I sin dialog om messan söker Laurentius Petri visa det förvända i den gamla katolska messan bland annat dermed, att presten, fastän blott en, dock skall föreställa flera personer; ”aff hwilka kommer att presten moste uthi Messone haffwa åtskilieligh ämbete, under samma person och clädhebon, hwilket sigh uthi itt spel icke myckit wel lempar”155. Med spel menas här tydligen ett skådespel, och att denna liknelse väljes uti en populär afhandling, bevisar att sådana icke måtte varit obekanta för de påräknade läsarne af dialogen. Ett annat, mera talande bevis för uppförandet af skådespel hämtar man ur företalet till ”Tobie Comedia,” ett stycke, som gemenligen tillskrifves Olaus Petri. Der talas om huru lärda män brukat spel eller komedier och tragedier på uppenbara spelplatser eller skådeplatser, på det den menige hop må förstå hvad rätt eller orätt gjordt var, och derefter tillägges: ”Det samma hafwa ock wåra förfäder brukat så här i landet som i annor land, sedan Christendomen hit kom, med visor, rim och Comedier om helga män.” Här är talet tydligen om andliga skådespel; men då svårligen Kristus kan inbegripas under benämningen ”helga män,” så synes författaren här icke haft för ögonen passionsspelen, utan snarare de vid slutet af medeltiden vanligare spelen om bibliska personer ur så väl gamla som nya testamentet. Det synes väl också troligast, att om under medeltiden andliga skådespel funnits i Sverige, desamma inkommit först vid den tid, då Sverige trädde i en lifligare beröring med främmande länder. Och underligt kan det i sjelfva verket tyckas, om dramatiska nöjen skulle för Sverige hafva varit alldeles främmande, då den mängd svenskar, som studerade i Paris eller vid de italienska universiteten, ofta hade tillfälle att som åskådare bevista mysterieföreställningar, och då de pilgrimskaror, som drogo till Rom och andra som heliga ansedda orter, säkert mången gång under sina vandringar funno uppbyggelse i de andliga skådespelen.