Jag tror aldrig, att jag har varit med om något så underbart. Vi hade inte mött ett åkdon sedan morgonen. Vi hade inte sett en människa sedan klockan tolv. Men nu, nästan i samma ögonblick, som vi hade fastnat i gungflyet, då vi var i fara och nöd, då kom det en räddare. Han som körde lastvagnen var en riktig karl. Han fattade situationen genast. Utan att man ens bad honom, spände han ifrån sina hästar, sammanlänkade dem med våra, klatschade med piskan, och med ett enda ryck av de fyra hästarna var vi uppe på fast mark igen. Vi såg på den enkla karlen i arbetskläderna och på hans enkla don. Vi betraktade honom som en himmelsk räddare och vände blickarna mot varandra. Vi hade båda ett och samma ord på tungan: ”Perseus!” TAL I RADIO FÖR DANSKE DRAMATIKERES FORBUND DEN 9 MARS 1931. Mina damer och herrar. Det förefaller mig troligt, att medlemmarna av Danske Dramatikeres Forbund mer än en gång har undrat över hur det väl har kommit sig, att ägarinnan av den rösten, som nu talar till dem, har alls vunnit inträde i deras krets, då jag ju för det första inte är dansk och för det andra inte heller kan räknas som en dramatiker. Ja, förhållandet har också förefallit mig själv litet underligt, men då jag tänker på att det, så långt jag kan minnas tillbaka, alltid har varit danskar, som har gett anledning till det lilla, som jag har åstadkommit i skådespelsväg, så tycker jag, att det därigenom har fått en viss grad av berättigande. Ni påminner Er säkerligen, att Er store Hans Christian i sin saga om Rejsekammeraten berättar om en marionettteater. Det var nog först i den sagan, som jag hörde talas om att det fanns något sådant till i världen, och då jag sedermera av den anledningen skaffade mig en dockteater och skrev skådespel för densamma, så törs jag väl säga, att det var dansken Andersen, som introducerade mig på teaterbanan.