Emellerltid! Det finns ett aber! Jag förstår inte danskarnes språk. Jag kan läsa det, men det talade ordet begriper jag inte (en parentes — jag vill påpeka, att jag också ganska mycket tycker om Johannes V. Jensen) — jag vill påpeka, att jag omsorgsfullt, nästan andlöst, har försökt uppfatta det danskar och danskor ha varit nog älskvärda att vilja upplysa mig om. Men ett språk, som min gamle vän Hjalle Söderberg i sin sista bok symboliserar genom att låta danskarne uttala ordet Amager som A—mäh hvilket är alldeles riktigt, måste för en nordbo, om han inte är ett särskildt språkgeni, vara fullkomligt obegripligt. Jag tycker nämligen, att alla danska ord låta som ä—mäh, stundom kanske bara som äh. Och när jag hör en stor stark karl tala detta språk, så undrar jag värkligen, om han skulle vara så särskildt svår att besegra i ett allvarligt slagsmål. Men kanske detta språk är ett uttryck för blyghet, blygheten att icke vilja visa sin styrka. Men, mina damer och herrar! Köpenhamnskornas språk är förtjusande. Köpenhamnskorna själfva äro änglar i människogestalt. Nej, jag är oartig — de äro änglar i änglagestalt så som Gud själf i sina vackraste ögonblick har menat, just då han var som mäst pigg att skapa. Jag förstår det där själf, fast jag inte är någon gud. Jag har gått på Ströget i dag. Och jag sitter med blå glasögon på just nu för att hämta mig efter alla eldblickar, allt förtrollande koketteri, all värklig längtan efter förståelse, som köpenhamnskorna ha behagat ägna min obetydlighet. Jag förstår ju delvis, att det berodde på mitt utseende. Herre Gud, en kvinna kan ju inte springa ifrån sitt väsen och sin längtan efter skönhet — men det var öfverväldigande. Jag rodnade flere gånger. Ni som äro öfver 40 år som jag böra förstå en blyg åldrings känslor. Plötsligt stod jag icke ut längre. Röda pilar gledo genom mitt hjärta, röda flammor hvirflade framför mina af skönhetsåskådning dödströtta ögon — och jag vände mig till närmaste välklädda äldre herre och sade så tydligt jag kunde: Ä — mäh!