Gustaf Adolph hade en utmärkt räddhåga för Ständerna och deras sammankomst, och utbrast, erinrande sig Carl I:s och Ludvig XVI:s gräsliga slut: » Jag skall aldrig underkasta mig att dömas af Ständerna, dem jag icke sammankallat, och för hvilka jag hyser det största misstroende. » Det förundrade honom, att hans afsägelse ej kunde blifva emottagen före riksdagen; ty han ansåg den nya regeringen tillräckligt berättigad dertill. » Ännu mer: sakerna hafva hunnit den utveckling och mognad, att om en och annan går under – jag, eller hvilken som helst – ingenting i alla fall hindrar planens framgång. Den har friare händer än vi, och man får ett ytterligare rådrum till nya underhandlingar, om de behöfvas. » » Tänk att de depecher och bref, som åtföljde Knor » rings sista rapport, så satt eld i stussen på honom, » att han ett, tu, tre! » Illa, nådigste herre, mycket illa. Höghet ännu icke gjort sitt höga val? » » Nog känner jag händelsen med sjelfva sammansväriningen » – svarade Bodisco – » men att Gottland skulle blifvit skänkt åt Menzikoff, är så mycket mindre rimligt. GUSTAF kommer, GUSTAF varder Uppenbar för eder än – Han, som snillens lekar ledde, Hjeltars blixt, – med samma hand, Han, som Sverges väl beredde, Han, som lif och dager bredde Öfver polens vinterland! Carl XIII: s bref till Adlersparre den 13 September 1809, i 5:e delen af nyss åberopade handlingar. Den stegrades ytterligare af Pontins ioch Berzelii lätt begripliga bemödanden, att göra sitt nit, sina insigter och sin omtanka gällande framför Lunds vetenskapsmän, hvilkas skicklighet regeringen i sin vishet ansåg icke tillfyllestgörande, ehuru – det Järta-Wetterstedtska omdömet i allo ära! » Nå väl » – fortfor konungen – » Stedingk är ju en redlig och pålitlig man? » – » Det har vederfarits mig en stor nåd.