— » » Ja, de skulle bara ha ställt ut sitt fina smide, » sa Ruffen, » åtminstone här. » » H v a d kan det vara för stora, granna uddar, som höjer sig som en riktig sol, » sa jag — » också midt i hallen? » » Det är telefonutställningen, » upplyste en annan rar svart herre i helskägg. » Tackat, s sa jag. (Tänk, sådan tur jag har med dem!) » Telefonsolen står nog här för färgens skull, » sa jag. » Tänk, Ruffen, 22 olika färger bara från dörren och hit! O, sådana förtjusande klockstaplar! De var riktigt vackra, de, fast naturligtvis Eskilstuna skymmer bort dem med! O, hvad jag önskar, att det fanns en enda liten springa att titta » rakt fram i g e n o m »; jag blir så grufligt yr '! Blir inte du det, Ruffen! » Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af Men någon springa att » titta rakt fram igenom » fanns inte, men däremot en riktig här af de mest intressangta montrar. Pagoder i kroppsstorlek, hopsatta af idel segelgarn, riktiga mästerverk; näsduks / wes och vridna vestgötapelare; små tobakskojor — verkligen smakfulla, och Gud vet inte allt. Allra vackrast var ändå ett öppet tempel, inhägnadt af en tjock blågul kordong, dit ett par marmortrappsteg ledde upp, på ömse sidor vaktadt af två förgylda lejon körda af en naken karl också förgylld. gärna knappa in litet på hallarna och öka ut restaurationerna, det skulle bra mycket bättre motsvara nationens naturliga behof. » » Se tant Lova! / » Det var doktor Holzen, en gammal kär bekant, som gästade i glädjen öfver att få se oss. Herre Gud, hvad det var roligt att få se honom, och hvad vi dunkade och kramade hvarandra se ' n, men det där har jag inte plats för här, efter jag aldrig har plats för något extra, det må vara hur roligt som » Hvad finns det för konstverk i den där? » hälst. sa jag ifrigt. Efter en stund lämnade jag herrarna och återvände till Industrihallen. » Domestik, » sa Ruffen. » sa jag — snopet.