4 juni. »Hos Almqvists, han föreläste sin ’Godolphin’, vackra tankar, blixtar af snille kunna ej ersätta bristen i planen! Att höra Adolf alltid tro, att mina omdömen och meningar äro fattade under inflytande af ’Uppsaliensarna’, och att han så ensidigt gör dem ansvariga för de dumheter jag yttrar, gör mig ledsen!» 10 juni. »Almqvist kom om aftonen. Vi kom att tala om olyckliga äktenskap och skilsmässor, hvari Almqvist är alltför liberal och tycker, att ungdomsförvillelsen att göra ett obetänksamt och förhastadt val af maka är för mycket bestraffad genom nödvändigheten att behålla denna maka för lifstiden. Jag medgaf visst att äktenskapsskillnad bör vara tillåten i vissa fall, men disputerade kanske försmädligt och pikant hvad jag ansåg vara lättsinnigt och orätt bedömdt. Vi måste draga våra kors genom lifvet. Äktenskapet är vanligast af oss själfva bestämdt och följderna af egna förseelser kunna vi ej afskudda oss. Utom äktenskapet finnas andra band: släktskapsskyldigheter, som vi måste bära, icke slita, tvång finnes i alla förhållanden, och plikt och samvete befalla oss att tåligt rätta oss därefter. Sådan var ungefärligen min mening, men Almqvist, som kände hvar skon klämde, blef allt mera upprörd; jag kände då, att jag sårat honom – ville godtgöra – och gjorde ondt värre genom dum välmening. Jag måste gråta och sade honom, att han krossade ett förut såradt hjärta, hvarpå han svarade: ’att han väl icke gråter i sällskap, utan behåller för sig sina bittra tårar’, och gick högst uppbragt, – Adolf, obeskrifligt, outsägligt älskvärd och förståndig! Den intressantaste af alla människor, den som varit och är mig af alla kärast – min högsta kärlek på jorden! – Lycklig i tanken och känslan, att han är den värd!»