Det ligger också en oförneklig motsägelse mellan det sätt, hvarpå den högsta statsauktoriteten, folkviljan, bildas, och det sätt, hvarpå i kraft af dess fullmakt sedermera statsarbetet i sina olika grenar fördelas. I förra fallet kommer makten nedifrån, från de enskilda valmännens sammanlagda röster. I det senare härledas de särskilda befogenheterna uppifrån, från den regering, som fått uppdraget att organisera det ifrågavarande statsarbetet. Ett sådant uppdrag innebär ett otvifvelaktigt ansvar för det åtagna arbetets utförande, och samma ansvar in-skärpes likaledes genom utnämningarna till olika underordnade ämbeten. Huruvida detta ansvar i verkligheten iakttages, missbrukas eller utkräfves, det utvisas af erfarenheten; här betonas endast, att det ej kan alldeles undanskymmas, så länge ämbetet bevarar sin natur såsom sådant och icke förvandlas till blott och bart en sinekur eller inkomstkälla. Däremot har den enskilde valmannen, som utöfvar en honom tillkommande rätt, i denna sin egenskap ingen anledning att känna sig stå under något slags ansvar. Det finns naturligtvis ej heller någonting, som hindrar honom från en sådan pliktkänsla, men denna härstammar icke från hans demokratiska anspråk, utan från de högre kraf, som han för öfrigt såsom medborgare eller människa tror sig böra åtlyda. Är folket genomträngdt af en lefvande fosterlandskärlek, i synnerhet förstärkt genom en allvarligt religiös och sedesträng uppfostran, en långvarig, härdande statstukt, då kan rösträtten, lik-100 HARALD HJÄRNE som hvarje annan personlig rättighet, af mången, i gynnsammaste fall af flertalet, fattas såsom innebärande i främsta rummet en plikt och utöfvas efter bästa samvete i öfverensstämmelse med en sådan uppfattning. Äganderätten kan ju äfven uppfattas och begagnas af fosterlandsvännen och den fromme på samma sätt. Men i den enskilda rätten såsom sådan, i den offentliga maktbefogenheten, som gestaltas uteslutande såsom en enskild rätt&gt; finns ingen förpliktelse till en dylik uppfattning. Det ligger i dess eget väsen att vara den berättigades ensak, att » brukas eller missbrukas » efter hans personliga ompröfning utan något ovillkorligen bindande ansvar, för så vidt som han ej öfverskrider sin rätts råmärken.