Om morgonen inställde han sig åter vid öppningstiden på Handelsoch Sjöfartstidningens kontor för att fråga efter svar. De tjenstgörande derstädes skrattade naturligtvis åt hans barnsliga tro, att något svar kunnat anlända, innan ens vederbörande spekulanter hunnit stiga upp. Men Pettersson var hela dagen vid det miserablaste lynne och hoppades numera alls icke på något resultat af den dyrbara annonseringen. Men hast Du mir gesehen! Hvad tror man väl? Jo, då han om aftonen samma dag åter infann sig på kontoret, så var der verkligen ett bref till honom. Hans nyfikenhet var naturligtvis alltför stor, för att han skulle kunna bära det hem oöppnadt. Han ref af kuvertet vid första gatlykta och formligen slukade dess innehåll med ögonen. Sedan bar det af i jublande fart, han mera flög än sprang hem till mig. »Läs, läs!» ropade han, i det han sträckte brefvet emot mig, innan han ens kommit väl in genom dörren. Jag steg upp från min bok, fattade brefvet och läste med lifligt intresse följande: Till »Duglig»! Ni kan infinna Er på mitt kontor, Köpmangatan 22, i morgon kl. 11 f. m., så skola vi tillse, om det finnes något för Er lämpligt arbete i min affär. Högaktningsfullt P. M. Knuston. Min glädje öfver detta bref var nästan lika stor som Petterssons. Jag flög honom om halsen och så hoppade vi och dansade och jubilerade, så att madam Andersson kom ut och frågade, om vi blifvit spritt galna båda två. Nej, icke galna, men glada! Och derpå omtalade vi orsaken till vår upprymda sinnesstämning. Hon deltog hjertligen i vår glädje och bjöd oss på kaffe, till hvilket Pettersson och jag voro ute och skaffade »dopp». Och så firade vi denna afton, likasom om allt redan varit väl rangeradt för den nye »grosshandlaren» Pettersson, oaktadt han, sanningen att säga, ej egde ett öre hvarken på uppeller afskrifning, ja, icke ens penningar till en ny papperskrage, ty jag fick låna honom en af mina nattkappor, då han om morgonen skulle rusta sig att värdigt uppträda inför sin blifvande principal.