Och därmed dansade de fyra flickorna i famnen på varandra, två och två, och lämnade gossen ensam. Så slogo de åter ring kring honom och började sjunga: Det var rätt, och det var rätt, och det var rätt och lagom, att Kalle fick i dansen gå och ingen ville ha honom, ha honom, ha honom. Han stod tyst och snopen med nedslagna ögon, men slutligen stämde han i med ett högt bölande. — Ingen vill ha Kalle! Ingen vill ha Kalle! tjöt han med händerna för ögonen. Lisa gick fram till honom och lade sig på knä bredvid honom på gräset. — Stackars lilla Kalle! sade hon ömt. Ville ingen ha dig? Men jag vill gärna ha dig. Tag händerna bort från ögonen och låt mig se på dig! — Den lilla gossen lät händerna sjunka, och Lisa var nära att skrika högt. Det var ju hennes egen Kalle! Hans hår, hans ögon, hans söta lilla mun! — Men hur kunde det väl vara möjligt? Hon tog sig för huvudet. Hennes Kalle måste ju vara en vuxen man, och det var en liten gosse på omkring fyra, fem år, hon hade framför sig. Emellertid såg han helt vänligt upp på henne och så sade han. — Nu ska’ vi gå hem och äta kväll. Vill du gå med? Han lade sin lilla hand i hennes, och de började gå över den blomstrande ängen, bort emot den vita gården mellan lövträden, och framför dem sprungo de små flickorna, två och två. Under lindarna var kvällsbordet dukat, och där stod en ung man och en ung kvinna och spejade ut åt ängen. Flickorna sprungo fort emot dem, och Lisa förstod av deras miner och åtbörder, att de talade om henne, som kom efter med lilla Kalle vid handen. — Ser du, sade den äldsta av flickorna till Lisa, då hon nått fram till de andra, det är min mamma och pappa, och pappa heter också Kalle! Lisa såg på den unge mannen, och han såg på henne. Det dröjde några ögonblick, men så öppnade hon armarna. — Är du min egen Kalle? frågade hon med bävande röst. Är du min lilla gosse, som jag nu har sökt i tjugufem år? Känner du inte igen mig? Känner du inte din mor? Han skakade på huvudet och log.