Men huru gifva någon rimlig förklaring öfver denna hemska och mystiska sak? Han, Fabio, hade hemma i sitt eget hus mördat sin anförvandt, sin äldste och bäste v ä n! Men hvarför? Af hvilken anledning? Om åter Muzio ej var död! Fabio uthärdade ej längre denna ovisshet, och sedan han öfvertygat sig o m, att Valeria sof, reste han sig varsamt, gick ut ur rummet och begaf sig till paviljongen. Från denna förmärktes intet ovanligt; endast ur ett af fönstren syntes skenet af ett ljus. Med klappande hjärta öppnade han den yttre dörren (på denna syntes märken efter blodiga fingrar, och på marken voro några mörka blodfläckar), passerade genom det yttre mörka rummet och stannade på tröskeln, stel af skräck. Midt i rummet, på en persisk matta och med dyrbara kuddar under hufvudet samt betäckt af en röd sjal med svarta, inväfda figurer, låg Muzio, stel och orörlig, med utsträckta lemmar. Hans ansikte, gult som vax och med tillslutna ögon, var vändt uppåt. Han andades ej, han liknade en död. Vid hans fötter sågs i knäböjande ställning malajen, äfven han draperad i en röd sjal. Han höll i handen en kvist af nå- gon obekant växt, liknande en ormbunke, och med kroppen något framåtböjd betraktade han sin herres ansikte. En mindre fackla, fastsatt i golfvet o c h spridande ett grönaktigt sken, utgjorde rummets hela belysning. Lågan hvarken rykte eller flämtade. Malajen gjorde vid Fabios inträde icke en rörelse o c h betraktade honom endast ett ögonblick. Därpå fixerade han åter skarpt Muzios liflösa ansikte. Gång efter annan höjde o c h sänkte han grenen i luften, och hans stumma läppar öppnade o c h slöto sig långsamt, åter och åter, liksom uttalande ljudlösa ord. Mellan malajen och Muzio låg på golfvet dolken, med hvilken Fabio genomborrat sin vän. Malajen vidrörde med grenen dess blodiga klinga. En minut förgick; kanske ännu en. Fabio närmade sig malajen, och lutande sig ned mot honom, hviskade han halfhögt: » Är han d ö d?