Dels därför att jag blifvit dålig igen, dels därför att en litteratörs kassa icke kan racka till för två personer. Tacka Gud att man kan förtjäna tillräckligt för en! Men nog behöfde jag det. Ty ni7 ar jag så uttråkad och så, uttärd, af smhstadsluften, (hvilken aldrig passat mig särdeles val), att det skulle göra mig så lijärtinner; ligen godt att få räta upp iniii andliga varelse. J a g har ett fasligt begär att träffa andra författare, nian har väl en massa saker att tala om, och under min tröja finns det etnt, förtraffligt kaniratamne. J a g känner mig allt bra ensam och malplacerad ibland här i min orngifning, ty jag har knappt en tanke, som ej närmare eller aflagsnare står i beröring med litteraturen. Du säger att det blefve ett, dyrt nöje, att ligga sjuk i Stockholm. Det förstås. Men det nöjet skulle man val kuuna undvika, ty kom ihhg att sjukdomen alltid annonserar sig en eller två dagar på förhand innan den bryter ut, ja, stundom en hel ' vecka, och snälltåget behöfver endast en enda natt att g % hit, ned. Hur dyr en sofkupé är, så tog jag naturligtvis hellre deii, an utsatte mig för risken a t t ' -, bli sjuk dar. Du skall komma ihåg, a t t jag haft tid nog att lära kanna denna olycksaliga sjukdom. 88 fort rysningarne komma, vet jag att timman a r slagen, och kan följaktligen ratta mig därefter. Samma, risk skulle förefinnas i ännu högre grad vid en utrikes resa. Blen äfven då hade jag tänkt mig att vid ringaste symptom resa hem med kurirtåg. Om man ar feg, d&amp; uträttar nian sannerligen ingenting liar i världen. » Viga vinna, våga tappa, heter det. Man lefver inte mer än en gång; nia de som äro skapta till innrmeldjiir grafva sig ned i jorden för att få vara i lugn; men den som lidit, så att lugn icke finns, den t r i r ocli trängtar upp till ytan, upp till sol och luft.