Som lampan i ett graf-kapell. Der kämparne i segerskruden Ha’ somnat in på ärans sköld; Med Herculsklubban, lejonhuden 4, De värna sig mot glömskans köld. På Carlars thron en hjelte vakar, Än örnen lik på alpens topp, Som klyfver skyn och glad försakar Den däld, der vårens sol rann opp, Att målet nå vid polen höga. En gång, till lön för hvad han gaf, Välsignande skall Sveas öga Bland sina Carlar se hans graf. MAJ. Du dröjer i fängelset än, då han nalkas? Och slutar ditt sinne for Gudomens flägt? O! ser du ej gossen, som dansar och skalkas Så vänlig och skön i sin ljusblåa drägt? Af sippor bekransas hans guldgula lockar; Mild oskuldens själ i hans anlete bor; Och rundt om hans vingar, i glädtiga flockar, Sig svingar i jubel en sjungande chor. I Norden, den höga, tänd upp till hans ära Ett altar i qvällen, på klippornas höjd! Må flammande eldar till himmelen bära Vårt urgamla offer, vår nytända fröjd! De töckniga qvalen med röken må fara Bland seglande molnen förglesna och fly; Och hjertat i klangrika toner förklara Sin vaknande känsla, så majfrisk och ny! O, möt honom glad med din sång och din cittra! Musik är det himmelska språk, han förstår: På fjärden, der vågorna stimmande glittra, I lunden sin svarande harpa han slår. Vid flöjternas ljud, till sitt slott af demanter Gudinnan i sjögröna slöjan oss ber; I blåklara snäckan med silfrade kanter, Hon gungar så lätt, då sin älskling hon ser. Sitt tempel Diana har öppnat, och kallar De tappre att pröfva sitt glädtiga mod: I skogarnas dunkel re’n jagthornet skallar Och lofvar förfriskning i morgonens flod. Hvad tusenfallt echo bland klipporna vaknar, Som fröjdfullt upprepar dess krigiska sång! Blott Flora än slumrar; fast Maj henne saknar, Hon drömmande hvilar i dvalan så lång. Men gyllene facklan han sänker i dalen: