Det var trevligt att sitta och skriva maskin. Sånt hade jag ju varit med om flera gånger, så egentligen var det inte så konstigt. Jag sa upp mig och bad om slutlön. Det hade jag ju nästan räknat med, om jag ska vara ärlig. Hade jag skurit rätt hade jag inte suttit här nu och skrivit det här ni just nu läser. Det gjorde jag också. Men det gjorde mig plötsligt inte så mycket, jag brydde mig inte om det. Jag hade ju inte varit så framgångsrik själv heller. Den kvällen gick jag tidigt till sängs. Det var trevligt. Det gjorde jag men jag tog tillbaka den rätt snart igen. Han ändrade sig sen och sa att det var hans morsa som behövde lägenheten, det var hon som var angelägen. Då slog det mig att jag egentligen inte alls hört nånting som var särskilt spännande med honom. Som väntat gick det inte särskilt mycket bättre i skolan på vårterminen heller. Hon var hemskt snäll. Precis som om folk skulle få tag i mina dagböcker! Han kallade på mig, han ropade mitt namn och jag hörde att han ville att jag skulle komma till honom. Han var inte alls intresserad av mig på det sättet längre. Det var naturligtvis fel att hålla på så där, men jag visste inte vad jag skulle ta mig till. I varje fall var det inte det viktigaste att man hade det. Hon heter Edit förresten. Heroin skulle man kanske inte klara av så där lättvindigt, det har jag hört att man inte kan. Om man jämför med hur en massa andra haft det när dom var barn och gick i skolan så kanske Lennart och jag i alla fall inte hade det så där överdrivet svårt. Det fanns inte en chans att komma iväg. Nåt som jag tydligt minns var att både mamma och pappa alltid var mer arga än glada. Alla som hade såna jobb som jag bodde intill sjukhuset sa hon. Mamma hade hittat honom i gången, han låg och kramade krattskaftet som om det hade varit hans sista hjälp. Jag tyckte det blev lite för mycket, hon kunde ju spara tills hon kom hem. När jag sen i alla fall fick lämna sjukhuset kände jag mig ganska bra. Det kunde gå dygn utan att jag såg röken av honom. Jag vet inte vad det var med mig, men jag hade inte lust med nånting, inte ville jag snacka, inte ville jag skratta, inte ville jag lyssna på några andra. Han lät liten på rösten och hade svårt för att hitta ord. Inte direkt vinbergssnäcka, men ändå. Åtminstone den ena av gångerna var det fullt allvar.