plockade en del blommor, (mest några violetta, som ser ut som heliotroper men stora) men som jag inte tänkte på att jag kunde ha brev att besvara så kastade jag bort dem. I förrgår sände jag några torkade till Gerda och en olivkvist från den underbara stora ruinen ute på slätten under Sabriebergen, Hadricuans villa ett oerhört palats som grävs upp, bara väggar, pelare, underbara golvmosaiker o.s.v. och allt omgivet av täta lunder, palmer, cypresser, stora ensamma jättepinjer (mest lika våra tallar) och väldiga bokar med fint, smått lätt genomskinliga löv. Det ligger nära Tivoli, den lilla staden högt uppe i Sabrinabergen, vars högsta topp Monte Genaro, är precis lika hög som Drommen. Överallt här i Rom, där man har fri utsikt åt öster, stå de stora blå bergen och påminna så starkt om utsikten från Frösön, fastän förgrunden är en annan: campagnen med sina betesmarker, byar, stenvillor och trädgårdar, där till och med palmer stå. Här i Rom har man på de sista åren planterat mycket palmer i alla parker och esplanader; en del äro mycket stora och det ser egendomligt tropiskt, afrikanskt ut med dessa väldiga bladduskar mitt ibland de andra träden. En smula gult har lövet blivit i parkerna, men bara på sådana träd som vi ha hemma också, lönnar, bokar, aspar. De stora järnekarna äro alltid gröna och andra trädfälla inte förr än det blir kyligt, i december, januari. Jag satt en lång stund uppe i Monte Pincio (Roms skansen, Djurgården och Humlegården i ett) och såg på en termometer där att det var precis 18 grader i skuggan kl. 3. Ja, man behövde skriva många brev, om allt märkligt skulle omtalas som en nordbo ser här. Jag har bl. a. sett apelsiner och citroner sitta kvar på sina håll ännu. Det var i Vatikanens omättliga stora trädgårdar - och även här i den lilla trädgården som hör till Hotel Quirinal står ett par citronträd gula av frukter - jag tittar på den var morgon, när jag äter mina två ägg med te i den stora glasverandan - frukostmatsalen, som är mycket trevlig.