En hedervärd romersk medborgare ilade hem efter sin — tupp, som instämde i det allmänna galandet men lär ändå, jämförd med de andra gal-ningarne, visat en lofvärd moderation. Dessa andra hönshjärnor slogo med klaffar, stötte med käppar, lefde med lösa stolar (polismästaren var uppenbarligen skral i ämbetet), kastade ned plommonkärnor, byxknappar och allehanda mindre projektiler på scen och orkester, hvilka projektiler dock stundom hamnade i salongen, hvadan privata slagsmål och enskilda trätor samtidigt utagerades i denna fridfulla teatersalong. Ensam lagn midt i detta obeskrif-liga kakalorum, * &gt;att Rossini sjelf vid pianot, erinrade sig Beaumarchais ’ liknande öde, där dennes Barberare först gafs, fick och gaf en örfil vid utgåendet i korridoren, gick sen hem och lade sig. Sångarne och sångerskorna rasade ooh fasade i sina kläd * loger, men den ömtyertade Rosina-Righetti föreslog då, att man skulle ila till Rossini för att trösta il povero maöatro .. De mot-togos af — Rossinis snarkningar. Han sof sött ooh ljuft. Vid andra representationen tog den romerska publiken det icke oäfna beslutet att försl höra oeh sedan bedöma operan. Nuvände sig bladet. Man lyssnade, lyssnade uppmärksamt och — applåderade. Romarne skulle ej varit italienare, om de ioke till aist ryckts med af denna musik, skrifven liksom enkom för dem. Efter första aftonens fiasco orribile kom andra aftonens succès d ’ estime, tredje aftonens succès sans réserve, tills vid åttonde eller nionde representationen operan gick alle slille. Nu afbrötos operans melodier — men af hänförelseptormar, dftnande bis och bra * vo?, Rossini följdes hem om aftonen likt de gamla romerska trinmfatorer vid strålande fackelsken. Efter sådana triumfaftnar gick Rossini i säng och somnade in — precis lika lugnt som efter första aftonens blodiga nederlag: &gt;Jag har alltid tänkt, att Btrberaren skulle göra lycka. »