»Det heter ni visst alla», sade huldran. »Det är också det vackraste namn, som finns», svarade Maria. »Tycker du?» sade huldran och såg upp i trätopparna. »Jag tycker nu, att du skulle heta Pyrola.» »Vad är det för ett namn?» frågte Maria. »Känner du inte den där lilla blomman, som står inne i skuggan och ser så söt och förlägen ut och böjer huvudet och luktar så gott vetebröd med mandel? Du är just ett sådant litet pyre, som ser ängslig ut och har ett så ljust vackert skinn. Jag vill kalla dig Pyrola.» »Jag heter nu i alla fall Maria», sade den lilla flickan och traskade på. Bäst som de gingo, fingo de se två skator, som sutto i en torr ask och kraxade. Huldran kraxade precis likadant och båda skatorna kommo flygande och satte sig en på vardera av hennes skuldror och tittade henne in i det vita ansiktet med sina svarta näbbar. »Kroax, kroax!» väste huldran. Hon spärrade upp ögonen och såg ut som en vild lokatt, och skatorna störtade sin väg med flaxande vingar, gripna av förskräckelse. »Usch, vad du skrämde dem!» sade lilla Maria. »De äro så dumma!» sade huldran, och kastade en sten efter dem. Lilla Maria kände sig inte alls väl till mods. Vid varje sidoväg hoppades hon, att den gröna frun skulle vika av och låta henne fortsätta vägen ensam; men huldran tycktes inte alls tänka på att lämna henne. Så kommo de förbi en nyponbuske, varpå där satt en stor, grön gräshoppa. Huldran grep den mellan två av sina vita fingrar och stoppade den i munnen. Hon tuggade den så det knastrade, och dess ben och vingar stucko fram i mungiporna på henne. »Usch!» sade lilla Maria och höll handen för ögonen. »Säger du usch!» sade huldran och skrattade. »Det är just så surt och gott!» och så smackade hon med sin eldröda tunga. Plötsligt såg lilla Maria, hurusom något grönt stack fram under huldrans kåpa och släpade på vägen.