agtar, Du som om himlars vidd och lagar tala vet, Tillåt at jag för dig, bär min okunnighet, När du den visshet ser hvarmed man vågar dömma Om de aflägsna måhl som för vår syn sig gömma Tycks mig hur du som alt kan mera redigt se Åt våra gissnings skähl och tancke slut lär le Jag här om ovisshet rätt länge redan klagat, Ju mera ljus jag sökt, ju mer det sedt försvagat, Och då jag varse blir at jag har fåfängt sökt Ser jag min längtan nu och önskan häftigt ökt. At af dig höra få, om slutet, jag har fattat, Kan jämväl utaf dig förnuftigt blifva skattat. Hvarföre? säge vi; hvarföre? frågan är Hvarmed Nyfikenhet sig plågar och sig tär. Vi till alt hvad som sker straxt grunden vele finna; Vi värckan knapt förstå, men tro dess lagar hinna Ett urvärck i sitt hus hörs, knäpper, slår och rörs, En bonde ser därpå, han vet ej hur det förs. Hvarföre, säger han, är värcket så inrättat? Hvi har man ej dess gång med mindre hjulvarf lättat? Mån med ett enda hjul det icke kunde gå? Hvar til den tunga vigt som fästes deruppå? Om hjulen mera groft och större vore giorde Man mer beständighet och styrcka finna torde? Vår bonde pratar så, och sjelf den tanckan har At han förnuftigt talt, slik dårskap har en hvar, En mindre och en mer, för öfrigt ä vi lika; Hvarföre är det mål, vi alla efterfika? Sin ro en Philosoph i rent begrep berett, Han tror sig verldars mängd, och deras Urvärck sett. Hvad vins dermed? har den, af hvem de giorde blifvit Dig sjelf sin byggnings plan och delnings lag beskrifvit? Nog ses alt vara godt; Men hvarför alt är skedt En högmåls fråga är som öfvergår vårt vett. Du som hans vishets råd och värktyg vil förklara Bör om hans tancke-mål väl underrättad vara, Men säg hur i hans högd du tror dig kunskap nå När du ej om dig sjelf kan redig känning få?