Och vi vis ste icke, hvad den­ na engelska förromantik betydt för vår egen Franzén och genom honom för 1800-talets svenska poetiska stil öfverhufvud — jämför en för några år sedan utkommen bok af docenten Anton Blanck. Ett stort arbete har gjorts på detta fält och en massa nya trådar uppvisats som förbinda vårt sjuttonoch adertonhundratals dikt och idélif med tysk, fransk, engelsk kultur. Men allt har Warburg tillgodogjort sig för sitt nya verk, som sålunda åtminstone nu 1917 härvidlag i alldeles anmärkningsvärd grad är up to date. En annan sak, att dessa allmäneuropeiska öfversikter stundom blifvit bra schematiska. Men det oerhörda materialet har knappt kunnat öfverallt framställas som lefvande lif, det har emellanåt måst blifva rubriker och namn. Gå vi nu till sj älfva taflorna, det svenska kulturlif som stiger fram mellan ramarne, blir all ting förstahandsmässigt lefvande. Icke så att Warburg à la Brandes, Vedel, Levertin, vore en stor ordkonstnär, den där som med en trollstaf i några utsökta vänd­ ningar p åsuggererade oss den eller den tids­ ålderns intima lif, den eller den poesins egendomliga skönhet. Men han berättar med ett sådant allsidigt intresse, en sådan flödande sakkunskap och bon sens, att lä­ saren lifligt röner kunskapens intellektuella njutning och fängslas däraf. Warburgs utåt­ vända, verklighetskära, samhälleligt och po­ litiskt upptagna läggning låter honom con amore ställa tidehvarfven för läsarens ögon och gör honom till den rätte att skildra en utåtvänd och förståndsklar diktning sådan som 1700-talets, Dalin, fru Lenngren. Det år icke tillfälligt, a tt Warburg särskild! fördju­ pat sig i frihetstidens eller i 1 800-talets po­ litiska liberalism och på sin tid författade monografier öfver de nyss nämnda skalder­ na eller öfver en ädel liberal politiker som Richert. Också här i litteraturhistorien sy­ nes dess 1700-tal i allmänhet höra till det mest definitiva. Den underskattning af fri­ hetstidskulturen, som en gång förefunnits, lär efter Warburg ej komma igen.