För den ensamma och isolerade människan i dessa väldiga ödemarker ersatte naturen bristen på mänskligt umgänge — naturen var för henne i människans ställe, liksom den långt senare var det också för Edith Södergran i hennes gränslösa ensamhet på Karelska näset. Också för hennes sinnen bredde sig naturen ut som en vävnad av leende, viskande, vädjande, lyssnande, handlande väsen. Också hon hör träden sörja, också hon talar tröstande till dem. En ofta citerad rad hos henne lyder: ”Ett träd kan vända sig om och fråga”. På samma sätt vänder sig gårdstunet om efter flickan som i ”Kalevala” går och samlar spånor. I modern finsk lyrik är naturbesjälningen alltjämt ett dominerande drag, liksom den från början varit det i finlandssvensk lyrik. Överhuvud är naturidyllen den genre, varmed den finlandssvenska dikten berikat den rikssvenska. Redan Tegnér fäste sig vid det i ett brev till Atterbom i början av 1840-talet! ”Det är besynnerligt att alla Finnar”, utbrister han, ”t.ex. Creutz, Franzén, Runeberg, Fr. Bremer ha en sådan avgjord fallenhet för det idylliska, ehuru under särskilda former.” Och han fortsätter i samma andedrag, liksom anande ett sammanhang: ”Vad säger du om Calevala som jag ännu ej hunnit läsa.” På den frågan fick Tegnér aldrig svar. Åtminstone inte i något brev.