— Jag upprepar det, min unge man, ni begår ett stort fel om ni arbetar efter den där gamla frasen. Man behöver korp och spett, och kanske dynamit också, att gräva upp rötterna, man behöver spade och plog att vända jorden med. Yxan till roten! Nej, mina vänner, man måste akta sig för att betrakta samhället som ett simpelt svedjeland där man kan fara fram hur som helst Elis och Leo nicka nästan omärkligt åt varandra och tiga då de finna fienden vara en vän. Den nya kamraten fortsätter att tala, vändande och knådande satserna med nästan retsam omständighet. När någon försöker göra ett inlägg ger han den avbrytande en förolämpande nonchalant sidoblick och viftar ett tag med handen som om han i förbifarten vill säga: — Tyst min vän, det här begriper ni inte Efter ytterligare några misslyckade försök till anfall och försvar troppa »frihetsförbundarna» av, mötet öppnas och går sin gilla gång under dryftande av principoch taktikfrågor. När det sedan är avslutat kommer den nye kamraten fram till Leo och säger med den gravallvarliga min han bibehållit under hela kvällen: — Tillåt att jag presenterar mig. Mitt namn är Bo Eriksson — Tack, svarar Leo, här säger vi alltid du åt varandra — Jag vet det, men jag kallar aldrig någon för »du» utan särskild överenskommelse Han räcker fram en valkig, hård näve. — Du alltså? — Ja. Leo ropar inåt lokalen: — Kom hit Elis, du ska skaka hand med Bo Eriksson. Så fort han fått de båda vännerna framför sig börjar Bo Eriksson på sitt sirligt högtidliga sätt hålla ett långt anförande om kooperationen. Det verkar som om han talar på gammalstavning. På detta sätt började och slutade Leos första sammanträffande med en av de egendomligaste människor han någonsin träffat