— Låt oss vara glada, min drottning, hviskade han uppsluppet under den svarta hättan. I dag är jag i ett lysande lynne, och du talar som en gudinna eller som ett orakel. England har böjt sig för Frankrike, säger du — och ändå vet du ej, hvad jag fått veta: Pitt har ändtligen afgått! Också han börjar begripa, att kämpa mot mig är hopplöst. Nu har jag egentligen bara idioter att göra med — han smålog öfvermodigt, med glädje i ögonen — dem skall jag nog hålla stången! Georg III har icke en förnuftig tanke i sitt hufvud, Carl IV inte heller; fredsfursten är en dum räf, prinsen af Brasilien en hare. Czaren, Gustaf Adolf, kronprinsen af Danmark — de äro alla så fördummade och förblindade, som blott absoluta furstar ha privilegium på att vara. Drottningen af Neapel är så rasande, att hon alltid ser rödt för ögonen, och stormar på som en galen märr. Kejsaren och kungen af Preussen äro väl en smula klokare än de andra, men — blott en smula! Jag skall nog skrämma dem också från vettet en dag. Han sträckte ut sin hvita hand, liten och mjuk som en kvinnas, och klämde hårdt Edmées. — Vi ha ännu icke druckit på freden i Lunéville, min drottning. Kom. Edmée hade icke lust att åter ge sig ut bland alla gästerna, som hvart ögonblick kunde känna igen honom. Hon blef sittande och lutade sig tillbaka med hakan i vädret. — Drottningen af Frankrike och Navarra dricker icke på sina staters välgång med en hvilken som helst okänd domino, sade hon; hon väntar till Förste Konsuln kommer. Ingen utom han är värdig att stöta sitt glas mot hennes. — Ers Majestät gör Förste Konsuln alltför stor ära. Betänk dock, hvilken parveny han är! Drottning Anna drog sig ännu engång tillbaka i sitt hörn och såg upp i ljuskronan, medan hon långsamt svarade: — Drottningen af Frankrike och Navarra har sett Bonapartes stjerna stiga. Efter Marengo och Lunéville förstår hon, att han är den, som skall lyfta den store kungens arf.