»Jag lider under en verklig olycka: jag kan inte tala. Ja, ni skrattar, men det är minsann icke narri för mig detta att jag aldrig kan uttrycka mig muntligt. Ni kan icke tro hvad ett sådant der naturfel kan isolera en menniska; men vore det ett naturfel, så vore det kanske drägligt, ty då skulle det troligen öfverensstämma med min karaktär. Nu är det i stället så, att denna pinsamma skygghet, som kommer mig att se så handfallen ut, endast är en ymp, som grott fast i min varelse under en särdeles olycklig barndom. Och denna ymp strider emot min öppna och oförskräckta karaktär. Men» – slutar hon – »hvem vet om icke min tungas lyte gör mig till författare?» Denna aldrig besegrade skygghet var i de första ungdomsåren så ytterlig, att sällskapslifvet var henne en tortyr, och ehuru hon lidelsefullt kunde längta efter att få vara glad och fri som andra unga flickor, föll det henne icke in att hon någonsin skulle komma att känna sig fri och lycklig genom något annat än det, som dag och natt sysselsatte hennes tankar: konstnärsbanan. Sina unga, naiva drömmar har hon själf skildrat i Pengar, där Selmas brutna förhoppningar äro tecknade efter hennes egna erfarenheter. Ty när Victoria Bruzelius kom till sina föräldrar med bönen att få utbilda sina anlag för teckning vid målarakademien eller åtminstone i slöjdskolan i Stockholm, då mötte hon åter det hinder, som hon så väl kände sedan barndomen, det hinder, som rest sig mellan henne och så många oskyldiga glädjeämnen: hon var en flicka. Och hon var dertill en flicka af god familj, i en förmögen ekonomisk ställning. I sådana familjer bruka döttrarna ej bli artister. De bruka göra hemmet behagligt för sina föräldrar, tills de själfva bilda ett nytt hem. Detta var det passande, därför också det rätta för en flicka; således äfven det naturliga och lyckliga för henne. Men denna unga kvinna hade inga förutsättningar till att bli en familjeflicka. Hon svarade sina föräldrar att, då de nekade henne pängar för sin utbildning, skulle hon själf förtjäna medel till sina studier. Ty hon hoppades ännu, att motståndet väsentligen berodde på pängar och på tvifvel om allvaret i hennes vilja. Hon skaffade sig plats som guvernant i en bekant familj, och började med friskt mod arbeta för sin konstnärsframtid.