Han det varsamt undanröjer Förn det plantan qväfva kan. Men af hvem skall dygden njuta Mot sin egen drift försvar? Hennes gränsor knappast sluta Förr än lasten början har: Nit för dygden kan oss draga, Att ett steg förmycket taga, Och förlora hennes spår: Ganska lätt man sig förvillar, När en redlig ifver gillar Hvarje fjät man blindtvis går. När man ej en eld kan dämpa, (Hjertats yrsel tvång ej tål,) Kanske man dess kraft kan lämpa Till ett gagnligt ändamål: Du naturen qväfja söker; Men du hennes välde öker, Och hon segren får till slut: Källan, som ej utlopp finner, Gömd i jordens sköte rinner, Tils hon våldsamt brister ut. Mänskjor alltid höras klaga Öfver omsorg och besvär; Men likväl sig möda taga, Där den minst af nöden är. Svårt, att liflig ungdom föra, Att den endast skall sig röra Efter vink och föreskrift: Ständigt aga och förmana Är att kalla själar dana, Utan styrka, utan drift. Som då man metaller pröfvar, För att skilja hvarje art; Så man unga snillen öfvar, För att mäta deras fart: Fåfängt höres någon skryta Kunna jern i gull förbyta, Och christallen göra mjuk; Vårt förnuft ej längre hinner, Än att hvad man alstradt finner Nyttja till dess rätta bruk. Du, som ljufva frukter skördar Af hvad förr din omsorg var; När vårt slägte ömsint vördar Den du fört och fostrat har! Ja, jag vet du rätt mig gifver: Aldrig du dig sjelf tillskrifver Hvad hos honom finnes stort! Att ett ädelt hjerta leda Och till höga värf bereda, Det är alt hvad du har gjort. A. F. Ristell. SKALDEBREF TILL EN VÄN. Min Vän! du mig i Stockholm funnit, I nöjets stora cirkel förd; Min tid blef angenämt förstörd, Jag lyran aldrig stämma hunnit, Om, då och då af kärlek rörd, Jag ej för någon skönhet brunnit: Ty, hvad man än mig därom sagt, Jag tviflar, att Apollos magt I stora städer tillväxt vunnit; Han hade tempel i Athen,