HALFDAN (lågt). Du har således glömt och förlåtit helt? INGRID. Förlåtit? Ja du, så helt, att jag inte ens minns hvad jag skulle förlåta. Du var nog bara ett redskap, du, Halfdan! Men hur är det? Din lasarettsrynka är dubbelt så djup som vanligt? HALFDAN. Åh, det är den där sjuksköterskahistorien: alla som anmält sig ha sett så föga möjliga ut, att... Henning slumrar in. HALFDAN. Har du aldrig tyckt, Ingrid, att du är en allt för utpräglad personlighet att kasta bort dig på ett sådant här fjärilslif? INGRID. Jag kastar inte bort mig. 113 HALFDAN (litet burdus). Jag önskar, att du ville komma och sköta våra sjuka, Ingrid. INGRID (snabbt). Jag? HALFDAN. Ja, tror du kanske jag glömt hur tryggande lugn och hur outtröttligt god du var, när jag hade malarian och du hade mod att uppsöka och att sköta mig? Lasarettsdräkten är också hvit, du. INGRID (tänker). Då sorg blir min glädje och glädje blir min sorg, då ska jag komma, Halfdan, inte förr. (Gladt:) Men det kommer allt att dröja, du, ty nu är jag stadd på glädjevägar! Men han sofver? (Visar på Henning.) Halfdan känner på Hennings puls och rycker på axlarna. En ung, mycket täck italienska med mandolin öfver axeln och kostym à la Botticelli smyger sig in med fingret på mun. Frågar med gester om hon får sjunga. Ingrid lägger å sin sida fingret på mun och visar på den sofvande Henning. knäböjer framför Ingrid, lägger för ett ögonblick hufvudet i hennes knä och hviskar sakta: DEN UNGA ITALIENSKAN Madre mio... (Smyger sig sedan ut på tå, men smular i förbifarten sönder en stor ros öfver Hennings hufvud.) HENNING (ömt och yrvaket). Jaha, jaha, Enna lilla: kommer strax! (Sedan.) Hva hva' hva' nu? Jag har visst inte sofvit; visst inte. Tu