länkar och spänne, och stråldiadem om ditt hår, där silfverljusa skira och svagtgyllne bleka små strimmor sågos leka likt strimmor, dem ett norrsken i kvällrymden sår.