I vagnen satt grevinnan Märta, och hon hade sin glädje av att se på mamsell Marie, som satt i fönstret med gitarren om halsen och, med ögonen vända mot himlen, sjöng gamla nötta kärlekskväden. Han har hört, att ni är utan brännvin. De skulle inte vara kavaljerer eljest. De sitta där djupt allvarliga allihop och lyssna till denna musik, som ingen hör. - Man brukar beskylla mig för dylikt. Den gäckas först en stund, kryper sakta, sakta fram ur det lätta omhöljet, så trolskt vacker, att man knappt kan känna igen den, men så kastar den med ett ryck av sig hela täcket och ligger där blott och bar och rosig och glittrar i morgonljuset. En av dem - var det Gösta Berling, poeten, eller Beerencreutz, den killespelande gamle krigaren, eller den livströtte kusin Kristofer? Ute på gårdarna stå de täta hoparna och vänta på slutet. Och när hon där hade avsvurit sin katolska tro och blivit protestant, så blevo de ögonblickligen vigda och sända åstad norr ut i en raskt körd resvagn. Dagen därpå reser hon. Han slöt henne i sin famn. - Käre Lennart, sade han, var du viss, att Gud hade någon mening med det! Ögonblicket därpå rullar den tunga karossen med den lilla vissnade damen ner för backarna till gästgivargården, men tiggaren står helt darrande och ser efter henne. Och så skrives kontraktet med blod ur Gösta Berlings lillfinger på den ondes svarta papper och med hans gåspenna. säger unga grevinnan. Gösta Berling måste tala! Leve Gösta Berling! - Det märks, att hon inte har fått sitt kontrakt förnyat, mumlar en. Där nere mötte hon honom med stolthet och onda ord. Tolv äro de, tolv män. - Sjörå! Men om så hade varit, så är det visst, att Gösta Berling inte kunde ha tid att sörja. Gjorde han ännu ett underverk och kom att förstöra det, då skulle väl hans hjärta brista av sorg. Jag säger er, hon är skogsfrun, hitkommen till vårt fördärv. De har inget järn på Ekeby, på det yppersta av Värmlands bruk har de inget järn. Alla ville älska varandra, alla ville vara goda. Ni skulle inte ha fäst er så mycket vid ett ord av mig.