Aldrig går det så lätt att tänka, som då man går så där och följer efter plogen fåra upp och fåra ned. Ensam är man, och ingenting är det, som förströr, annat än kråkorna, som vandra fram öfver plöjslorna och plocka efter mask. Karlen tyckte, att tankarna tillkommo så lätt inne i hans hufvud, som om någon hade hviskat dem i hans öra. Och eftersom han sällan kunde tänka så redigt och snabbt som denna dag, blef han glad och upplifvad af det. Han började tycka, att han gjorde sig onödiga bekymmer, han sade till sig själf, att ingen begärde af honom, att han skulle störta sig i olycka. Han tänkte, att om hans far lefvat nu, skulle han frågat honom om detta, såsom han brukat fråga honom till råds i alla svåra saker. Han blef otålig öfver att icke fadern var till hands, så att han kunde få spörja honom. »Visste jag bara vägen,» sade han och började le och glädjas åt tanken, »så skulle jag nog gå till honom. Jag undrar hvad Stor Ingmar skulle säga, om jag en vacker dag komme vandrande till honom. Jag tänker han sitter på en stor gård med många åkrar och ängar och stora hus och stor brun boskap, ingen svart och ingen brokig, såsom han ville ha det härnere. När jag så kommer in i storstugan ...» Plöjaren stannade med ens midt på åkern, han såg upp och skrattade. De här tankarna gjorde honom ett otroligt nöje, och de löpte i väg med honom, så att han knappt visste om han var kvar på jorden. Han tyckte, att han helt hastigt kommit ända upp till sin gamle far i himlen.