Eller bokens final, det i natt och mörker frambrusande tåget, hvars förare i vansinnig strid ramlat af och krossats under hjulen och hvars vagnar äro fyllda med soldater, som druckna och sjungande draga till kriget — är det icke snarare ett präktigt poem, än den anständiga prosaiska afslutningen af en naturalistisk roman? Utan förare, framdrifven af en mekanisk kraft brusar det fram i mörkret — station efter station passeras i vanvettig fart — telegrafen är i vildt brådskande verksamhet — tjenstemännen äro vilsna och villrådiga — ingen mensklig makt kan stoppa den rasande fantomen — framåt går det, evigt framåt med alltjämt stigande hastighet — mot det obekanta, allt under, det de druckna soldaterna i sin slöa lustighet glädja sig åt farten och sjunga patriotiska sånger. Det är kejsardömets Frankrike som oemotståndligt, värnlöst ocli □tan ledare framdrifves mot obekanta öden i den nyss började kampen för sin tillvaro och det är prologen till Zolas nästa roman, hvilken som man vet skall ha kriget till ämne. Det är ståtligt och gripande skildradt — ett verkligt poem, fullt af lyrisk kraft och dramatisk åskådlighet. Men skall detta, skall öfverhufvud hela denna bok vara naturalism, sannerligen då äro också Victor Hugos » Notre Dame », HoiTmans » Teufels-elexir », då är » A stränge story » af Lytton Buhver ren oförfalskad naturalism. Det är icke på slump jag gripit dessa verk ur högen af romantiska diktningar. De föllo mig sjelfmant i tankarna under låsningen af Zolas bok. Detta må förefalla dem sällsamt, hvilka vant sig att betrakta naturalismens stormästare som romantikensargaste fiende. Hans frändskap med romantiken år ju annars, om ock med beklagande, erkänd af honom sjelf samt som jag tror stundom framhållen af kommentatorer och jag vill genom några jämförelser söka visa att jag haft rätt att nämna de ofvan anförda författarne. Frändskapen med Viktor Hugo är så i ögonen fallande, att den knappt behöfver påpekas.