Frieriet å hölasset 1:v I Värmeland en fager tärna bodde Och många friare kring henne gnodde För hon var vacker som en ros om våren Som sola uti Karlstad jämnt hon sken. 2:v Så kom en herreman och ville ha'na Och tjogetals med vackra ord han sa'na Men värst krumbukta han för hennes fader För gubben var må veta hiskligt rik. 3:v Men flickan hörde uppå prate' Hon tänkte det är nog en riktig sate Och aldrig skall jag nånsin släppa hanna I klorna på en sådan listig räf. 4:v Men hennes fader tänkte ej detsamma Han svor och skrek: må håken dig anamma Som inte tar en tocken karl, din toka När tänker du en gång te blifva gift? 5:v Men flickan sa: jag bryr mig inte om'en Om än han vore ifrån himla kommen För hela hjärtat mitt jag gaf te Lasse En gång i höstas när vi körde hö. 6:v Men då blef hennes fader ond i sinne Så ingen människa tordes vara inne Han skrek: din slyna, genast mig berätta Hur håken alltihopa det gick te. 7:v Jaha, jag satt i jemten i hölasse Och då sa Lasse: om jag stjälper lasse Och lasse ramlar öfver dig, sa Lasse Hur skulle det så hasse gå med dig? 8:v Han knappt fått ola ut ur munna Förrän i diket lasse stjalp på stunna Och jag mitt arma kräk kom under lasse Och hållde på att rent förstörder bli. 9:v Men Lasse han var starker som en oxe Och länge låg han inte där och koxte Förrn han slog ryggen uti krök och stötte Ur diket lasse i ett enda tag. 10:v Och jag blef glader att jag kom på fötter Men kände mig så bruten och så trötter Och sen den dagen kan jag aldrig glömma Min Lasse, ty han hafver frälst mitt lif. 11:v Och därmed blef det punkt och därmed pricka För drängen han fick gifta sig med sin flicka Att hon blef glader kan väl ingen undra När som hon fick den karl hon ville ha. 12:v Och lyckligare under himlapällen Finns ej ett par och långt i sena kvällen Så talar di så gärna om den gången När som di bägge under lasse låg. Alpvisa.