Vi vilja nu återvända ett stycke öfver Bymarken, för att komma till Jönköpings regementes öfversteboställe, vid sidan om Dunkehallar, det täcka, trefliga, af löfskog inneslutna Granbeck, med utsigt tvertöfver Vettern åt höjderna mellan Jönköping och Grenna, der, som en perla i landskapet, det gästfria Rosenlunds hvita byggnad skiner mellan stammarna af de långa rader höga, raka, löfrika träd, som skaparen af detta sköna gods, framlidne friherre Gustaf Mauritz Posse, i lifstiden, – en ny Nestor i både ålder och anseende – under sin mannastyrkas dagar på 80-talet, med egen hand planterat. Så hade det Braheska öfvermodet snöpligen sjunkit ihop, och bäfvan, vemod och ruelse intagit dess ställe! – «Han öfverhopade mig med nåd i allmänna ordalag, men omöjligt att få bestämdt besked eller någonting, som kan tagas för löfte. ADERTONDE KAPITLET. – «Tvertom. Kammarherren svarade med en djup bugning. Derpå tviflar kanske läsaren? Han brås icke ur slägten. Rådet stod på sig som riktiga karlar. Det är möjligt, att Gustaf kunnat af egen drift och fallenhet blifva nordens och adertonde seklets Augustus; men det är säkert, att Riksens Ständer tidigt gåfvo hans anlag denna riktning, då de hos honom anställde Tessin och Scheffer såsom guvernörer, samt Creutz och Gyllenborg såsom kavaljerer, den sednare hos Gustaf sjelf, den förre hos hans yngste broder, prins Fredrik. Hos Beylon infunno de sig hvardagsklädde, utan att knappt någon bemärkte dem. – » Ernst, ha! Det kinkigaste blir, att förmå konungen till något afgörande steg.