Du ger aldrig mig några blommor. ERNA. Du har inte brutit benet. HENRIK. Vill du inbilla mig, att det är för benets skull? ERNA. Visst inte, det är för hela karlens skull! Han är en snäll pojke. Hade han varit här, skulle jag inte ha behöft sukta för tobak. HENRIK. Jaså! Du erkänner således ERNA. Söta herr Adonis, han ska' få dubbelt så många blommor som Bergström. Han ska' få allt hvad han vill, bara han är snäll. HENRIK. Jag vill ingenting ha. ERNA gnolar och går fram till Louise. Nej, vet du, hade jag kunnat bli fri för Lilly utan att ta henne hit till Paris, så hade jag helst velat, men hon tiggde och bad i hvartenda bref, och när hon nu kunde ha godt af att lära sig franska riktigt ordentligt, så tyckte jag, att jag inte kunde säga nej. LOUISE. Kära du, hvad skulle hon ha för ondt af att komma till Paris? ERNA. Åh du! Lifvet bland oss artistslarfvar är inte nyttigt för en sådan der liten familjeflicka, som skall lefva hela sitt lif derhemma i snusförnuftigheten. Härute ha vi lösare tyglar på allting och det går många underliga djur i vår Herres hage. HENRIK utan att vända sig om, med kufvad förbittring. Sjelf är du ett af de allra underligaste. ERNA. Tycker du? HENRIK vänder sig om. Tror du inte, jag märkt, hur du lägger an på honom? ERNA. Lägger jag kanske inte också an på dig? Lån' mig din pipa. HENRIK reser sig och går emot henne. Jag tål det inte längre! Du gör mig galen med dina konster. ERNA. Så bryt! Du har din frihet. HENRIK. Du tycks önska det! ERNA. Jag hvarken önskar eller fruktar. Men är det din mening att plåga lifvet ur oss båda med svartsjuka, så är det bättre, att vi gå hvar åt sitt håll. HENRIK. Alltid hotelser! Men du drifver mig till det yttersta! ERNA. Hvad är det yttersta? LOUISE medlande. Så så så, inte vara häftiga! ERNA.