Lugna dig, Jettan lilla, sade borgmästarinnan en smula sarkastiskt. Där hon utan att röra en muskel i sitt vackra ansikte, och med de behandskade händerna i kors tronade i pinnsoffan, företedde hon själf en bild af behärskningen. Men fröken Jetta, familjens yngsta, ville icke lugna sig. Hon fortfor att sväfva omkring och med pekfingret behändigt rulla upp små skruflockar, som dansat sig slaka på hjärtvärmaren, omslutande hennes nätta gammalflickfigur. – Riktigt oren och vilsegången kände hon sig för att hon ingenting företog. – Åh, Jettan företaga, så besynnerligt Jettan talar, afbröto med en mun fröknarna Natalia, AnneSophie, Hedda och Jemima Strålbergh – med h till skillnad från de många ofrälse Strålbergarne. Jettan lät dock icke tysta sig. – Nu när Guds klara vårsol sken öfver det skygga, tänkte hon jämt på mamma. Om denna vetat hvad som en dag skulle ske under hennes eget tak. Ja, det instämde systrarna uti. Och så måste de åter springa om hvarandra med små gummfjät, ur ena rummet i det andra och tillbaka igen, utan synbart ändamål, obeslutsamma i sina rörelser, yra af tankeansträngning och ovana bekymmer. Och ehuru deras ståtliga gäst smålog åt denna föråldrade opraktiskhet, lika inbiten som rummens kvafva dofter af torkade örter och hundraårigt möbelträ – det låg onekligen något löjligt i att tänka sig de sippa gamla jungfrurna försatta i en belägenhet, som kunnat bringa hvem som helst ur fattningen – förstod hon likväl att värdera renhjärtenheten, den verkade så upplyftande just nu, då man jämförde. – Naturligtvis får det här inte hålla på, sade hon. Hela staden är enig om, att något måste göras.