' Det torde dock vara mera förf: s fel, att den i styckets början så utomordenligt kraftiga herskarkaraktären tappar bort sig. Moderskärleken tager ut sin rätt, och i det afseendet är karaktärsskildringen nog riktig, men den eftergifvenhet som grefvinnan visar är dock icke fullt förberedd i det föregående och synes därför ej häller alldeles följdriktig. Skådespelerskan kan ej göra mycket däråt, men fru Hwasser gör onekligen alt som kan göras för att rädda karaktären. Sin egen konstnärsära har hon i denna roll icke räddat, ty den har aldrig varit i fara, men hon har låtit den lysa i ett ljus, som tyckes vara ännu starkare än förut. Så länge vår förnämsta scen har sådana skådespelar-krafter, må man ej misströsta, skulle också förhållandena för öfrigt gifva anledning till farhågor. Liksom grefvinnans roll gör sig. gällande i synnerhet i första akten, är det furstinnan Lvdias söm beherskar den j * andra. De rollerna ställas emot hvarandra, men ha stor likhet däruti, att de båda två skildra hersklvstna karaktärer, hvilka också ha samma föremål för sin kärlek, fastän deu ena är ett uttryck för moderns ej sä litet själfviska åstundan, att hennes son skall göra ett lysande giftermålsparti, under det Ur dagens krönika. 24den andra drifves af en på sitt sätt lika själfvisk lidelse for att vinna den unge mannens hjärta och hand eller ät minstone den senare. Fra Dorsch-Bosin har fått det icke sä lätta uppdraget att framställa denna furstinna Lydia, som förut återgifvits af fru Ulff och nu mera aflidna fröken Hallin. Rollen är så till vida fast att taga på, som den uttrycker en bestämd, af en enda lidelse fvld karaktär, hvars kärlek sedan bvtes i hat m * och hämdlystnad, då den ej besvarats af det älskade föremålet; men utom detta allmänt mänskliga, finnes i denna karaktär, liksom för öfrigt i hela stycket, något som förf inlagt såsom särskildt rvskt, hvilket furstinnan skall visa i sitt för