» Nå, då skola vi genast syna den! » utbrast Ida, i det hon sprang bort till ett hörn af rummet, som frun medels en gardin ordnat till garderob, och tog fram den gamla nattrocken. Det var ett egendomligt plagg, den där gamla rocken. 1 Den var förfärdigad af storrutigt rödt tyg, sydd med lif och kjortel, som kapotter förr i världen, och ett skärp kring midjan. Kanten fram var alldeles öfversållad af fina, mä- sterligt gjorda stoppar, armarne och lifvet hade dussintals lappar, hvilka alla sutto trådoch ruträtt. Det låg en obeskrifbar prägel af kvinnlig ordning, af försakelse, sträfvan, ihärdighet öfver det urblekta, lappade tyget. Maria och Ida, hvilka sutto framför kakelugnen, där elden flammade i skymningen, bredde ut nattrocken på en stol och sutto så en stund tysta och betraktade den, försjunkna i drömmar, som än framkallade en tår i deras ögon, än lade ett varmt, skälmaktigt leende på läpparne. Det var hela deras barndomsoch ungdomssaga, som hade inväfts i det där gamla plagget, som, gömdes i de nötta urblekta lapparne, i de trådslitna stopparne. Allt hvad de och modern tillsammans burit och lidit, de små fröjder, hvilka, likt vildblommor vid sidan af en stenig väg, skjutit upp för dem, och som de med så mycken tacksamhet uppplockat, om allt detta kunde nattrocken berätta, ty den hade varit med om allt. Men den hade också varit med under moderns välmaktsdagar, den tiden då hon var en ung, älskande maka, som med mod och förhoppning såg in i framtiden. Det var ju icke underligt, att hon höll det gamla plagget kärt och hade svårt att skiljas ifrån det! » Ack, kära gamla nattrock! » utbrast Ida, i det hon kastade sig ned öfver nattrocken .-i.L ' -; ai ' w:iiL^! och pressade sin kind emot den, » jag kan inte beskrifva, hvad jag känner för dig, det är otroligt, att man kan känna så för ett dödt ting. Jag både ä ' skar och hatar dig.