»Jag ämnar resa!» Det gick en häftig ryckning genom hela hans kropp, som om ett slag träffat honom på någon ömtålig kroppsdel. Hon fruktade ett ögonblick, att han skulle få ett af sina vanliga krampanfall, men det gick öfver. »Resa?» upprepade han, som om om han icke kunnat fatta ordets betydelse. »Ja.» — Det kom sakta, som om hon blygdes för att tillstå det. »Du har ingenting sagt?» — Förebråelsen träffade henne djupt. »Jag kunde inte», sade hon med skälfvande stämma, medan de stora blå ögonen fyldes af tårar, som stego öfver bräddarne och hotade att rinna ned på kinderna. »Jag tycker, att jag inte har rätt till det — att tänka på min helsa när du » Det var som om han icke hört det sista. »Du kommer i morgon?» Han talade kort, ansträngdt och frågan lät som en befallning. Om det gält hennes lif, skulle hon icke kunnat svara, att hon ämnat resa just den dagen. »Ja», svarade hon. »Jag kommer i morgon. Och om du vill att jag skall stanna » Det stack till i hennes bröst, och det var som om hjertat stannat en sekund. Hon såg två stora, klara tårar rinna fram under de lama ögonlocken och bana sig väg öfver det marmorbleka ansigtet, hvars uttryck var så stelt och orörligt, som om det icke funnits en gnista lif der bakom. Det var som att se en död gråta. Hon kastade sig på knä vid bädden, böjde sig ner öfver honom och smekte hans hufvud mellan sina händer. »Förlåt mig!» snyftade hon. »Jag är så egoistisk och dålig. Men jag skall stanna om du vill det!» Han lyfte upp sitt ögonlock med pekfingret och hans klara blåa öga såg rakt in i hennes med ett varmt uttryck af kärlek och godhet. »Barn!» sade han blott. Dagen efter kom hon åter för att säga farväl. Det var en kväfvande hetta. Dörren till balkongen stod öppen, men luften, som strömmade in hade hvarken svalka eller friskhet.