– Nej, min fru, inte vi – åtminstone inte ni. Jag håller mig bara till de själfmord som faktiskt begås. Och jag menar att de allra flesta själfmord äro relativt goda och riktiga handlingar. Jag menar att själfmordet nästan alltid är den bästa handling som personen i fråga under de och de gifna omständigheterna kan begå, och att det i regeln skulle vara långt brottsligare af honom att fortsätta att lefva. Naturen har nämligen dragit försorg om att rikta vår vilja på lifvets bevarande så länge, som det kan ha det ringaste värde för oss själfva eller andra, och ofta mycket, mycket längre. Och det tillkommer dock till sist ingen annan än individen själf att afgöra den frågan, om han bör lefva eller dö. I det gamla Massilia fanns det en besynnerlig lag: hvar och en, som ville dö, hade att inför senaten anföra skälen för sin önskan, och om senaten fann hans skäl tillräckliga, gaf den honom ett smärtfritt dödande gift – ciguё, tror jag det hette. Själfmordsförsök på annat sätt var belagdt med dödsstraff. Nå, hvad senaten hade med den saken att göra är obegripligt; men giftet var bra. Sanningen är, att det blott är i några ytterst sällsynta undantagsfall samhället eller någon grupp af enskilda i verkligheten blir lidande på ett själfmord – när man tror så, är det därför att man förväxlar det handlingssätt, som vanligast leder till själfmord, med handlingen själf och utbyter den ofta mycket berättigade domen öfver själfmördarens lif mot en alldeles oberättigad dom öfver hans död. Det är lätt att säga: han borde ha bättrat sig, börjat ett nytt lif, försonat hvad han brutit. Men det är i regeln omöjligt. För en man, som t. ex. tagit ur en kassa och ser att det måste bli upptäckt, är det alldeles omöjligt. Han kan hvarken försörja sin familj eller betala sin skuld genom att sitta i fängelse, och när han kommer ut blir han en börda för sina närmaste i stället för ett stöd. Han gör rätt i att döda sig, och om han har någon rest af anständighet kvar gör han det. Och i tusen andra fall är det där »nya lifvet» lika fullkomligt omöjligt för honom att nå. Den, som vill dö, är alltid sjuk, det må vara kroppen, förståndet, eller viljan och karaktären. Och om viljan till döden segrar öfver viljan till lifvet så är det därför att sjukdomen var en sjukdom till döden. Då är det hans rätt att dö. Det kan också vara hans plikt. Hans plikt mot lifvet och de lefvande.