Men Madeleine Bunge går ju på sidan om ämnet, så att det föga passar in på våra förtyillanden — just genom hufvudpersonens franska bildning och genom de öfriga9 totala osvenskhet i tänkesätt och uppträdande. De ställa fru Bunge fram som typ för nutids-qvinnan. De påstå att » det är modernt att ha en låg uppfattning af kärleken. » Bevis, herr W \ jkander! Och på ett ställe uppritas till och med » framtidens q vinna » så att Stuart Mill skulle häpna öfver denna verkligen originella syn på den sak, han liksom andra helgat ädla krafter åt.De tongifvande i fru Buoges familj lida i allmänhet af en älskvärd okunnighet i fråga om hvad qvinnofrigörelsens förkämpar sträfva till. Att få litet hum om detta, borde dock ej öfverstiga mensklig kraft. Att hr Bunge gisslar sjelfviskheten och fordrar mera pligtkänsla, 8r godt och väl, men hvad påyrka de s. k. nya idéernas män då, alla dessa, som här bli så illa åtgångna? Drag gerna fram offer för nya idéer, — Tolstoy har gjort det i » Anna Karenina », fru Edgren i » I krig med samhället ». Men dessa författare borde ej nämnas här. De lära väl ej gå fria från att räknas med ibland » de skriftlärde sedefofderfvare », mot hvilka herr Wykander spetsat sin * penna. De och andra sede-förderfvare ha förut visat, huru lidelsen, då ingen pligtkänsla binder Jem, drar sitt offer i förderfvet, således precis det samma som författaren till Madeleine Bunge här vill visa oss, men på sitt eget sätt. En författare får naturligtvis ej anklagas för de uttryck, han lagt. i munnen på sina figurer. De uttala sina tankar, ej hans. Men då han tager parti så tydligt som här, ställer fram som motsatser det goda och det onda, svingar sitt svärd öfver det senare och ställer sig som segrare med det förra, då fUr han också ursäkta, att man uppfattar hans personers samstämmande utgjutelser såsom författarens egna tankar. Ty minst af allt är stycket objektivt.