Väl hade man hittills sökt hålla henne i den tanken: men naturens röst är dock den, som i längd vinner största förtroendet, och den hade hviskat i Celestines öra, att hon, utan att fela emot sin pligt, kunde lyda den känsla af oberoende, som var nedlagd i hennes själ. «Det är ju han, som gifvit mig dessa böcker; det är ju han, som lärt mig sjunga den fria kärlekens lof, och hvarför, när han så lugnt kan tala derom, kan han icke äfven med lugn höra den i sång? » – Men Celestine kände ej hans hjertas almanach, och visste icke hvilken betydelse dagen för honom hade. Bonden höll med slädan på den yttre gården, hade kastat ett täcke öfver hästen, som, befriad från sitt betsel, var ifrigt sysselsatt med förtärandet af en hötapp, och bonden stampade i snön, blåste i bälgvantarne och slog händerna tillsamman för att hålla sig varm. – «Men emedlertid – dock, jag säger ingenting ännu så länge. Hon kunde ej för sig förklara hur en sådan lättsinnighet var möjlig, och ansåg Celestine numera såsom alldeles oförbätterlig. «Hur skulle jag numera i ögonen kunna inlägga denna höga expression, som jag fann i Celestines, innan jag upptäckte hennes böjelse för den fadda Jernkrona? Det var nu blott fråga om, hvad han skulle fägna sitt rara fremmande med, och för den saken blef snart råd, ty tant Ulla tog alltid en butelj vin med sig att fägna gubben med, då hon kom, och Anna, gubbens vackra dotter, var ej sen att taga fram hvad huset förmådde, som bestod i färskt smör, bröd, ost och filbunke. «Älskade vän! Öfverstinnan hade i sin outgrundliga vishet funnit, att själens tillstånd äfven hade inflytande på kroppens, och hade en så säker blick, att man väl aldrig skulle ha sett maken. Sjelfva gubben, öfversten, måste då stiga upp, ehuru det kostade på, och fanns ej något arbete ute på marken tillfälligtvis att efterse, så hade alltid öfverstinnan garn hemma, som han kunde binda nät utaf, eller också fann hon alltid på någon passande sysselsättning åt honom.