periferiska delarne af magtrakten till dess centrum, hvarvid man gör en tryckning och upplyfter handen. Detta förnyas flerfaldiga gånger. Några skola nyttja endast tumändarne härvid och hålla den öfriga handen skild från patientens kropp. Begge dessa sätten att manipulera, uttrycka Finnarne med pyyhkid eller tahkoa. Ett tredje sätt förekommer äfven och nyttjas t. ex. vid kohtaus (hastigt påkommande sjukdom). Detta får namn af mitellä (mäta ofta), emedan handen dervid föres öfver kroppens hela mått eller längd. Sedan kuren var förbi, gömdes qvasten, som dervid blifvit begagnad, antingen under badstugugolfvet eller fördes den till samma ställe, hvarifrån den blifvit tagen. Oaktadt allt, hvad jag hittills anfört om kuren, ordentligen för sig gått, kunde den påräknade följden dock uteblifva. Då ansåg man sjukdomen vara skickad af någon gud och bestämd till döden eller hvad som oftare hände, skyllde man på någon mägtig motståndare, som hindrade kurens lyckliga utgång. Ofta misstänkte man äfven, att man icke kommit på sjukdomens rätta orsak. Något trollskap kunde vara nedlagdt, som man icke vetat bortskaffa. Sådana trollskap bestodo af de dödas ben, som man bar i grannskapet af den sjuke och der nedgräfde under vissa ceremonier. Äfven kunde man taga hår eller någonting annat af en person och nedgräfva sådant i kyrkogården, o.s.v. Alla sådana trollskaper (talat, rikkeet etc.) måste nödvändigt undanrödjas, om sjukdomen eljest kunde botas. Man var äfven angelägen om att veta, hvilka ord kunnat vid deras nedläggande nyttjas. Men huru skulle loihtia utreda allt sådant? Att härvid öfvades mycket bedrägeri vill jag icke bestrida. Så kunde mången loihtia hafva nedgräfvit dylika saker för att sedermera genom deras upptäckande förskaffa sig anseende och stadga hos folket öfvertygelsen om sin stora vishet. Men icke tror jag, att detta alltid var fallet. Något ovanligt och utomordentligt låg ofta hos loihtiat, som måste förklaras genom andra vägar. En loihtia uti Hirvisalmi, som