Kort förut (den 22 Juli) hade han i ett bref till Heurlin förtäljt om sina Examina, och utgången af sitt Doctorats-förehafvande, detsamma; till en del, med alldeles samma ord. Berättelsen börjar här med denna inledning, der det djupaste af författarens inre är måladt: — Jag var just leende viss på, att i denna sak vara rigtig. Men våra missöden komma – och se ut som fel. Jag erkänner: ett fel har jag; hvarom strax. Besynnerligt är dock, att (om du eftertänker) just det, som hos mig är ädlast och störst, är hvad detta släta folket mest tadlar. Högheten af styl och tanke = ”mörker”; högheten af sinne och känsla = ”vildhet” o. s. v. Men inför min själs heliga domstol är det visst, att jag icke har mer än ett enda och karakteristiskt fel; det heter: Storsinne. Deraf – ett öfverseende af små ting (af liten ära, af små fördelar); en hvila, tills något stort visar sig. (I detta känner du igen äfven min lathet, min matthet af affärer, alla mina verkliga brister). Då jag försummar, uppskjuter, gör intet – nämligen små dagsverken, och som gifva en liten penning eller en liten ära: då, just då, gör jag allt det stora, som synes en lathet, men är i sjelfva verket Herkuliska arbeten. Alla dessa i smått verksamma hufvuden skulle springa, på en enda sådan forskning. – Till och med du vet ej hvad jag gör; och ropar, att jag bör taga eld för detta lilla och trälaktiga. Men hopräkna hvad af mig gjordt är; och tänk, om icke blott det, som står i dessa bref dem du ärar138, om icke blott dessa ”Passioner”, dem du ärar likaledes, äro vackert nog för ett lif af tolf år (ty man lefver ej intellectuelt före det sjuttonde)! Den, som gör på en gång, fullt och väl, Stort och Litet – gör (om han icke är Gud) aldrig utomordentligen någotdera. Han är blott excellent, men icke sublim. Han liknar ej Naturen; hvilken gör allt Gud vet hur, men alltid till vår tjusning och häpnad.