med dessa Kellgrens frågor: ”Hvilken är den yra djerfva hopen? huru kan man mana snillen att vakna opp i en tid, då de lyckligen arbeta? huru kan man säga att de äro begrafne, då de dageligen vaka vid Gustaf den Tredjes thron? huru kan man tala om deras nu först upptända hopp, se’n de så länge njutit sällhet och belöning”? Lika litet skulle han stämpla orden: ”och himlen sig mot jorden sänker” såsom ”en sådan omening, att den förtjente stå i en Tysk Opera”; eller förkasta uttrycket ”molnen i perlor öfver fälten smälta”, emedan ”det vill så mycket säga, att det regnar”; eller finna en otydlighet i den önskan, att enhvar af den unge Prinsens dagar ”må blifva en afbild af Gustaf Adolfs himmel”; eller vid tillropet: ”dö i din födslostund, om du ej lär regera”, göra den platta anmärkning: ”dessa ord hade passat i Dygdens eller någon dylik Gudinnas mun, men af Herr Leopold är det ett nog starkt uttryck”; eller vid de af Thorild rättmätigt prisade slutraderna: Prins! se det klot i rymden sväfva, Som gjuter dagens rikedom: Det skådar Dig, det bär Din dom; Prins! blif Dig värdig, eller bäfva!