»Det vore för väl», sa den spräckliga. »Så man kunde få några ideer. Sömmerskorna är rent idiotiska. Man får lof att finna upp allting själf.» Nu vände sig den svartklädda till mig och sa helt vänligt: »Fru Petterkvist har kanske besökt några fler sammanträden? Främlingar är i allmänhet mycket mer vakna än vi Stockholmare.» »Åh ja, nog har jag det», sa jag försiktigt, ty fast jag fasligt gärna ville svara henne, så var jag ändå rädd att dumma mig inför de andra. »Hvilka då?» »Gift kvinnas äganderätt, bland andra. Och i den har jag låtit skrifva in mig», tillade jag med enerchi. (Och det har jag, fast jag glömt att skrifva upp det!) »Fru Petterkvist tycks vara en riktig rabulist», sa nu värdinnan med ett behagligt leende, men som inte smakade mig riktigt bra ändå. »Nej», svarade jag rappt, »att vara rabulist betyder, så vidt jag vet, att sätta sig upp mot Kunglig Majestät och höga öfverheten, och den, som kan säga det om Lovisa Petterkvist, vill jag se i synen.» Värdinnan fick hosta, men den blå sa: »Om de bara ville låta oss vara i fred för deras föreningar! Kan man nu tänka sig något mer upprörande än att vilja utså misstro mellan man och hustru.» »Det är alls inte meningen», sa jag ifrigt. »Tvärtom!» »Jag är af fru Petterkvists åsikt», sa den svarta. »Men inte jag», sa den spräckliga bestämdt. »Och inte jag, och inte jag!» instämde alla de andra. »Att vilja strida om mitt och ditt», sa den blå. »Fy, så simpelt! För öfrigt, finns det väl något ljufvare än att ta allt af den mann man älskar?» »Men i de fall där kärleken är slut?» frågade den svarta. »Sådana fall kan jag knappt tänka mig», svarade den blå. »En redbar hustru älskar alltid sin mann, äfven – om hon inte älskar honom.» »Bravo!» ropade de andra. Den svartklädda log litet.