Det dröjde icke heller länge, innan Medes hade besegrat sina betänkligheter. Han följde en afton Alkmene till biskop Petros, ej för att blifva Kristian, såsom han sjelf tänkte, men för att vinna den der fullkomliga vissheten, efter hvilken han längtade. Men Medes blef här öfvertygad, att vissheten och Kristendomen voro oskiljaktigt förenade. Tron på den korsfäste var vilkoret för odödligheten. „Hvilken som tror på mig, han skall lefva, om än han död blefve.“ Petros var vältalig och eldad af nit att fullborda den gamle slafvens omvändelse. Så obetydlig än denne proselyt kunde synas, att vinna honom vore dock att tillkämpa sig en seger öfver Krysanteus, att under kyrkans förnedringstillstånd förödmjuka den öfvermodige fienden, införa Kristendomen i hans eget hus och dermed gifva ett handgripligt bevis på dess oemotståndliga, lik en naturmagt verkande kraft. Medes sjelf behöfde blott en gång höra Petros, för att längta att höra honom oftare. Så snart tillfälle erbjöd sig, förnyade han sitt besök hos den kristne biskopen. De läror, i hvilka han här invigdes, voro så höga och gripande och likväl så klara, att han tyckte sig förstå alltsammans. Och hvad odödligheten beträffar, så var det ju Gud sjelf, som talat dessa ord: „hvilken som tror på mig, han skall lefva, om än han död blefve“. Hvad voro filosofernas bevis och det menskliga tänkandets ovissa resultater emot en sådan utsaga? Den gamle Medes blef kristen och hans namn infördt i katekumenernas bok. Biskopen uppmanade honom att tillsvidare följa Alkmenes exempel och dölja sin tro. Han försökte det, men förmådde det i längden icke, ty denna tro uppfyllde nu hela hans själ och utgjorde hans lycka. Han förmådde ej heller hyckla inför sin älskade herre – lika litet som underkasta sig de husliga bruk, som stodo i förbindelse med den gamla läran. Medes bekände en dag för sin herre, att han öfvergått till Kristendomen.