Nu vilade jag på en toft i jaktens rymliga sittrum och lyssnade med ett halvt öra till de andras nojs, medan den salta blåsten fyllde mina lungor och de långa, djupa sjöarnas rytm böljade i min håg. Plötsligt bröts den av. Ett vågbärg tornade upp sig framför stäven och brast i skummande drivor och det fina stänket flög med brisen akteröver, medan kuttern gjorde ett sätt för att i nästa ögonblick ånyo falla in i sitt mjuka glid. Samtidigt återtog havets rytm sitt herravälde över allt, som rörde sig, allt, som gav ljud från sig. Den levde i bruset, den fanns gömd i den blågröna vågens stigande och sjunkande, i mastens vaggning, i bommens lätta slirningar. Jag förnam den som en uppenbarelse av vattnets mystiska väsen och av rörelsen i min egen själ: stigande, fallande, stigande, fallande och till slut ett uppehåll: — någonting samlar sig, hopar sig, tornar upp sig och brister, medan ett dovt och mörkt brus förkunnar att ett skeende har nått sin fullbordan och ett nytt tar vid. Jag betraktade seglaren. Hans klippbruna, håriga hand levde rorkultens liv, hans långa armar deltogo smidigt i skotens självklara rörelser, de gråa spjuverögonen i det fräkniga ansiktet överraskade mig med den spanande blickens rymdlika klarhet. De voro oavlåtligt närvarande i våra samtal men uppehöllo sig samtidigt vid synranden, bland seglen och hos de vandrande sjöarna. Seglaren föregrep havets händelser. Hans fem sinnen hade under det oavbrutna aktgivandet på elementens förändringar gått upp i något slags navigeringssinne. Han levde i rymd och skyar, bris och vågor, och hans nerver signalerade osvikligt varje rörelse i den arbetande kutterns invecklade organism. Jag kröp upp i lovart. Latinaren bredde ut ett sjökort över toften, där jag legat, och räckte rorsmannen hans kompass. Deras förehavanden väckte min lust att få en överblick av vår kurs och jag gjorde den store seglaren en fråga. — Det här begriper inte du, snäste han av. Det är matematik.