»Åh hå, gör den det», sa jag, och knyckte fast pängsneen på näsan. Jo, minsann stod det inte ett par berömmande ord inuti tidningen »Redaktören är där jämt på fester!» »Nå, än se’n då?» sa jag skarpt. »Det är väl hans rättighet, skulle jag tro. Han, som främling, kan väl inte ha reda på allting, och utvändigt är affären fin nog.» »I hvad fall som hälst tänker inte jag ge några champagnemiddagar», sa Axel kort. »Det gör du rätt i», sa jag, »ty med så fula baktankar som dina, skulle din middag bli hvad en middag aldrig får bli, om man är något så när hederlig karl. Att du inte skäms insinuera något så fult om Villys vän!» Axel gick, nu ond på mig, men jag tyckte bättre om det. Det är inte fritt, att jag riktigt litet smått lärt mig hålla af den där gossen, sedan jag fått se att det är ruff i honom. Hederlig är han då som guld, Gud ske lof, och tänk, Kullen säger, att han inte alls är dum, och att han har plockat åt sig rent märkvärdigt med kunskaper i sådana ämnen som intresserar honom. Fast det tror jag då ingenting på — jag med mina erfarenheter. Senare: I dag en berömmande notis inuti tidningen igen, nu om garfvaren som arbetsgifvare!!! Hvem kan vara så usel och ge redaktören så fullkomligt falska uppgifter!! Jag måste genast skrifva och upplysa honom om rätta förhållanderna. Såvida inte Såvida inte —? Senare: Jag har skrifvit, men det har händt något så förfärligt tråkigt, att jag inte har tankar för något annat. Två hundra kronor har försvunnit ur Gustafs pulpet! Åtta dagar senare: Petter har blifvit hemskickad till sin mor på en tid »för att hvila sig.» Jag har vridit och vändt mig hela dagen, som om jag setat på ett glödhett halster. Hvems är felet! Hvems är felet! Gossens! Nej, aldrig! Det finns något som heter: moraliskt skyldig, och det är en helt och hållet annan person.