Och bladen, så söta de voro! De små späda voro alldeles ljusröda och de äldre större mörkgröna. Frukterna hängde gula, somliga rödakfiga. Och alla de tusentals blommorna som sprungo fram direkt från stam och gre­ nar, ja, ibland från själfva roten. Det var som nordens Daphne, när den blommar om våren. Glänsande fåglar flögo omkring, tusentals insekter surrade och långt borta, mellan stammarna, glittrade hafvet i sol. Midt uppe i all härligheten kom kakao­ blomman att tänka på sitt ärende och den frågade de andra blommorna: — Hvad äro vi af? — Luft, vatten och kol, hviskade systerblommorna. — Kolet, hvar kommer det ifrån? — O, susade blommorna, från kolsyran i luften. Bladen äro våra träds kemiska apparater; med solljusets hjälp sönderdela de kolsyran i kol, som vi kunna njuta, och syre, som de afge. Just då blef det så underligt inom blom­ man. Den hörde på afstånd ett litet barn gråta — men hvad nu? Den kände igen den gråten — det var ju lille Henrik, som sörjde. Och vips v ar den chokoladkaka igen. Un­ der dess långa dröm hade något händt: Henrik stod med en kolbit i h anden och det droppade vatten ur hans ficka. Chokoladkakan däremot b efann sig bakom stora bror, retsfickans rygg, i hans hand. — Ja ha, retades han med Henrik, ät du din chokolad. Kol, vatten och — luft har du nog af. — Ja g vill ha min chok olad, skrek Henrik. — Den har trollat om sig till det där, sade stora bror. Tugga på du! Smaklig måltid! — Seså, sade mamma, var snäll nu. Henrik märkte infe, när du gjorde det där putset. Ge honom nu hans chokolad till­ baka. Och chokoladkakan gick mellan lille Hen­ riks röda läppar mot vidare öden och äfventyr. Den lilla lappboken. RU KARIN SATT INNE 1 SYRUMmet och hade plockat fram alla lappknyien i och för den stora vår­ städningen och satt och sorterade alla små paketen för att få bort dem, som hörde till kläder som ej begagnades mer.