Besölade, ur huset komma desse två, Med fasans tecken efter usla helsningen. Ej finns en enda boning ömkansvärdare, Och fanns ej, än de Tantaleiske ättlingars. ORESTES. O Jord och Zeus, allskådaren af menskoverk, Betrakten dessa gerningar af blod Och blygd, två kroppar på mark Liggande, genom min hands Dråpslag, ersättning för mitt lidande! ELEKTRA. Rätt gråtvärdt, broder! men min skulden är; Till ofärd kom jag, elän diga, åt modren, som mig till verlden födt. O, ve din lott, din olyckslott, Du moder min! Fördömdt, och bittert, och än mer Af egna barn du utstod. Men vår faders mord umgällde du rättvist. ORESTES. O Phoibos, ditt orakel domen fällt; Fördolda smärtor har du åter bragt i dagen, och en blodig bädd beredt Uppå den Helleniske jorden. Till hvilken stad vill jag väl gå! ja, hvilken värd, Och hvilken fromsinnt man en blick Skall unna mig, som mördade egen moder? ELEKTRA. Ve mig, ve! hvart går jag? till hvilken dans Eller bröllop? och hvilken make Mottar mig i brudeligt läger? ORESTES. Igen, igen du tankesätt Har ändrat, efter vinden; Ty nu du tänker fromt, som icke nyss Rätt tänkte, men förskräckligt handlade Emot ovillige brodren, du kära. O, såg du ej, hur stackars modren blottade, Och visade sitt bröst, inunder mördandet? Ve mig, ve mig! Förskräckligt att skåda! och jag storgret. ELEKTRA. Jag nogsamt märkte, hvilka gryma qval du led Enär din moders jämmerklagan du förnam. ORESTES. Sin röst dervid hon höjde, fattande mitt skägg Med handen: o min son, hos dig bönfaller jag Och vid min kind så fast Hon hängde sig, att vapnet mig ur händren föll. ELEKTRA. Ve mig! hur kunde du med öppna ögon se Din moders mord, enär hon hof sin sista suck? ORESTES. Jag öfver ögonen min mantel kastade, Och fattade tag i svärdet,