Hon hade grått kortklippt hår och sammetsbarett. Förmodligen en äldre konstnärinna. Bara för ett par år sedan skulle han säkert bestått en sådan reskamrat åtminstone en liten fläkt av solidaritet, som en arbetare i samma tjänst, fast på ett annat område. Nu inställde sig snarast en motsatt reaktion, en starkare ovilja än inför något annat människoslag. Ofta mötte han människor som han måste kalla fiender, inte till honom personligen, men till allt det han tjänade och representerade – och allt mer och mer blev de honom likgiltiga, djupt likgiltiga som vardagens fula och välkända gator. Men människan framför honom, med sina vackra själfulla drag, med sitt anspråkslösa väsen och sin varma röst – hon väckte ett raseri inom honom, som han själv måste säga sig var löjligt. Kanske att allt som var ande påminde honom om det stora nederlaget. Allt som var ande var svagt och dömt till undergång. Och fast han själv nödvändigt måste räkna sig till andens följe och inte kände något annat hem och något annat mål, hatade han sina medkämpar som sig själv, därför att alla drömda segrar hade glidit dem ur händerna. I ett slags förnedringens raseri hånade han sig själv i de andra och vägrade kännas vid dem. För mannen i hörnet hyste han helt andra känslor. Han var säkert en av dem som kunde räknas till fienderna och segrarna. Inför en isbjörn eller en flodhäst kan man fattas av skräck, men man lägger inte sina egna mänskliga mått på dem. Mannen i hörnet såg ut som en isbjörn eller en flodhäst, och varför skulle han inte då också vara sådan? Bara att han kunde nicka sömnigt över dagens tidning var ju talande nog. Till en isbjörn eller flodhäst leder ingen brygga över från människan, man har ingenting annat att göra än att häpna och undra – kanske till och med beundra. Det som lever över är alltid värt beundran. Allt annat är vårt subjektiva mått. Att ännu i undergången förhäva sig över sin besegrare – är det inte dårens envisa: ”Nog är han där tokig: han tror att han är Gud – och det är ju jag! ” Med en lätt snarkning överraskade och väckte isbjörnen sig själv och såg sig yrvaken omkring i kupén. David Aurell sänkte hastigt blicken mot sin tidskrift, ett nyutkommet politiskt månadshäfte, som han köpte redan på bangården i London. Var skulle aftontidningarna komma på? Antagligen tidigast i Södertälje.