Hvilka af eder, j roman-proppade och stoppade unga damer, hade väl vid detta tillfälle börjat att skratta? Ingen af eder! J hade gråtit, rodnat, icke förmått se upp eller ens rört eder, många med litet mera erfarenhet hade kanske till och med bums dånat, låtit bära sig, låtit döpa sig med eau de cologne, dränka sig i vatten och qväfva sig med eau de luce, pustat och stånkat, och tänkt – tänkt – tänkt – Gud vet bäst på hvad. Men Elin skrattade, dolde derigenom sin rodnad, strök håret ur ansigtet, uppletade sina sysaker, som under detta «hjertats jordskalf» höllo på att dimpa i sjön, och bad Abraham vara så god och litet mindre handgripligt visa sin glädje en annan gång. Gunnar teg och hade gerna velat kyssa sin egen kind, men när han det icke kunde, och icke omigen fick kyssa Elins, så gick han sina färde. Just denna samma afton under måltiden, sade Gunnar till Elin, men med en lugn och broderligt ljum ton, som han tog Gud vet hvar: Du har så många gånger velat fara ut och ro, Elin lilla, men det har rätt aldrig varit tid dermed, för denna bråda anstiden, men nu far jag ut i afton på sjön för att lägga ut långrefven, så en kan få sig litet fisk, båd’ i magen och taskboka, och vill du då följa med, så kan det gerna gå an. – Ack! det vill jag visst, så gerna, så gerna! – utropade Elin och klappade gladt i händerna. – Jag har aldrig rodt mer än ett par gånger när jag va’ barn, och Erik rodde mig i en liten gammal ökstock, som pojkarne i byen hade den tiden borta i en skogspöl, men som sedan föll sönder. Gunnars öga mörknade alltid märkbart hvar gång Elin nämde Eriks namn, och mor Ingrid, som allt såg, suckade omärkligt borta i sin mörka vrå, borta i lifvets skumma ålderdomsvrå.