Martin var ännu ung, ty i statens tjänst åldras man långsamt; men han hörde icke längre till de yngsta och behöfde icke sitta i draget vid dörren. Han var bror med de flesta af sina närmaste förmän och äldre kamrater, och han undandrog sig icke heller plikten att i sin tur lägga bort titlarna med dem som voro yngre än han. Dessa ceremonier brukade försiggå på en gemensam sexa i december. Den skulle äga rum nu i dagarna, och anteckningslistan cirkulerade just på byrån; men Martin skref icke på. Han hade annan användning för sina pengar, och det var bara en bland de nykomna, som han skulle ha velat lägga bort titlarna med, en ung man som hade sin plats midt emot honom vid samma bord och hos hvilken det fanns något som föreföll honom bekant och väckte hans instinktlika sympati, den tomma och drömmande blicken och den mekaniska gesten då han satte kråkor. Martin brukade ofta tala med honom om världens gång och gladde sig, då han stundom fick förnuftiga svar. Då han nu räckte honom anteckningslistan utan att själf skrifva på, såg den andre upp och frågade med en ton, i hvilken det kanske låg en nyans af besvikenhet: »Kommer ni inte med på festen?» »Nej,» svarade Martin, »jag är upptagen på annat håll. Men vi, som stå öfver fördomarna, kan ju lägga bort titlarna ändå.» Den andre rodnade en smula, och de räckte hvarandra händerna öfver bordet. »Säg,» frågade den andre efter en stund, »hvarför vill revisor Camin ha skottpengar på bönder?»