ADOLF. Det är inte för dig jag nu ämnar tala, Axel, fast många visst tycka, att jag borde det. Din skål blir i afton inte tömd. För något helt annat tänker jag höja mitt glas, och mitt tal blir långt. Jag vill dricka för Kasimir. MARIE-LOUISE förnämt. För Kasimir? ADOLF. Och för mig själv. SOFIE. De tu svågrarna äro ett. AXEL sakta. Nu går jag, som är förnärmad. FLIRTMEYER. Nej, du sitter, så går jag. Fattar honom i rocken. AXEL. Någon av oss måste börja. FLIRTMEYER. Jag är äldst. AXEL torkar kallsvetten ur pannan. Låt oss nu handla som förnuftiga varelser. Hellre än att vi båda skola sitta här i det oändliga, får den ena giva efter. Griper Flirtmeyer i armen. FLIRTMEYER utan att släppa sitt tag. Det är just vad jag sagt hela tiden. MARTA till Kasimir. Jag vänder mig bort. Jag kan inte se dödsarbetet. Håll i min andra hand med, här under duken ... Nej, släpp mig, Kasimir, nu är jag rädd också för dina händer. MARIE-LOUISE. En sådan vänskap mellan Kasimir och lilla Marta. SOFIE. Lilla Marta är mångsidig. MARIE-LOUISE. Jag trodde, att det var Axel, som var dagens lejon. ADOLF. Familjeklenodiet gick i arv till Kristin. SOFIE. Och hon sade nej. FLIRTMEYER. Hörde du, Axel? AXEL. Din avrättning lär heller inte vara långt borta. Jag läser den i hela din löjliga skepnad. Du är vit som ett lärft. Alltihop har blivit mig likgiltigt. FLIRTMEYER. Det är rätt, Axel. Bevara din vanliga likgiltighet och låt mig, som är svag, stiga upp. AXEL håller honom kvar. Man skrattar åt oss. Det var ett dumt pojkstreck att någonsin bege sig hit. Det var du, som övertalade mig. Du är en dålig kamrat. Det kommer att kosta vår vänskap. FLIRTMEYER.