Du undrade wäl sidst, min Läsare, hwad förhinder jag fick? jo men, rätt som Herr Ehrenmenvet hölt på at tala med sin wän Herr Flit, kom Drengen til honom med mitt 14<de Ark, hwilket han tilförne icke sedt. Jag wäntade, at han skulle finna nöye deri, men han blef rätt sticken, at jag så plumpt utfört hans Ord för det allmänna; Skall intet du weta bättre, sade han, om jag säger något emellan oss, såsom wänner, än kringsprida det efter Bokstafwen och sätta mig illa ut. Det är intet gott at säya något för dig, om du är så ohöflad. Ney, det skal aldrig skie mer, gack bort från mina Ögon. Då hade jag ärnat darra, som et Aspelöf, men Herr Patriot gick tyst bort til mig och sade sig wäl skola giöra det godt igen. Du kan wistas bland Drängarne, sade ytterligare Herr Ehrenmenvet, ty ibland oss får du nu intet wara. Jag gick ut med igensluten Munn och öppet Hiärta, undrandes hwad Herren fattades. Jag kom derpå i Underwåningen, at lefwa ibland de nedrigaste och stormodigaste. Artigt Compagnie! Annat det, än wara bland Herrar. Jag tänckte til at omgås med Cammartienaren, men han föraktade mig, efter jag intet wille kalla honom Herre, utan allena k. Håkan: Hå, sade han, I är mycke stor på Er I, som inte kan gie en honnet Karl sin Carite'r. Laquajerne glömde jag at kalla Monsieur, och fick derföre intet annat af dem än wrånga Ord, rynkade Pannor och blängande Ögon. Stall-Drengen kallade jag för Pälle, men han hade så när strukit til mig med sitt Gevär, om jag intet hälsat honom för Underkutsk. Den rätta Kutsken såg ut, som han skulle welat heta Stallmästare, eller åtminstone Öfwer-Kutsk. Ack, tänckte jag! nu är jag utråkad! Här gälla inga Raisoner. Jag måste nu, som förr, tiga och samtycka. En gång stadnade alt Tienst-Folket omkring mig, at undra på mig, liksom ohngefähr Boskapen fordom omkring Orpheus, då de ock af särdeles gunst wårdade at skratta åt mig. Detta tilfället tog jag i akt och tilspråkade dem sålunda: K. Wänner, hwilket är den största Heders-Titul, som en Betient kan få? De bligade på hwarannan, utan til at swara, ty de mente det wara en Gåta och at jag war Boklärd: Jo, sade jag, dess största ähra är, at wara trogen som Gull, flitig i sina sysslor, oförtruten i sina ährender, nyckter i sitt lefwerne, beständig i sin tienst, at han intet flycktar hastigt från den ena til den andra, samt ödmiuk, nögd, lydig och alsintet högfärdig i sitt wäsen Den Husbonde och Matmoder som intet hielper en sådan til et stycke Bröd, när Tiden kräfwer, om möyeligt är, synes icke wärd någon betiening. Hwad skun I med dessa tokota Titlarne, som alla lee åt och skiämmas före? Här gån I ock sätten Näsorne i wädret som Mopsar, men om gagnet och den hedren som jag omtalade, bekymren I Ehr intet. Ney, lät mig nu see, at I blifwen käcka Swenska drängar ock pigor, som de woro förr i werlden, alwarsamme, snälle och stadige, ty då kunnen I med tiden bli Folk. Kan du tro min läsare, at de begynte få tycke för mig ock hade warit på god wäg, om icke några deras Kamerater kommit, som kallade Hus-Pigan, Twetterskan, Köks-Pigan etc. för J u n g f r u r, hwaraf hela hopen åter blef högfärdig ock blygdes för at längre höra på mig. Jag leddes wid detta sällskapet, gick bort och wankade hit ock dit. Den lilla halfguden Rycktet skiänkte mig en förmörkelse-kappa, som giorde mig Osynlig, at jag utan hinder kunde gå hwart jag wille: Ingen såg mig, men jag såg alla: På Riddarhus-Torget hörde jag Raisonnemens: Igenom ena örat blef jag sorgsen, igenom det andra blef jag glad, så at Sinnet ändå blef lika: När det ena Ordet från Wäster wille gie mig Feber, så gaf det andra från Öster mig nya Kraffter, så at jag ändå war frisk. Tänck, at en Skomakare och en Skoflickare talade, som jag menar, om mig: westu , sade den ena, at Actus är död? Ja, jag hörer det ringer, sade den andra. Här vid måste då den Döda lee; Men detta löijet war likwäl blandat med ängslan öfwer Herr Ehrenmenvets Wrede: Jag undrade om jag skulle bli Miältsiuk af denna Påskeskräcken, och gick bort på en enslig Ort, hwarest ingen ting förekom mig liufligare än at sörja: Ack tider, ack seder, sade jag, hwarföre nödgas min förnämste Auctor wredgas öfwer mig för Ehr skull? Skal då Sanningen rätta sig effter Ehr willia? O mitt Förnufft! huru skal jag försötma mitt bittra Öde? Jag kan på detta sättet bli dum som ett Kålhufwud. Kappan kastade jag af mig och tänckte, stor sak om man än känner mig. I det samma såg jag mig om och blef warse en gammal, gråhärig och hederlig Gubbe, wyrdig som sielfwa Wyrdigheten och gladlynt, som sielfwa Glädien: Hwad sörjer du för, frågade han? Jag swarade, at jag råkat i Ogunst hos min Gynnare, som kallar mig plump och oförsiktig. Och deröfwer, sade han, kan du sörja? Älskar du dig så mycket sielf, at du intet tål rättelser, för hwilka du borde tacka? wisa mig en menniskia under Solen alt ifrån purpurn til Walmars jackan, som icke har sina fehl, huru will då du wara ostraffbar? lär at dämpa dina Affecter ock hör på en berättelse, som kan lända dig til bättring, fast hon är ädlare ock alwarsammare, än at hon wäl kan lämpas till ditt tilstånd. (Hör du också på henne, min Läsare, med upmärksamhet, ty du, så wäl som jag, lärer kan hända, ha dina fehl. Sådane Betracktelser behöfwer du på den dyra Dagen, som infaller i morgon, ja öfwer hela påskhelgen och til din dödzstund.) Lemna derföre ditt Sinne en liten stund til en alfwarsam föreställning.