Hon är en ren och kysk kvinna. Kraften blir aldrig ofin. Innerst eger hon detta ömtåliga noli me tangere; »det fans på botten af denna rättframma karaktär en skygghet, som kom hennes inre att krympa tillhopa för hvarje vidrörande», och hon säger sjelf, att hon icke kan lefva utan vänlighet. Hon känner kvinnans behof att uppgå i en annans existens, men hon känner detta behof djupt och sjelfständigt, på modernt vis och på sitt sätt, såsom ett behof att fatta denne andres tankar och sträfvanden, att vara hans mod och tillförsigt och sjelftillit, att egga honom till verksamhet, sporra honom till handling och sjelf arbeta för honom. Den kärlek, en sådan kvinna gifver en man, är det bästa i henne, allt hvad lifvet sofrat ut af äkta och gediget ur hennes själslif, hennes rena tankars kärne, hennes kyska känslors must, något, för hvilket »det icke fins ett ord nog fint och skärt ... någonting tyst och hemlighetsfullt, någonting stort och rikt ...» Det är denna kvinnas lifshistoria, som Ernst Ahlgren skildrar i sin stora novell »Pengar».