Nej, våren, den riktiga våren ... Den kom först när de kungliga körde ut till Djurgården i guldspann och plymascher. Hur sken icke allt den dagen, hur lyste det icke af blått och sol och vår kring skorstenarna och taken, kring tuppen på kyrktornet! På Martins gata blommade redan lönnarna, och öfver de lutande planken sväfvade skyar af hvit blom, körsbärsblom och hagtorn. På torget och Storgatan vimlade det af folk, hela staden var ute i ljusa och brokiga kläder, och framför Lifgardeskasärnen stodo de ljusblå lifgardisterna, som Martin älskade och vördade, på post med dragna sablar. De kungliga körde förbi i en sky af plymer och guld, folket hurrade och Martin hurrade med, och så gick man ut på Djurgården för att dricka saft och vatten på Bellmansro. Rundt omkring gnällde fioler och positiv, och Martin kände sig fullkomligt lycklig. Men på hemvägen stannade man ett ögonblick för att se på Kasperteatern. Det började redan skymma öfver slätten, men ännu skockade sig folket samman kring dockteatern, där Kasper just höll på att slå ihjäl sin hustru. Martin tryckte sig hårdt intill sin mor. Han såg munnar öppna sig till breda skratt rundt omkring, i halfskymningen, han förstod ingenting, men ljudet af träpåkens slag mot dockans hufvud skrämde honom – skrattade man åt att den elake mannen därborta slog sin hustru? Så kom fordringsägaren, också honom slog Kasper ihjäl, polisen och djäfvulen handterade han lika illa, tills ändtligen Döden narrade honom ner i sin kittel, och det var slut. Martin kunde icke skratta och icke heller gråta, han endast stirrade häpen och skräckslagen in i denna nya värld, som var så olik hans egen. På hemvägen var han frusen och trött. Solen var borta, och det mörknade mer och mer; kungen hade för längesedan åkt hem till sitt slott, fulla människor knuffades och skrålade rundt omkring. Hvitsipporna, som Martin hade plockat i skogskanten, voro vissna, och han kastade bort dem att trampas ned i smutsen.