Detta var alltså uppgiften, som hade följt henne genom livet och gjort det rikt och fängslande. Andra människor växte upp, levde och gingo bort utan att veta varför. Kanske var det orsaken till att så många av dem förföllo och gingo förlorade. Men så var det inte med henne. Hon visste varför Gud hade satt henne hit till världen. När hon kom till kyrkan, kunde hon ibland glädja sig åt den dagen, då den nya bibeln skulle ligga på altaret och inget barn mera skulle narras att drömma om bilder i en tom trälåda. Man kan inte veta hur högt hennes tankar gingo. Hon väntade visst, att Guds välsignelse skulle i rikare mån utgjutas över församlingen, då det inte låg en falsk bibel på altaret. Hon hade sina sorger, hon som andra, men hennes sinne var alltid lätt, därför att hon inte var bunden i vanliga jordiska bojor. En oro hade hon dock, att hon skulle bli förekommen. Som till exempel då kyrkan blev restaurerad eller då några fruntimmer företogo sig att skaffa en ny altarbeklädnad. Hon hade inte en lugn dag, förrän hon var viss om att ingen hade kommit på den tanken att skänka kyrkan en riktig bibel. Men om hon var ängslig att bli förekommen, varför skyndade hon sig inte? Varför sparade hon inte ihop de femti kronorna? Ack, detta hade blivit gjort flera gånger. På sin första plats hade hon haft en lön av tjugu riksdaler om året. Efter fem år hade femtiriksdalern funnits där. Men innan hon hade hunnit fara in till staden och köpa boken, hade modern dött och pengarna hade måst användas till kista och begravning. Så där hade det alltid gått. Ena gången en bror, som skulle till lasarettet, den andra gången en fattig granne, som mistat sin enda ko och måste ha hjälp till en ny. Dessutom hade hon en vacker dag gått och gift sig. Mannen hade dött efter ett år och lämnat henne ensam med ett litet barn. Man förstår vad det där skulle ha försinkat sparandet.