Sedan kunde Helena också göra allting. Hon innehade icke någon viss plats, såsom väfmamsellen, symamsellen, husmamsellen, etc. etc., utan var ett mellanting, som kunde hafva kallats sällskapsmamsell, ifall en sådan behöfts i ett hus, der man hade fullt ut med sällskap i de många göromålen och den stora personalen, förutom strömmen af alla de kommande och gående. Men utan att denna titel existerade blef hon dock allas kära sällskap, från de äldsta döttrarne, hvilkas toilettgrannlåt, då de voro hemma, hon hjelpte dem att arrangera, till herrar bokhållare, som tidt och ofta uppvaktade henne med hennes enda kända svaghet, fikon och russin, på det att hon måtte stärka och krusa deras krås väl och slunga deras urkedjor med den prydlighet, som endast Helena kunde gifva åt silkesoch guldtråden. När hon sedan skulle njuta af sin svaghet, de sköna fikonen och de blå krukrussinen, behöfdes blott att en liten barnunge med bedjande ögon kom henne i vägen, och vips hade hon en än större svaghet, den att uppoffra sin egen för att få de der barnögonen att stråla af glädje och förtjusning. Såsom det sista, mest karakteriserande beviset på Helena Hellbergs djupa hjerterena fromhet måste jag nämna en sak, som endast hon bland tusen qvinnor kunde ha tagit med tålamod. Troligen tillkom den blott för att utröna om hon verkligen var utan all slägtskap med Evas andra döttrar. En dag anlände ett bjudningskort till henne att stå fadder i ett af grannhusen på gatan.