(Det kändes som om en sten lyfts ifrån mitt hjerta. Jag bara satt och såg på detta modiga lilla ansigte.) ”Räck mig handen,” sade jag och sträckte fram min labb. Och hon gaf mig sin hand, i det hon förvånad såg på mig. ”Ni är den första qvinna jag träffat, som ni förstår? Ni är duktig. Jag tycker om er.” ”Ah! Känner ni ingen, som ?” ”Nej, ni är den första.” ”Jag afskyr att ha många barn.” ”Bravo!” ”Man blir förslöad till kropp och själ, och man får ju aldrig veta hvad det vill säga att vara ung.” ”Ja, och tänk på de ekonomiska bekymmer, som följa med en stor familj,” erinrade materialisten Ernst, ”all hemmets trefnad förstörs.” Hon satt tyst ett ögonblick. ”Jag har en kusin, som när hon var förlofvad sade åt sin fästman att hon inte ville ha några barn alls.” ”Nå?” ”De gjorde en öfverenskommelse.” ”Hur?” ”Att det skulle finnas en skiljemur mellan dem ända till dess hon af fri vilja ville ge sig åt honom, – att vigseln inte skulle göra någon skilnad.” ”Nå?” ”Jo, det varade ett och ett halft år. Hon var alldeles obeveklig, hon sade att han kunde få göra hur han ville, gå till hvem han ville, men inte till henne. Och tänk en sådan karl så snäll! Han knotade aldrig. Hon hade sin frihet, sade han. Och de voro så kära i hvarandra. Men det ville hon inte.” ”Nå?” ”Jo – ett och ett halft år. Men nu ha de en liten dotter. Hon skrifver bref på bref att hon är i sjunde himlen, att hon inte för allt i verlden vill vara af med sin lilla tös. — Ja; men så skulle jag icke velat göra. Om han icke ville gå till någon annan än mig, ja, jag vet att de kunna ha ondt deraf och så tycker jag att detta andra är bättre. Men jag anser inte barn som Guds skickelse.” ”Inte heller jag.” (Hon böjde sig framåt och hviskade till mig.) ”Tänk er att det blef genast. Just den dagen, just för den gången. Var det inte otur?”