Jag sitter hopkrupen på en pall, inkilad i en vrå mellan en stor gammal byrå och husbondfruns imperialsäng; jag är så tyst som en råtta, mina blickar hänga endast vid dessa armar, som jag ser för första gången. Jag förstår att denna varelse är som två olika menniskor: den stela, hårda qvinna, som är hela husets skräck, och så en annan – henne, som till minne af en flyktig bekantskap fått en teckning af en konstnärs hand. Henne har jag aldrig sett. Hennes hvita drägt lägges pösande ner i en klädkorg och huspigan bringar den ned i vagnen; men strecken mellan de fina ögonbrynen framför spegeln bli skarpare och skarpare och munnen slösar med oqvädinsord. Hon brukade säga sjelf, att man kallade henne vacker. Jag kunde icke förstå det. Jag tyckte bäst om när hon vände ryggen till, så att jag utan att blygas kunde få betrakta hennes nakna, hvita armar, med hålorna vid armbågen eller den fint luddiga halsen, der det mörka nackhåret slog lock och skuggade sig nedåt i två mörka tungor. Jag afskydde hennes ansigte. Vrån mellan sängen och byrån var mitt älsklingstillhåll; der kände man sig så skönt fredad för alla ödets omkastningar. I denna stora, luftiga sängkammare, der det alltid var så rent och svalt att andas, höllos nästan alltid familjeråden – och då passade jag alltid på att få vara med. Husets herskarinna, med de vackra armarne, föraktade mig alltför djupt för att bry sig om min närvaro; det var henne fullkomligt likgiltigt hvad jag hörde eller icke hörde, bara jag inte gick henne sjelf i vägen. Och hennes föräldrar menade alltid, att jag intet förstod. Men hvad jag icke begrep strax, det gömde sig i mitt minne; och lifvet har gett mig förklaring på allt det, som då var idel gåtor. Hur många giftermålsanbud har inte den sängkammaren sett kastas bort! Hur mången bra karl har man inte talat om, som var han en trasa derför att hans förmögenhet var för liten eller hans fötter för stora. Eller för det hans breda haka kom ansigtet att se själlöst ut.