Ju längre det led mot uppbrott, dess nervösare kände sig Hoffberg. En vanvettig idé hade fått makt med honom. Han gjorde sig icke reda för orsaken, om det var begär efter att få utslunga vissa saker eller blott att visa, att det fanns något hos honom eller att göra uppseende — men han ville hålla ett tal. I denna krets af sekeltrötta män under fyrtio, som visste att allt var ett snedvridet gyckelspel men voro leda intill döds åt det tunga, tusenåriga jordtrampet, ville han utkasta galna, trotsiga ord, hur det föll sig. Öfverretad, ur stånd att beräkna, var han många gånger så nära däran, att han skalf, men lät en tillfällighet afkyla sig. Någon såg på klockan. Då reste han sig, kall om händerna. Han knackade lätt i ett glas och mötte förvånade blickar. Allt tal afstannade. Han begrep aldrig sedan, hur han fått mod att blotta sig inför dem — vildt främmande själar! »Mina herrar — hederspaschor (han ville göra det hela till ett lätt skämt, rädda sig). Jag står här för att säga er farväl (hade han nu brusat fram med saken genast!)