mot af högvördiga prästeståndet förklarade, att förordningen om kvinnans myndighet, icke öfverensstämde med den blygsamhet, som tilllior en ofördarfvad kvinnlighets, eller en annan ledamot påstod, att medan det föf mannen irinebär något förödmjukande att vara omyndig, så vore förli~llandet det motsatta med kvinnan. Det vore nämligen icke öf-: verensstämmande med hennes natur och bestämmelcé att i det offentliga Iifvet uppträda sasom målsman i borgerliga angelägen heter. En ledamot af ridderskapet och adeln pistod likaledes, att myndighet. utan föregående anmälan skulle: skada den kvinnliga naturen, Pdas ': zarte weibliche Wesen S. Det försäkrades äfvei, alldkes som nu i afseende på rösträtten, att de flesta kvinnor skulle vilja kvarstanna .i omyndighetstillståndet, och att man därför icke borde patvinga dem. en rättighet, som d e. hvarken &amp; skade eller eftersträfvade. A andra sidan uppträdde åtminstone hos adeln flera talav för förslaget, sarskildt framhållande, att ~ h v a d som sagts om att kvinnorna själfva icke ville blifva myndiga icke vore sant, Atminstone icke j af-. seende på kvinnor tillhörande allmogen .och. medel: klassen, möjligen på de förmögnare klassernas kvinnor, och att det därför vore mer billigt att dessa betalade för att förblifva omyndiga an att de andra, det stora flertalet, skulle betala för att blifva myndiga~. En annan talare framhöll, att då det .ar fråga om att gifva en r a t t, bör man icke gå halfva vägen, utan taga steget fullt ut. En gammal regeI säger, att man bör göra hvar m a n ratt. Likaså. borde. man. Och så skedde det afven den gången, ty såväl adeln som borgareoch bondestånden antog förslaget. Den 16 nov. 1863 utfärdades sedan följande kungl. förordning; De svenska, kvinnornas myndighetsförklsring. Den l6 nov.