re’n hade lyft sin blick från jordens mull och vändt mot dagens stjärna andaktsfull sitt negerhufvud med dess krans af fjädrar. I ödemarken, där på ljungen syddes det nät som trollen listigt drogo hop och barnen vilsna efter skällan lyddes och rädda smögo med sitt blåbärsstop, där steg af barr, som fyndigt sammanplockats, en myrstack, hvilken hette Himmelsborg. På taket arbetshjonen hade skockats likt täta hopar på ett marknadstorg. Det var ett band af bistra amazoner med slef och raka, hacka eller spjut. Rundt bruna höfter hängde i festoner det grofva tyg, som sparsamt mättes ut. Ett törne satt som knif i hvarje bälte, på hjässan nickade en svart karpus och varma alla stenarna de välte från elfva portar till sitt fästningshus. Det var den högtidsdag, som myror fira, när deras drottningar med dok och krans på vingar höja sig i kärleksdans. Berömdast af dem alla var Sahira för pannans bruna färg och ögats glans. De dästa friarna, som dåsigt legat vid sina rika middagsbord och tegat och tömt till sista droppen allt, som fanns, ur borgens gångar sprungo till kupolen och följde hennes hvirfveldans mot solen. På nytt sköt natten regeln för ljusets port till fred och under vattenspegeln steg sluten näckros ned. Då kom, från höjden fallen, Sahira böjd af sorg och steg mot kröningshallen i festklädt Himmelsborg. Hon hade ofvan gungats. Hon hafvets strimma sett, där hvita svallar slungats. Hon skogens topp beträdt, där inga väggar stödde ett tak med sotig balk men honungsvinet glödde i lyftad blommas kalk. Väl tusen händer sträcktes och puka klang och horn. Som drottningsäpple räcktes ett litet pollenkorn. Det var ett mästerstycke med rutor och med band likt ett byzantiskt smycke af någon guldsmeds hand. Hon hörde pipor fira hvar gåfva med en drill. Hon fick till kunglig spira en gyllene pistill. Men allas händer knötos om vingarna till sist, som blodbestänkta brötos från skuldran utan frist. Nu knäföll het Ukhenna,