Richard Wagner
Wagnerin mestariteoksia ovat hänen myöhäiskauden oopperansa, jotka veivät koko taidesuunnan kehitystä eteenpäin. Jotkut pitävät Tristan ja Isoldea (1857–59) Wagnerin suurimpana yksittäisenä oopperana. Nürnbergin mestarilaulajat (1861–67) on Wagnerin ainoa komedia (lukuun ottamatta unohdettua Liebesverbotia). Nibelungin sormus -tetralogia (1852–74) on neljän oopperan germaaniseen mytologiaan perustuva teossarja. Sen säveltäminen vei 26 vuotta, ja esitykset kestävät yhteensä noin 15 tuntia. Sormussarjaa on kutsuttu musiikinhistorian kunnianhimoisimmaksi hankkeeksi. Wagnerin viimeinen ooppera Parsifal (1877-1882), joka tehtiin Bayreuthin avajaisia silmällä pitäen, on syvämietteinen ja uskonnollissävytteinen Graalin maljan legendaan perustuva työ.
Karl Freund
1930-luvulla Freund siirtyi työskentelemään MGM:lle, jolle kuvasi mm. elokuvat "Ziegfeld, naisten kuningas" (1936) ja "Hyvä maa" (1937), josta hän voitti myös Oscarin. Oscar-gaalassa 1942 Freund oli ehdokkaana parhaasta kuvauksesta sekä "Suklaasotilaasta" että elokuvasta "Kukkia varjosta". Hän siirtyi Warnerille 1940-luvun lopussa. Hänen Warnerin ajan elokuvauksia olivat mm. "Myrskyvaroitus" (1948) ja "Palavaa kultaa" (1950). Freundin viimeiseksi elokuvaksi jäi 1950 ilmestynyt "Montana". Gustav Mahler
Kvartetto pianolle ja jousille a-molli. Yksi valmistunut osa ja 24 tahtia scherzosta säilynyt, 1878. Rübezahl, ooppera, musiikki kadonnut, 1883. Das klagende Lied, kantaatti sopraanolle, altolle, tenorille, sekakuorolle ja orkesterille, noin 1878–1880, tarkistettu 1892–1893 ja 1898–1899. Der Trompeter von Säkkingen, näyttämömusiikkia orkesterille, 1884. Kadonnut, mutta osaa Ein Ständchen am Rhein Mahler käytti sinfonian nro 1 alkuperäisversiossa Andante-osana (katso Blumine). Blumine, sinfonian nro 1 alkuperäisen version toinen osa (Andante), 1884–1888. Mahler jätti osan pois sinfonian lopullisesta versiosta; sitä esitetään joskus itsenäisenä orkesteriteoksena. Sonaatti viululle D-duuri, vuosien 1888 ja 1891 välillä. Die drei pintos, ooppera, täydennys Carl Maria von Weberin oopperaan. Kantaesitys 1888. Totenfeier (Todtenfeier), sinfoninen runo orkesterille, 1888. Alkuperäinen, itsenäinen versio myöhemmin sinfonian nro 2 ensimmäiseksi osaksi päätyneestä teoksesta; eroja versioiden välillä on paljon, mutta ne ovat melko vähäisiä. Kvintetto pianolle ja jousille a-molli, noin 1899. Werner Egk
Werner Egk (alun perin Werner Mayer, 17. toukokuuta 1901 Donauwörth, Baijeri – 10. heinäkuuta 1983 Inning) oli saksalainen säveltäjä. Egk opiskeli Münchenissä Carl Orffin johdolla. Egk sävelsi erityisesti baletti- ja oopperamusiikkia. Hänen teoksensa "Die Zaubergeige" () oli yksi natsi-Saksan esitetyimpiä oopperoita. Egk työskenteli natsien valtakaudella "Reichsmusikkammerissa". Hän voitti kultaa Berliinin olympiakisojen taidelajeissa. Toisen maailmansodan jälkeen häntä nimitettiin "jälleenrakennuksen säveltäjäksi" ja hän työskenteli 1950-luvulla Berliinin musiikkikorkeakoulun johtajana. Tristan ja Isolde
Tristan ja Isolde () on Richard Wagnerin säveltämä kolminäytöksinen, saksankielinen ooppera, johon Wagner on kirjoittanut myös libreton. Oopperan tapahtumat ja henkilöt perustuvat paljolti Gottfried von Strassburgin laatimaan romanttiseen kertomukseen, joka vuorostaan perustuu Britannian Tuomaana tunnetun englantilaisen kirjailijan ranskankieliseen kertomukseen. Wagner sävelsi teoksen vuosina 1857–1859, ja se esitettiin ensi kerran Münchenissä 10. kesäkuuta 1865. Teos sai osakseen heti sekä kiitosta että ankaraa arvostelua. Nykyään se luetaan merkittävimpien oopperoiden joukkoon, ja sitä pidetään myös tyyliltään käänteentekevänä teoksena taidemusiikin historiassa. Sinfonia nro 9 (Beethoven)
Ludwig van Beethovenin sinfonia nro 9 d-molli op. 125 valmistui vuonna 1824. Se on säveltäjän viimeinen sinfonia, ja se tunnetaan varsinkin viimeisestä osastaan, jossa kuullaan Friedrich Schillerin "Oodi ilolle" kuoron laulamana. Beethovenin 9. sinfonia on romanttinen teos, mutta kuoron käyttö sinfoniassa oli tuohon aikaan äärimmäisen harvinaista. Yhdeksäs sinfonia on ensimmäinen huomattavan säveltäjän sinfonia, jossa käytetään kuoroa ja solisteja tasavertaisesti instrumenttien kanssa. Kuoroa ja solisteja käytetään ainoastaan viimeisessä osassa. Beethoven oli jo 1790-luvun lopusta alken kärsinyt etenevästä kuulon menetyksestä, ja yhdeksännen sinfoniansa valmistuessa hän oli jo täysin kuuro. Euroopan hymnin melodia on peräisin teoksen finaalista. August Wilhelm Ambros
August Wilhelm Ambros (1816–1876) oli itävaltalainen musiikkitieteilijä ja 1800-luvun puolimaista alkaen juristi Prahassa. Sittemmin Ambros toimi Prahan yliopiston musiikin professorina, opettajana Wienin konservatoriossa ja oikeusministeriön virkailijana. Ambrosin pääteoksena pidetään neliosaista "Geschichte der Musikia", joka käsittää ajan antiikin Kreikasta Fascobaldiin. Ambros oli myös säveltäjä. Hän sävelsi lukuisia orkesteri- ja kirkkomusiikkiteoksia, lauluja ja pianosävellyksiä ja toisaalta mm. oopperan "Bretislaw a Jitka". Viivi ja Wagner
Rakas siankärsämöni (1/2001) Pannaan haisemaan, elämä on lyhyt! (2/2001) Minä Wagner (1/2002) Minä Viivi (2/2002) Saparokierre (2007) Yhteisnide, joka sisältää kaikki edellä mainitut minialbumit Viivi ja Wagner - Kaksi näytelmää (2009) Winterreise
Schubert sävelsi sarjan viimeisinä vuosinaan ja tarkisti teoksen painoon lähtevän version viimeisinä elinpäivinään. Siitä on tullut lied-repertuaarin maineikkain teos, jota esitetään ja levytetään jatkuvasti. Pianokonsertto nro 5 (Beethoven)
Ludwig van Beethovenin pianokonsertto nro 5 Es-duuri op. 73 on Beethovenin viimeinen pianokonsertto. Konsertolla on myös lisänimi "Keisari", joka ei ole Beethovenin itsensä antama. Teos on sävelletty pääosin syksyn 1809 ja talven 1810 aikana. Konserton julkaisi Breitkopf & Härtel vuonna 1811 ja se on omistettu Itävallan arkkiherttua Rudolphille.  Wagner Reloaded (Live in Leipzig)
Wagner Reloaded on vuonna 2013 ilmestynyt Apocalyptican livealbumi, joka on tehty yhteistyössä koreografi Gregor Seyffertin ja MDR Symphony Orchestran kanssa. Levy on taltioitu Leipzigissa Leipzig Areenalla Richard Wagnerin 200-vuotisjuhlatilaisuudessa. Levyllä on Apocalyptican uutta tuotantoa, joka on sävelletty tapahtumaa varten. Staatsoper Unter den Linden
Toisessa maailmansodassa Staatsoper tuhoutui Berliinin ilmapommituksissa kahdesti. Ensimmäinen tuhoutuminen tapahtui vuoden 1941 huhtikuussa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen E. Meffertin johdolla. 
Toinen tuhoutuminen tapahtui helmikuussa 1945. Oopperatalo rakennettiin jälleen uudelleen, tällä kertaa Richard Paulickin johdolla vuosina 1952–1955. Tuolloin se rakennettiin alkuperäistä Knobelsdorffin oopperataloa mukaillen. Molempien jälleenrakennusurakoiden jälkeen ooppera avattiin Richard Wagnerin teoksella "Die Meistersinger von Nürnberg". Béla Bartók
Bartókin viimeiseksi teokseksi olisi hyvinkin voinut jäädä jousikvartetto nro 6, ellei Serge Koussevitsky olisi tilannut Bartókia säveltämään "Konserttoa orkesterille" (Bartókin suosituin teos, mikä myöhemmin helpotti taloudellista ahdinkoa). Toinen toimeksianto oli Yehudi Menuhinilta: sooloviulusonaatti. Tästä Bartók sai uuden innostuksen säveltämiseen, ja hän sävelsi kolmannen pianokonserttonsa (lukuun ottamatta Serlyn täydentämää 17 viimeistä tahtia) ja alkoi työstää alttoviulukonserttoaan. Peter Schreier
Jo mainittujen säveltäjien teosten lisäksi Schreier lauloi mm. Richard Wagneria ja Hans Pfitzneriä sekä saksalaisia liedejä. Hän jätti oopperalavan kesäkuussa 2000 viimeisenä roolinaan "Taikahuilun" Prinssi Tamino. 22. joulukuuta 2005 hän esiintyi evankelistana ja kapellimestarina J. S. Bachin jouluoratorion esityksessä Prahassa. Hän on esiintynyt myös Suomessa . Naantalin musiikkijuhlilla useana vuotena 1990- ja 2000-luvulla. Nürnbergin mestarilaulajat
Nürnbergin mestarilaulajat (saks. "Die Meistersinger von Nürnberg") on Richard Wagnerin kolminäytöksinen ooppera. Ooppera on myös pisin jatkuvasti esitetty ooppera. Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Vuodet 1813–1819 eivät olleet Beethovenille kovin tuotteliaita. Häntä vaivasivat taloudelliset ja henkilökohtaiset huolet. Hänen ainoan vuonna 1813 valmistuneen teoksensa, "Wellingtonin voiton", tekijänoikeuksista aiheutui neljän vuoden mittainen oikeustaistelu, koska teos sävellettiin alun perin vastakeksitylle panharmonikonille, jonka kehittäjä Mälzel oli riidan toinen osapuoli. Vihdoin vuonna 1817 he pääsivät sopimukseen tuhlattuaan paljon rahaa ja voimia. Vuonna 1819 Beethovenista oli jo tullut lähes täysin kuuro, eikä hän enää kuullut puhetta eikä musiikkia. Vuonna 1814 Beethoven sävelsi Fidelion kolmannen kerran, jolloin teos saavutti lopulta menestystä.
Kuuroutunut Beethoven esiintyi viimeisen kerran julkisesti pianistina vuonna 1814. Jo ennen tätä jotkut muut pianistit ensiesittivät hänen pianoteoksiaan. Näihin kuuluivat muun muassa Ferdinand Ries ja Carl Czerny, jotka molemmat olivat Beethovenin entisiä oppilaita. Vielä tämän jälkeen hän kuitenkin johti sinfonioitaan hyväntekeväisyyskonserteissa. Pian hän ei kuitenkaan kyennyt enää kapellimestariksi. Marraskuun kolmantena 1822 esitettiin Beethovenin ooppera "Fidelio". Tuon konsertin Beethoven yritti johtaa itse. Kenraaliharjoituksissa tuolloin jo täysin kuuro Beethoven saattoi orkesterin täydelliseen sekasortoon. Kenelläkään ei ollut rohkeutta keskeyttää häntä, kunnes lopulta Schindler antoi hänelle lapun, jossa sanottiin, että hänen olisi parasta lopettaa ja lähteä kotiin. Schindler kirjoitti: ”Kotiin päästyään hän heittäytyi sohvalle, peitti käsillään kasvonsa ja pysyi niin siihen asti, kunnes istuimme syömään. Aterian aikana hän ei päästänyt huuliltaan ainuttakaan sanaa”. Richard Wagner
Vuonna 1837 Wagner siirtyi kapellimestariksi Riikaan, jossa hän kirjoitti ja sävelsi Rienzin kaksi ensimmäistä näytöstä. Hänen tavoitteenaan oli saada oopperoitaan esitetyksi Pariisissa, jonne hän matkustikin Lontoon kautta vuonna 1839. Myrskyisä merimatka antoi hänelle innoituksen oopperaan Der fliegende Holländer (Lentävä hollantilainen, 1843). Huolimatta hänen puolestaan annetuista suosituksista Wagner ei saanut oopperoitaan esitetyksi Pariisissa. Hän työskenteli kustantaja Schlesingerille sovittaen oopperoita pianolle ja kirjoittaen artikkeleita Gazette Musicale -lehteen, mistä huolimatta hän joutui velkavankeuteen vuoden 1840 lopulla ylellisen elämänsä vuoksi. Vastoinkäymisistä huolimatta Pariisin-vuodet eivät olleet turhia: Wagneriin teki syvän vaikutuksen hänen kuulemansa Beethovenin yhdeksännen sinfonian esitys, ja lisäksi hän tutustui Hector Berlioziin sekä tämän sävellyksiin. Hän myi Lentävän hollantilaisen luonnokset Pariisin kaupunginoopperan johtajalle, ja teos esitettiin oopperassa nimellä Le Vaisseau fantôme (Aavelaiva). Yhtenäistaideteos
Richard Wagner esitteli käsitteen esseessään "Das Kunstwerk der Zukunft" (Tulevaisuuden taideteos) vuonna 1850. Wagnerille yhtenäistaideteos oli aito kansan luoma teos, joka astuu keskelle julkista areenaa ja poliittista elämää. Esimerkkinä tästä Wagner piti antiikin kreikkalaista tragediaa. Yhtenäistaideteoksessa yleisön ja esittäjän välillä ei ollut rajaa kuten ei taiteen ja elämänkään välillä ole. Yhtenäistaideteoksessa myös musiikki tanssi ja runous saavuttivat jälleen "alkuperäisen yhteytensä". Vilhelm II (Württemberg)
Vilhelm II (25. helmikuuta 1848 Stuttgart – 2. lokakuuta 1921 Bebenhausen) oli viimeinen Württembergin kuningas vuosina 1891–1918. Württemberg kuului tuolloin Saksan keisarikuntaan. Romantiikan musiikki
Varhaisromantiikan lopulla tulivat tunnetuiksi oopperan mestarit Giuseppe Verdi ja Richard Wagner. Vuoden 1848 vallankumoukset Euroopassa merkitsivät loppua romantiikalle kirjallisuudessa ja maalaustaiteessa ja alkua viktoriaaniselle tyylisuunnalle, mutta musiikissa tyylisuunta kehittyi edelleen myöhäisromantiikaksi. Oopperan historia
Viimeinen merkittävä wieniläisklassismin ooppera on Ludwig van Beethovenin "Fidelio", josta säveltäjä teki kolme versiota, ennen kuin se saavutti laajempaa menestystä. Ensimmäinen yritys nimellä "Leonore, oder die Triumph der Eheliche Liebe" valmistui vuonna 1805, mutta lopullisen muodon ooppera sai vasta 1814. "Fidelio" on Ranskan vallankumouksen ja ranskalaisen pelastusoopperan innoittama teos. Beethovenilla oli myös suunnitelmia muiden oopperoiden säveltämisestä, jotka eivät kuitenkaan toteutuneet. Winifred Wagner
Siegfried Wagnerin kuoltua elokuussa 1930 juhlien johtajuus siirtyi Winifredille. Hänen aikanaan musiikkijuhlat pidettiin vuosina 1931, 1933, 1934 ja 1936-1944. Winifred sai orkesteria johtamaan maailmankuuluja kapellimestareita, joihin kuuluivat Wilhelm Furtwängler, Arturo Toscanini, Karl Elmendorff, Richard Strauss ja Heinz Tietjen. Vuosina 1940-1944 juhlat olivat "sotajuhlia". Sotajuhlat oli tarkoitettu ansioituneille sotilaille ja työläisille. Taiteellisesta johdosta vastasivat Winifred ja Heinz Tietjen, mutta hallinnollisesti festivaaleja johti Kraft durch Freude -organisaatio. Sotajuhlilla ohjelmistona oli vuosina 1940-1942 "Nibelungin sormus" ja "Lentävä hollantilainen", vuosina 1943-1944 ainoastaan "Nürnbergin mestarilaulajat". Richard Wagner
Wagner oli perheensä seitsemäs lapsi. Hänen suvussaan oli useita opettajia ja kanttoreita sekä teatterin harrastajia. Wagnerin isä Friedrich Wagner kuoli pojan ollessa vasta puolivuotias, ja Wagnerin äiti avioitui pian taidemaalari, näyttelijä ja runoilija Ludwig Geyerin kanssa. Isäpuolensa (tai isänsä, sillä Wagnerin oikeasta isästä vallitsi jonkinlainen epätietoisuus) opastuksella nuori Wagner tutustui näyttämötaiteen maailmaan, jossa häneen tekivät vaikutuksen Carl Maria von Weberin ooppera Taika-ampuja (Der Freischütz, 1821) ja Ludwig van Beethovenin ooppera Fidelio (1805). Nämä vaikutteet ohjasivat häntä musiikilliselle uralle. Richard Wagner
Kun Wagner oli saanut viimeisen oopperansa Parsifalin valmiiksi, hän ilmoitti siirtyvänsä sinfonian pariin. Sävellystyö ei kuitenkaan ehtinyt alkaa ennen kuolemaa. Yōko Shimomura
Vuonna 2002 Shimomura sävelsi viimeisen kerran Squaren työntekijänä "Kingdom Hearts" -peliin, johon hän sovitti omia sävellyksiään ja Disney-lauluja. Sovitettuihin kappaleisiin lukeutuvat Danny Elfmanin "This Is Halloween" ("Painajainen ennen joulua"), Alan Menkenin ”Aalloissa siis” ("Pieni Merenneito") sekä Shermanin veljesten "Nalle Puhin" ja Jimmie Doddin "Mikki Hiiri -klubin" teemat. Saman vuoden lopussa ilmestyneeseen "Kingdom Hearts Final Mixiin" Shimomura sovitti vielä Nobuo Uematsun säveltämän, kulttipeli "Final Fantasy VII:n" lopputaistelukappale ”One-Winged Angelin” sekä Modest Musorgskin "Fantasia"-elokuvastakin tutun ”Yö autiolla vuorella”. Sitten hän otti lopputilin ja ryhtyi freelanceriksi. Wilhelm Furtwängler
Wilhelm Furtwängler (25. tammikuuta 1886 – 30. marraskuuta 1954) oli saksalainen kapellimestari ja säveltäjä. Hänet muistetaan varsinkin työstään Wienin ja Berliinin filharmonikkojen johtajana.  1900-luvun taidemusiikki
Alban Berg yhdisti atonaaliseen ja myöhemmin kaksitoistasäveliseen sävellystyyliinsä opettajaansa enemmän perinteisiä aineksia, joissa kuuluu selvemmin Mahlerin ja Straussin perintö. Kenties juuri tästä syystä Bergin musiikki oli aikanaan suuremmassa suosiossa kuin Schönbergin teokset. Bergin huomattavin teos on atonaalinen, ekspressionistinen ooppera "Wozzeck" (1914-22). Berg antaa kullekin oopperan hahmolle oman johtoaiheen ja käyttää teoksessa useita vanhoja muotorakenteita kuten sinfoniaa, passacagliaa, rondoa ja inventioita. "Wozzeckin" jälkeen Berg siirtyi käyttämään kaksitoistasäveljärjestelmää, mutta noudatti sitä vapaammin kuin Schönberg ja Webern yhdistäen siihen tonaalisia elementtejä, kuten teoksessa "Lyrische Suite" (1925-26) ja kesken jääneessä oopperassa "Lulu" (1929-35). Viimeiseksi teokseksi jäänyt "Viulukonsertto" (1935) sisältää päällekkäisistä tersseistä koostuvan, tonaaliselta kuulostavan sävelrivin, tonaalisia sävelkulkuja sekä viittauksen Bachin koraaliin "Es ist genug". Giuseppe Verdi
Verdin viimeinen ooppera, Falstaff, oli myös Boiton Shakespeare-librettoon sävelletty. Libretto perustui näytelmiin Windsorin iloiset rouvat, Henrik IV ja Henrik V. Falstaff oli Verdin ainoa onnistunut opera buffa, koominen ooppera. Otellossa ja Falstaffissa Verdi vei huippuunsa italialaisen oopperan. Ne eivät ole kuitenkaan erityisen suosittuja, sillä ne vaativat yleisöltään paljon. Niiden jälkeen Verdi aikoi lopulta toteuttaa pitkäikäisen unelmansa, säveltää Shakespearen Kuningas Lear, mutta hänen ikänsä ja terveytensä ei sitä sallinut. Östen Warnerbring
Östen Warnerbringin ura oli huipussaan 1960-luvun lopulla, jolloin hän teki monia iltaohjelmia ravintoloihin. Yksi niistä oli Cornelis Vreeswijkin ja Ernst-Hugo Järegårdin kanssa tuotettu "Lyckohjulet", josta tuli Tukholman vanhan Hamburger Börsin viimeinen show. 1970-luvulla Warnerbring yritti irtautua iskelmämusiikista ja sävelsi lauluja muun muassa Hjalmar Gullbergin, Fritiof Nilsson Piratenin, Nils Ferlinin Gustaf Frödingin runoihin. Albumilla "Skåne" hän tulkitsi kotimaakuntansa runoilijoiden tekstejä. Edgar Varèse
Varèsen viimeisenä teoksena pidetään "Nocturnalia", joka oli vielä keskeneräinen sen saatua kantaesityksensä New Yorkin Town Hallissa 1. toukokuuta 1961. Teoksessa on käytetty bassokuoron säestämää sopraanosolistia. Säveltäjä kuoli 81-vuotiaana 1965. Oopperan historia
Muita Straussin aikalaisoopperasäveltäjiä olivat muun muassa Richard Wagnerin poika Siegfried Wagner, joka sävelsi 18 pääasiassa satuaiheista oopperaa. Siegfriedin ei kuitenkaan katsottu yltävän isänsä tasolle ja hänen teoksensa ovat yleensä unohtuneet. Engelbert Humperdinckin Grimmin veljesten samannimiseen satuun perustuva Singspiel "Hänsel und Gretel" ("Hannu ja Kerttu", 1893) sen sijaan on edelleenkin esitetty. Hans Pfitznerin Straussin ja muiden säveltäjien modernismille voimakkaaksi vastalauseeksi sävelletty "Palestrina" (1917) ooppera kertoo kuuluisan, joskin ainakin osittain epähistoriallisen, tarinan "Missa Papae Marcelli"-teoksen synnystä. "Missa Papae Marcellin" kerrotaan vaikuttaneen katolisen kirkon Trenton kirkolliskokouksessa tekemään päätökseen hyväksyä polyfoninen musiikki jumalanpalveluksissa. Oma omintakeinen ryhmänsä 1900-luvun alkupuolella oli joukko säveltäjiä, joilla oli sekä saksalaisia ja italialaisia sukujuuria ja jotka rohkeasti yhdistivät molempien maiden oopperaperinnettä. Näihin säveltäjiin kuuluivat muun muassa Ermanno Wolf-Ferrari ja ennen kaikkea Ferruccio Busoni, jonka merkittävin teos on "Doktor Faust" ("Tohtori Faustus", 1925). Lulu
Ooppera jäi keskeneräiseksi säveltäjän kuollessa vuonna 1935. Sen jälkeen, kun Arnold Schönberg, Anton Webern ja Alexander von Zemlinsky olivat kieltäytyneet teoksen viimeistelemisestä, Bergin leski ilmoitti, ettei sitä voitu saattaa päätökseen, eikä luovuttanut hallussaan ollutta materiaalia kenellekään. Teoksen viimeisestä näytöksestä oli kuitenkin olemassa perinpohjaiset säveltäjän luonnokset sekä osa orkestroinnistakin valmiina, ja se esitettiin lopulta Friedrich Cerhan viimeistelemänä vuonna 1979.  Sinfonia nro 7 (Bruckner)
Brucknerin seitsemännen sinfonian ensimmäisen kaupallisen levytyksen (1924) johti Oskar Fried Polydorille. Teoksen hidas osa esitettiin 1. toukokuuta 1945 Saksan radiossa ennen ilmoitusta Adolf Hitlerin kuolemasta. Adagio on sävelletty Richard Wagner muistoksi. O Fortuna
Saksalainen säveltäjä Carl Orff sovitti ”O Fortunan” kuorolle ja orkesterille vuosina 1935–1936 osaksi kantaattiaan "Carmina Burana", jossa se toistuu ensimmäisenä ja viimeisenä osana. Teos esitettiin ensimmäisen kerran 8. kesäkuuta 1937. BBC ilmoitti vuonna 2009, että Orffin ”O Fortunasta” vuonna 1973 tehty saksalainen levytys oli edellisen 75 vuoden aikana eniten julkisesti soitettu klassisen musiikin teos. Valkyyria (ooppera)
Valkyyria ("Die Walküre") on toinen kaikkiaan neliosaisesta Richard Wagnerin "Nibelungin sormus"-oopperasarjasta. Se sai ensiesityksensä 26. kesäkuuta 1870 Münchenissä. Oopperan tunnetuin osa on kolmannen näytöksen alussa soiva ”Valkyyrioiden ratsastus”, jota esitetään usein erillisenä orkesterikappaleena ilman laulua.Jumala Wotan koettaa saada sormuksen puhdistettua kirouksesta ja kasvattaa kaksoset Sieglinden ja Siegmundin metsän kätköissä. Myöhemmin heidän äitinsä kuitenkin surmataan ja Sieglinde siepataan ja pakotetaan naimaan Hunding-niminen mies. Heidän häihinsä ilmestyy Wotan valepuvussa ja iskee taikavoimaisen Nothung-miekan yhden saarnen runkoon, jota kukaan ei onnistu irrottamaan puusta. Myöhemmin Siegmund pakenee vihollisiaan Hundingin taloon. Hän tapaa siellä Sieglinden, muttei tunnista siskoaan. Hunding huomaa, että Siegmund on hänen verivihollisensa Wälsenpoika, ”Sudenpentu”, ja haastaa hänet aamulla kaksintaisteluun.  Wolfram von Eschenbach
Wolfram von Eschenbachia (1160/80–1220) pidetään yhtenä suurimmista keskiaikaisista saksalaista runonlaulajista. Hän jätti jälkeensä useita tunnettuja, "kertomuksellisia runoja", joista tunnetuin on Parzival (tai Parsifal), johon mm. Richard Wagner pohjasi samannimisen oopperansa. Eschenbach kuului köyhtyneeseen baijerilaiseen ritarisukuun. Nibelungin sormus
Marraskuussa 1853 Wagner aloitti tetralogian säveltämisen oikeassa järjestyksessä. Heinäkuun lopussa 1857 oli teos valmiina jo Siegfriedin toiseen näytökseen asti. Työ keskeytyi ja väliin tulivat Tristan ja Isolde (1857–59) sekä Nürnbergin mestarilaulajat (1862–66). Wagner jatkoi Siegfriedin kolmatta näytöstä vasta 1869 muutettuaan Bayreuthiin. Koko tetralogia valmistui vuonna 1874. Nibelungin sormus
Wagnerin mesenaatin Baijerin kuninkaan Ludvig II:n toivomuksesta Reininkulta ja Valkyyria esitettiin etukäteen Münchenin hoviteatterissa. Ensimmäisen kerran kaikki neljä oopperaa esitettiin sarjana Bayreuthissa 13.8.–17.8.1876 Wagnerin unelmoimassa ja rakennuttamassa Bayreuthin Juhlanäyttämötalossa. Variationen für Orchester (Webern)
Variationen für Orchester ("Muunnelmia orkesterille", op. 30) on Anton Webernin vuosina 1940–1941 orkesterille säveltämä teos. Se on yksiosainen ja koostuu teemasta sekä kuudesta muunnelmasta. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa 3. maaliskuuta 1943 Sveitsin Winterthurissa. Kapellimestarina toimi Hermann Scherchen. Säveltäjän sallittiin poistuvan Itävallasta esitystä seuraamaan, vaikka kotimaassa hänen musiikkiaan ei saanut esittää. Kyseessä oli hänen viimeinen matkansa Itävallan ulkopuolelle. Webern ei enää myöhemmin kuullut ainuttakaan teoksensa kantaesitystä. Richard Strauss
Lauluja Strauss sävelsi kahdessa vaiheessa: ensin uransa alkupuolella, ja sitten aivan sen lopussa. Straussin viimeinen suuri sävellys oli neljän laulun sarja Vier letzte Lieder, jonka hän sävelsi 84-vuotiaana. Laulut perustuivat Hermann Hessen ja Joseph von Eichendorffin runoihin, ja ne todistivat sen, että Strauss pystyi vanhanakin luomaan ajattoman kaunista musiikkia. Richard Wagner
Wagnerin alkusoitot ovat siinä määrin tunnettuja, että niitä esitetään usein myös irrallaan oopperoista. Tällaisia esityksiä varten Wagner laati alkusoittoihin erikseen lopetukset, koska oopperoissa ne eivät lopu luontevasti vaan sulautuvat ensimmäiseen näytökseen. Kaikkien tunnistamia Wagnerin laatimia melodioita ovat ”Hääkuoro” Lohengrin oopperan 3. näytöksestä (joka on Yhdysvalloissa käytetyin häämarssi) sekä ”Valkyyrioiden ratsastus” Valkyyria-oopperan 3. näytöksen alusta. Richard Wagner
Wagner ammensi oopperoidensa aineksia pohjoiseurooppalaisesta mytologiasta, erityisesti islantilaisista lähteistä, kuten Eddan jumaltarustosta, Völsunga-saagasta ja saksalaisesta Nibelungin laulusta. Teostensa ja teoreettisten esseidensä kautta Wagner työsti uutta näkemystään oopperasta, jota hän kutsui musiikkidraamaksi. Siinä kaikki musiikilliset ja draamalliset ainekset yhdistyvät yhdeksi taideteokseksi. Bayreuthin musiikkijuhlat
Wieland Wagnerin kuoltua vuonna 1966 Wolfgang Wagnerista tehtiin juhlien elinikäinen johtaja. Hän ohjasi nyt enemmän, mutta hänen ohjauksiaan kritisoitiin tavanomaisiksi. Wolfgang ideoi Bayreuthin työpajan eli "Werkstatt Bayreuthin". Nyt juhlille hankittiin uusia ohjaajia ja uskallettiin toteuttaa hyvinkin radikaaleja ohjauksia. Sensaatiomaisin ohjaus lienee ollut Patrice Chéreaun satavuotisjuhlan "Sormus"-sarja vuodelta 1976. Työpajassa ovat luoneet ohjauksiaan mm. Jean-Pierre Ponnelle, Peter Hall, Götz Friedrich ja Harry Kupfer. Richard Wagner
Wagner halusi valmistuvalle oopperatetralogialleen oman suurteatterin kauas suurkaupunkien teatterielämästä. Hänen 59-vuotispäivänään vuonna 1872 muurattiin teatterin peruskivi baijerilaiseen Bayreuthin pikkukaupunkiin. Jumalten tuhon (Götterdämmerung) valmistuttua vuonna 1874 alettiin valmistella oopperajuhlia. Kesällä 1876 Nibelungin sormus esitettiin kolme kertaa; taiteellisesti esitykset menestyivät hyvin, mutta taloudellisesti ne tuottivat 150000 Saksan markan tappiot. Vuonna 1877 Wagner järjesti Lontoon Royal Albert Hallissa kahdeksan konserttia tappioiden kattamiseksi, mutta niistä saadut tulot olivat vaatimattomat. Seuraavana vuonna säveltäjä sai Baijerin kuninkaalliselta rahastolta lainan, jonka turvin tappiot pystyttiin maksamaan. Eero Sipilä
Viimeisinä vuosinaan ennen kuolemaansa Sipilä oli suuntaamassa mielenkiintoaan yhä enemmän instrumentaalimusiikkiin. Varhaiseen jousitrioon perustuva "jousikvartetto Lux aeterna" (1972) jäi hänen viimeiseksi valmistuneeksi teoksekseen. Yhdessä viimeisistä kirjeistään Sipilä sanoo pitävänsä sitä pääteoksenaan. Urkuteokseen "für Orgel" perustuva "Sävellys orkesterille" (1971) sai kantaesityksensä säveltäjän kuoleman jälkeen Radion sinfoniaorkesterin Kajaanissa pitämässä konsertissa. Alkuperäinen urkuteos sai kantaesityksensä säveltäjän satavuotismuistokonsertissa 28.10.2018. Hänen työpöydälleen jäi keskeneräisenä teoksena "Sarja suurelle orkesterille". Jumalten tuho
Jumalten tuho ("Götterdämmerung") on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Oopperan saksankielinen nimi ”Götterdämmerung” tarkoittaa sanatarkasti käännettynä ”Jumalten hämärää”.  Wolfgang Sawallisch
Sawallisch debytoi vuonna 1953 Berliinin filharmonikkojen johtajana ja vuonna 1957 johtaessaan Tristan ja Isolden. Vuosina 1960–1970 hän toimi Wienin sinfoniaorkesterin pääkapellimestarina ja vuosina 1970–1980 Orchestre de la Suisse Romanden musiikillisena johtajana sekä 1971–1992 Baijerin valtionoopperassa. Vuosina 1993–2003 hän toimi Philadelphian orkesterin musiikillisena johtajana. Hänen uransa kohokohtana voidaan pitää 20 vuoden pestiä Baijerin valtionoopperassa, joka on Saksan johtavia oopperataloja. Hän toi Müncheniin monia merkittäviä laulajia, kuten Hermann Preyn ja Helen Donathin, ja tuotti vuosina 1982–1983 kaikki Richard Wagnerin ja 1988–1989 Richard Straussin oopperat. Sawallisch nähtiin kuitenkin Münchenissä myös turhan vanhanaikaisena, jonka arvostus 1900-luvun musiikkia kohtaan oli hyvin rajoittunutta. August Everding nimettiin 1980 Münchenin kaikkien teatterien johtajaksi. Everding syytti Sawallischia taantumuksellisuudesta, ja 1980-luvulla heidän välinsä olivat melko katkerat. Sawallisch jätti Baijerin valtionoopperan vuonna 1992. Felix Weingartner
Weingartner oli yksi Franz Lisztin viimeisistä oppilaista. Vuosina 1908–1927 hän toimi Wienin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Sne jälkeen hän johti Wienin oopperan orkesteria, Lontoon sinfoniaorkesteria, New York Philharmonic Society Orchestraa ja Bostonin oopperatalon orkesteria. Hänen tulkintansa Beethovenin ja Wagnerin teoksista herätti huomiota, vastavetona romantikan eksentriselle tyylille hän korosti ammatillista osaamista. Winifred Wagner
Bayreuthin musiikkijuhlien johtajana Winifred käytti erikoissuhdettaan Adolf Hitleriin ja onnistui pitämään juhlat itsenäisenä ja ainoana teatterina Saksassa, joka ei ollut Joseph Goebbelsin johtaman valtakunnankulttuurikamarin alainen. Winifredin suhde Hitleriin viileni dramaattisesti, kun hän sodan aikana yritti pelastaa juutalaisia, kommunisteja ja homoseksuaaleja joutumasta keskitysleirille. Muun muassa 1930-luvun lopulta on olemassa kirje, jossa Winifred pyytää Hitleriä estämään Alfred ja Hedwig Pringsheimiä joutumasta Gestapon käsiin (Pringsheimien tytär Katja oli naimisissa kirjailija Thomas Mannin kanssa). Winifred ja Hitler tapasivat viimeisen kerran heinäkuussa 1944. György Ligeti
Ligetin viimeiseksi teokseksi jäi "Hampurin-konsertto" ("Hamburgisches Konzert") käyrätorvelle ja kamariorkesterille (1998–1999, 2003). Bruno Nurmi
Nurmen tunnetuin teos on vuonna 1923 julkaistu säveltäjä Richard Wagnerin elämäkerta jonka viimeistelyyn hän sai apua professori Ilmari Krohnilta. Nurmi kirjoitti myös pari huvinäytelmää sekä suomensi saksalaista ja ranskalaista kirjallisuutta. Richard Strauss
Strauss palasi konserttimusiikin pariin uudelleen 1940-luvulla, kun hänellä oli ikää jo yli 80 vuotta. Vuonna 1945 jousiorkesterille sävelletty Metamorfooseja on hänen viimeisiä mestariteoksiaan. Sen tunnelma on hyvin surullinen, sillä se on omistettu sodassa tuhoutuneelle Saksalle. Teos perustuu vahvasti Beethovenin kolmannen sinfonian toisen osan hautajaismarssin teemaan, jota Metamorfooseja muuntelee ja varioi. Aivan teoksen lopussa marssin avaustahdit toistuvat nuotti nuotilta bassossa. Die Feen
Die Feen (WWV 32, ) on Richard Wagnerin ensimmäinen vuonna 1834 valmistunut ooppera, joka kuitenkin säveltäjän toivomuksesta ensi-esitettiin vasta Wagnerin kuoleman jälkeen. Ensiesitys tapahtui "Königlich Hof- und Nationaltheaterissa" Münchenissä 29. kesäkuuta 1888. Säveltäjä itse kirjoitti teoksen libreton. Wagner kierrätti teokseen aikaisemmin kesken jääneen oopperansa "Die Hochzeitin" päähenkilöiden nimet: Ada and Arindal. "Die Feenissä" on havaittavissa vaikutteita Carl Maria von Weberin tuotannosta. Ludwig van Beethoven
Ludwig van Beethoven (16. joulukuuta 1770 Bonn, Kölnin vaaliruhtinaskunta – 26. maaliskuuta 1827 Wien, Itävallan keisarikunta) oli saksalainen säveltäjä klassismin ja romantiikan siirtymäkaudella. Hän oli aikansa merkittävin säveltäjä ja yksi koko musiikkihistorian vaikutusvaltaisimmista säveltäjämestareista.[1] Asteittaisesta kuuroutumisestaan huolimatta hän kykeni työskentelemään elämänsä loppuun asti. Hänen teoksiinsa kuuluu yhdeksän sinfoniaa, viisi pianokonserttoa ja yksi viulukonsertto, yksi ooppera ja kaksi messua, 32 pianosonaattia sekä 16 jousikvartettoa.[2] Wolfgang Wagner
Wolfgang Wagnerin äiti Winifried Wagner oli osin suomalaista sukujuurta. Wolfgangin isä Siegfred Wagner avioitui hänen kanssaan varsin iäkkäänä. Winifried Wagner kuului Hitlerin ystäväpiiriin. Wolfgang pantiin veljensä Wielandin kanssa Hitler-Jugendiin, mutta hän ei myöhemmin liittynyt puolueeseen, vaan pyrki esimerkiksi hälventämään natsivarjoa Wagner-juhlilta, kun ne jälleen aloitettiin 1951. Wolfgang aloitti ala-asteen 1926 ja valmistui 1937 lukiosta. Koulun jälkeen alkoi työvelvollisuus, ja marraskuussa 1938 Wolfgang aloitti sotilaspalvelun Wermachtissa. Wolfgang Wagner haavoittui Puolan rintamalla syksyllä 1939 ja kotiutettiin kokonaan kesäkuussa 1940. Saman vuoden lokakuussa hänet nimitettiin nimitettiin avustajaksi Preussin Staatsoperiin Berliiniin. Samalla hän aloitti myös teatteri- ja musiikinteorian opiskelun. Bayreuthin musiikkijuhlien avustajana hän toimi kesinä 1943 ja 1944, ja saman vuoden elokuussa Saksan teatterit suljettiin. Saksan antautumisen jälkeen Yhdysvaltain armeijan vastavakoiluyksikkö kuulusteli Wolfgangia, eikä hänen taustastaan löytynyt mitään kansallissosialismiin viittaavaa. Wolfgang Wagner suhtautui kielteisesti kansallissosialismiin, vaikka hän pääsi seuraamaan hyvinkin läheltä tärkeimpiä natsijohtajia. Vuosina 1945–1951 Wolfgang Wagnerin toiminta vaikutti ratkaisevasti siihen, että Wahnfriedin esineistö ja Richard Wagnerin arkistot saivat jäädä Saksaan. Wilhelm Tell (ooppera)
"Wilhelm Tell" on ranskalaisen grand opéran merkkiteoksia. Rossini löysi teoksessa uuden tyylin, jota hän ei kuitenkaan jatkanut, sillä "Wilhelm Tell" jäi Rossinin viimeiseksi oopperaksi. Orkesterin käytössä on vaikutteita Étienne Méhulilta ja Carl Maria von Weberiltä. "Wilhelm Tell" oli mallina useille Giuseppe Verdin oopperoille ja niiden baritionipäähenkilöille (Wilhelm Tellin osa on baritoni), muun muassa Rigoletolle (oopperassa "Rigoletto"), Lunalle ("Trubaduuri") ja Germontille ("La Traviata"). Itävaltalainen esteetikko ja musiikkikirjailija Eduard Hanslick katsoi "Sevillan parturin" säveltäjän esiintyneen nyt entistä paljon syvällisempänä ja vakavampana taiteilijana, ja katsoi Rossinin tyylissä tapahtuneen muutoksen olleen vertaansa vailla taidemusiikin historiassa.  Wim Wenders
"Paris, Texas" oli Wendersin Yhdysvaltain-kauden viimeinen elokuva. Hänen seuraava elokuvansa "Tokyo-ga" tehtiin Japanissa. Dokumenttielokuvan aiheena oli japanilainen ohjaaja Yasujirō Ozu. Tämän jälkeen hän palasi Saksaan, missä ohjasi seuraavaksi elokuvan "Berliinin taivaan alla" (1987). Se oli allegorinen tarina enkeleistä ja ihmisistä jaetussa Berliinissä. Wenders sai elokuvasta Cannesin parhaan ohjaajan palkinnon. Elokuvan suosion ansiosta Wenders tuotti oman tieteisrunonsa elokuvaksi "Maailman ääriin" (1991), jota hän oli suunnittelut jo vuosikymmenen ajan. Ylipitkä elokuva ei aivan pystynyt täyttämään Wendersin odotuksia. Tom Turpin
1914 hän sävelsi viimeisen ragtime-sävelmänsä "Pan-Am Rag", johon sovituksen laati Artie Matthews. Turpin oli pestannut Matthewsin säveltämään musiikkia omistamaansa Booker T. Washington-teatteriin jo vuonna 1908. Yhteistyö päättyi Matthewsin muutettua 1915 aluksi Chicagoon ja sittemmin Ohioon. Turpinin viimeiseksi sävellykseksi jäi 1917 laadittu "When Sambo Goes to France". Deidamia
Deidamia (HWV 42) on Georg Friedrich Händelin viimeiseksi jäänyt ooppera. Kolminäytöksisen teoksen italiankielisen libreton on tehnyt Paolo Antonio Rolli. Se sai kantaesityksensä 10. tammikuuta 1741 Lontoon Lincoln’s Inn Fields Theatressa.  Richard Wagner
Säveltäjä joutui muuttamaan Tribscheniin Luzernin lähelle vuonna 1866 ajauduttuaan hovin epäsuosioon yritettyään käyttää nuorta kuningasta hyväkseen saavuttaakseen taiteelliset ja poliittiset tavoitteensa sekä saatuaan tämän takia Münchenissä pilkkanimen "Lolus" viittauksena Ludvig I:n rakastajattareen Lola Monteziin[1]. Wagnerin Tribschenissä viimeistelemä ooppera Nürnbergin mestarilaulajat (1861–67) sai kantaesityksensä – jälleen von Bülowin johdolla – Münchenissä vuonna 1868. Seuraavana vuonna Wagner jatkoi Siegfriedin ja Jumalten tuhon säveltämistä. Tältä kaudelta ovat peräisin useat kirjoitukset kuten Staat und Religion (1864), Was ist deutsch (1865), Über das Dirigieren (1869) ja Beethoven (1870). Vuonna 1870 Wagner avioitui Cosima von Bülowin (1837–1930) kanssa, joka oli Franz Lisztin tytär ja Hans von Bülowin entinen vaimo. Cosima toimi omalta osaltaan puolisonsa elämäntyön hyväksi myös säveltäjän kuoleman jälkeen. Wagner sävelsi Siegfried-idyllin Cosiman syntymäpäivän kunniaksi vuonna 1870. Wolfgang Amadeus Mozart
Mozart eli kaksi viikkoa sairastuttuaan; viralliseksi kuolinsyyksi merkittiin kuume ja ihottuma. Käly Sophie Haibel kirjoitti liki 33 vuotta myöhemmin Mozartin olleen tajuissaan ja aivojen toimintakykyiset loppuun saakka. Hän sävelsi viimeiseen asti viimeistä teostaan, Requiemia. Koska hän oli ollut seuraelämässä ja hyväntuulinen koko syksyn, ei sairautta uskota krooniseksi vaan äkilliseksi tartuntataudiksi.[4] Säveltäjä laskettiin nimettömänä joukkohautaan, mikä 1700-luvulla oli normaali käytäntö keisari Joosef II:n asettamista säännöksistä johtuen. Yksi Mozartin käyttämistä asunnoista on edelleen olemassa osoitteessa Domgasse 5. Sitä kutsutaan nimellä ”Figarohaus”, koska Mozart sävelsi siellä oopperansa Figaron häät. Valkyyrioiden ratsastus
Valkyyrioiden ratsastus (saks. "Walkürenritt" tai "Ritt der Walküren") on Richard Wagnerin vuoden 1870 "Valkyyria"-oopperan kolmannen näytöksen alussa soiva sävellys. Sävellys on yksi Wagnerin tunnetuimpia. Franz Schubert
Schubertin terveys alkoi hänen viimeisinä elinvuosinaan nopeasti huonontua. Silti hän sävelsi vielä eräitä mestariteoksia, kuten laulusarjan "Winterreise" (1827), joka sisältää yhteensä 24 laulua. Sarja on nykyään vähintään yhtä tunnettu kuin neljä vuotta aikaisemmin sävelletty "Die schöne Müllerin". Muita vuosina 1827–1828 sävellettyjä teoksia olivat muun muassa "Fantasia pianolle ja viululle", kaksi pianotrioa, yksi messu sekä C-duuri-jousikvintetto, unohtamatta loisteliasta (Schubertin viimeistä) pianosonaattia nro 21 B-duuri. Rienzi
Rienzi, viimeinen tribuuni () on Richard Wagnerin viisinäytöksinen varhaisteos.[1] Se on säveltäjän kolmas ooppera ja alaotsikkonsa mukaan "suuri traaginen ooppera" (Große tragische Oper). Rienzi on sävelletty vuosina 1838–1840. Sinfonia nro 9 (Mahler)
Gustav Mahlerin sinfonia nro 9 D-duuri on sävelletty vuosina 1908–1909. Yhdeksäs sinfonia jäi Mahlerin viimeiseksi valmiiksi sinfoniaksi. Lähestyvästä kuolemastaan tietoinen säveltäjä teki siitä jäähyväisensä musiikille (Leonard Bernsteinin mukaan teos oli Mahlerin "testamentti ja viimeinen tahto"). Kuoleman läsnäolo on jatkuvasti havaittavissa – hetkittäiset toivonpilkahdukset vaihtuvat pian jälleen epätoivoon.  Bayreuthin musiikkijuhlat
Cosima Wagner määritteli, mitä Wagnerin teoksia oopperajuhlilla esitetään: "Lohengrin", "Lentävä hollantilainen", "Tristan ja Isolde", "Nibelungin sormus" -tetralogia, "Nürnbergin mestarilaulajat", "Parsifal" ja "Tannhäuser". Wagnerin varhaisteoksia ei ole esitetty Bayreuthin juhlanäyttämötalossa koskaan, mutta Ludwig van Beethovenin 9. sinfonia on soitettu talossa muutaman kerran.  Irving Berlin
1950-luvulle tultaessa Berlin kirjoitti yhä vähemmän musiikkia. Hänen viimeiseksi Broadway-musikaalikseen jäi vuoden 1962 "Mr. President". Romantiikan musiikki
Myöhäisromantiikan aikana useat sävellysmuodot kehittyivät äärimmilleen. Wagnerin monumentaaliset oopperat olivat uraauurtavia, ja hänen luomansa kokonaistaideteoksen käsite vaikutti pitkälle 1900-lukuun saakka. Klassista tyyliä ei ollut vielä kokonaan unohdettu, ja sen sisällyttivät musiikkiinsa muun muassa Camille Saint-Saëns ja Beethovenin perilliseksi kutsuttu Johannes Brahms. Tonaalisuus ja teosten monimutkaisuus sekä massiivisuus vietiin äärimmilleen: tätä romantiikan huipentumaa edustivat vuosisadan vaihteen aikoihin muun muassa Richard Strauss ja sinfonikot Anton Bruckner ja Gustav Mahler. Oscar Straus
Oscar Straus (1870–1954) oli itävaltalainen säveltäjä, joka sävelsi operetteja, muun muassa "Valssiunelmia" ("Ein Walzertraum") ja "Viimeinen valssi" ("Der letzte Walzer"). Hän sävelsi myös elokuvamusiikkia. Richard Wagner
Wagnerin elämäntyöllä on ollut hyvin merkittävä, joskin kiistelty, vaikutus taiteeseen ja kulttuuriin. Elinaikanaan Wagner sai ihailijoiltaan osakseen kiihkeää omistautumista, ja jotkut nostivat hänet lähes jumalalliseen arvoon. Wagnerin sävellykset avasivat uusia taidemusiikin kehityskulkuja, ja lähes jokainen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun säveltäjä joutui pohtimaan suhdettaan Wagneriin. Erityisen suoraan Wagnerille ovat velkaa Anton Bruckner sekä Hugo Wolf ja keskeisiä Wagner-vaikutteet ovat myös esimerkiksi César Franckin, Henri Duparcin, Ernest Chaussonin, Jules Massenetin, Alexander von Zemlinskyn ja Hans Pfitznerin teoksissa. Gustav Mahler totesi, että ”On ollut vain Beethoven ja Wagner – heidän jälkeensä ei ketään”. Claude Debussyn ja Arnold Schönbergin vallankumoukselliset muutokset harmoniassa sekä moderni sävelkieli on usein historiallisissa katsauksissa jäljitetty Wagnerin Tristaniin. Nibelung-sarjalla taas on merkittävä panos orkestraation kehityksessä – etenkin vaskisoitinten osalta. Oopperassa Wagner-vaikutteet musiikillisen muodon suhteen näkyvät suoraan esimerkiksi italialaisessa verismissä. Richard Wagner
Die Hochzeit (1832, keskeneräinen) Die Feen (1833–34; kantaesitys Münchenissä 1888) Das Liebesverbot oder Die Novise von Palermo (1834–35; kantaesitys Magdeburgissa 1836) Rienzi, der letzte der Tribunen (1838–40; kantaesitys Dresdenissä 1842) Lentäjän viimeinen urotyö
"Lentäjän viimeinen urotyö" oli ehdokkaana vuonna 1937 parhaan laulun Oscar-palkinnon saajaksi laulusta "Did I Remember", jonka säveltäjänä oli Walter Donaldson ja sanoittajana Harold Adamson. Vier letzte Lieder
Vier letzte Lieder on Richard Straussin sopraanolle ja orkesterille säveltämä teos. Se valmistui vuonna 1948, jolloin säveltäjä oli 84-vuotias. Teos kantaesitettiin Lontoossa 22. toukokuuta 1950 Straussin jo kuoltua. Sopraanona oli Kirsten Flagstad. Häntä säesti Philharmonia Orchestra, jota johti Wilhelm Furtwängler.  Ludwig van Beethoven
Vuosina 1825–1826 Beethoven sävelsi myöhäisiä jousikvartettojaan, jotka jäivät myös hänen viimeisiksi teoksikseen. Ne olivat käänteentekeviä teoksia, joiden uskalias ja ainutlaatuinen tyyli oli viety pitemmälle, kuin mitä monet pystyivät ymmärtämään. Franz Schubert
Vaikka 1810-luvun loppupuoli oli Schubertin tuotteliainta aikaa, säveltäjän kaikkein arvostetuimmat teokset syntyivät hänen viitenä viimeisenä elinvuotenaan. Vuoden 1823 touko–syyskuussa Schubert sävelsi laulusarjaa, joka julkaistiin vuonna 1824 nimellä "Die schöne Müllerin". Se oli sävelletty Wilhelm Müllerin kolme vuotta aikaisemmin julkaisemiin runoihin. Sen takia teoksesta on käytetty joskus myös nimitystä "Müllerlieder" ("Müller-laulut"). Nimeä ei kuitenkaan enää juuri käytetä, sillä neljä vuotta myöhemmin Schubert sävelsi toisen laulusarjan, "Winterreise", jonka sanoituksina oli niin ikään käytetty Müllerin runoja. Vuonna 1823 Schubert sävelsi myös oopperaa nimeltään "Fierrabras". Tannhäuser
Tannhäuser (tai "Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg", eli "Tannhäuser ja Wartburgin laulukilpailu") on Richard Wagnerin kirjoittama ja säveltämä ooppera. Se perustuu keskiaikaiseen Tannhäuserin legendaan. Oopperan ensiesitys oli Dresdenissä vuonna 1845. Rienzi
Rienzi esitettiin kuitenkin vasta 1842 Dresdenissä säveltäjän itse ollessa paikalla. Rienzi on ns. numero-ooppera grand operan tyyliin, eli siinä on baletti- ja näyttämökohtaus. Wagner ei suostunut lyhentämään oopperaansa, ja ensi-illasta tuli pitkä, noin kuusi tuntia. Pituuden takia Rienzi jaettiin muutaman esityksen ajaksi kahdelle illalle, mutta melko pian palattiin yhden illan esitykseen, ja Wagner lyhensi hieman teosta, ja siitä tuli noin viisituntinen. Vuosia myöhemmin Rienzistä muokattiin vielä noin kolmituntinen versio. Wagner teki tietoisesti Rienzistä vaativan ja näyttävän. Hänen tavoitteensa oli, että Rienziä esitetään vain suurissa oopperataloissa. Ensi-iltaan Wagner sai suuresti ihailemansa Wilhelmine Schröder-Devrientin laulamaan Adrianon housuroolin. Richard Wagner
Joskus kausia katsotaan olevan neljä; viimeiseen kauteen kuuluvat tällöin Tristan ja Isolde, Tannhäuserin pariisilaisversio, Nürnbergin mestarilaulajat, Siegfriedin kolmas näytös, Jumalten tuho ja Parsifal. Richard Wagner
Wagnerin tyyliä on usein pidetty romantiikan ajan huipentumana, koska siinä tutkitaan tunteiden ilmaisun mahdollisuuksia aiempaa laajemmin. Wagnerin musiikki on usein hyvin dramaattista ja elämyksellistä. Orkesterilla on vähintään yhtä suuri rooli kuin laulajillakin. Se kommentoi tapahtumia lavalla, vihjailee tuleviin tapahtumiin ja muistelee aiemmin tapahtuneita asioita. Orkesterilla on siis melko samanlainen rooli kuin kuorolla antiikin Kreikan näytelmissä. Oopperan historia
Wagner sävelsi varsin vähän oopperoita, mutta käytti vuosia teostensa valmistelemiseen ja hiomiseen. Tästä huolimatta Wagnerin asema 1800-luvun loppupuolen saksalaisessa oopperamaailmassa oli täysin ylivertainen ja oikeastaan kenenkään muun säveltäjän teoksia ei tuolta kaudelta ole jäänyt oopperatalojen pysyvään ohjelmistoon. Wagnerista on myös kirjoitettu enemmän kuin kenestäkään muusta säveltäjästä. Wagnerin taiteelliset ajatukset vaikuttivat myös oopperan ja musiikin ulkopuolella. Runoilijat, kuten Paul Verlaine ja Stéphane Mallarmé toivat symbolistisen koulukunnan runouteen vaikutteita hänen "Leitmotivistaan" ja symbolien käyttämisestä. Kuvataiteiden puolella wagnerististista kiinnostusta legendoihin ja symboleihin ilmensi muun muassa Gustav Klimt. Wagnerin antisemitistiset ajatukset saivat myös kannatusta, ja Wagnerista tuli myöhemmin natsi-Saksan kulttuurielämän tärkein säveltäjä. Wagnerin ja natsismin on vielä tänäkin päivänä joidenkin ihmisten mielessä niin vahva, ettei hänen musiikkiaan juuri esitetä Israelissa. Thomas Mann esseessään "Leiden und Grösse Richard Wagners" nosti Wagnerin koko 1800-luvun symboliksi kirjoittaessaan: Natsi-Saksa
Erityisesti vallanpitäjien suosiossa oli Richard Wagner säveltäjän juutalaisvastaisten näkemyksien ja Ring-sarjan saksalaisen mytologian vuoksi. Adolf Hitler ihaili paljon Wagneria ja pyrki yhdistämään tämän musiikin kehittämäänsä Saksan kansan sankarilliseen historiaan.[21] Hitler oli myös Bayreuthin oopperafestivaaleja johtaneen Winifred Wagnerin, säveltäjän pojan Siegfriedin lesken, henkilökohtainen ystävä ja oopperafestivaaleista tuli merkittävä kansallinen tapahtuma, joka sai valtiolta rahallista tukea.[22] Wagnerin musiikki liitettiin myös kolmannen valtakunnan kohtaloihin: kun uutinen Stalingradin antautumisesta saapui Berliiniin, soitettiin radiossa toistuvasti useiden päivien ajan Siegfriedin hautajaismarssia Jumalten tuhosta.[23] Tristan ja Isolde
Wagner asettaa usein peräkkäin kolmisointuja, joiden pohjasävelet ovat tritonuksen etäisyydellä toisistaan. Tällöin toteutumaton kadenssi jättää kuuntelijan kaipaamaan päätöstä ja musiikkiin syntyy jännite. Muutamat muut säveltäjät olivat myös käyttäneet tätä tehokeinoa yksittäistapauksissa, mutta Wagner käytti sitä läpi koko teoksensa. Oopperan alkusoiton kesken jäävät kadenssit saavat tavallaan päätöksensä kolmannen näytöksen lopussa. Näihin päätöksiin ollaan vähällä päästä jo oopperan välivaiheissa, mutta ne lykkääntyvät aina. Esimerkiksi toisen näytöksen Tristanin ja Isolden duetossa ("Wie sie fassen, wie sie lassen...") rakentuva musiikillinen huipentuma rikkoontuu Kurwenalin saapuessa paikalle ("Rette dich, Tristan!"). Kadenssien sarjan lopetukset kuullaan vasta Isolden viimeisessä laulussa, jossa hän on yksin ("In des Welt-Atems wehendem All"). Richard Wagner
Wagner uudisti oopperaa monelta osin ja rikkoi totuttuja kaavoja. Hänen päämääränään oli luoda oopperasta kokonaistaideteos (Gesamtkunstwerk), jossa runo, musiikki ja visuaaliset tekijät täydentävät toisiaan yhtä merkittävinä elementteinä. Libreton kirjoittaminen ja säveltäminen olivat hänelle yksi ja sama tapahtumasarja, joten hän päätti jo nuorena, että hänen on itse kirjoitettava omat librettonsa. Hänen mielestään vain säveltäjä saattoi tietää, millaisia musiikin tekstien tulisi olla. Robert Wagner (Gauleiter)
Sodan jälkeen Wagner joutui oikeuteen rikoksista ihmiskuntaa vastaan. Strasburgin sotatuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan 1946. Tuomio pantiin täytäntöön 14. elokuuta 1946 Fort Neyssa. Richard Wagner
Der Ring des Nibelungen (Nibelungin sormus, tetralogia, 1852–74) Das Rheingold (Reininkulta, 1852–54; kantaesitys Münchenissä 1869) Die Walküre (Valkyyria, 1852–56; kantaesitys Münchenissä 1870) Siegfried (1856–71; kantaesitys Bayreuthissa 1876) Götterdämmerung (Jumalten tuho, 1869–74; kantaesitys Bayreuthissa 1876) Tristan und Isolde (1857–59; kantaesitys Münchenissä 1865) Die Meistersinger von Nürnberg (Nürnbergin mestarilaulajat, 1861–67; kantaesitys Münchenissä 1868) Parsifal (1877–1882; kantaesitys Bayreuthissa 1882) Diabelli-muunnelmat
Diabelli-muunnelmat op. 120 () on Ludwig van Beethovenin kirjoittama muunnelmasarja pianolle Anton Diabellin valssista. Beethoven sävelsi teoksen vuosina 1819–1823. "Diabelli-muunnelmat" kuuluvat Beethovenin viimeisiin pianolle säveltämiin teoksiin bagatellien op. 126 ja pianosonaatin nro 32 kanssa. Richard Wagner
19-vuotiaana, vuonna 1832, Wagner alkoi säveltää ensi kerran oopperaa. Tämän Die Hochzeit (Häät) -nimisen teoksen työstämisen hän kuitenkin keskeytti pian aloituksen jälkeen. Kolme valmistunutta varhaisvaiheen oopperaa ovat Die Feen (Keijut), Das Liebesverbot (Rakkauden kielto) sekä Rienzi. Näissä teoksissa käytetty sävellystyyli oli vielä tavanomaista, eikä niistä löydy niitä innovaatioita, joiden ansiosta Wagner on jäänyt musiikin historiaan. Myöhemmin elämässään Wagner sanoi, että hän ei pitänyt varhaisia töitä osana repertoaariaan. Häntä ärsytti Rienzin jatkunut suosio hänen elinaikanaan. Nykyään Wagnerin varhaistuotantoa ei juuri esitetä, joskin Rienzin alkusoittoa näkee ohjelmistoissa silloin tällöin. La clemenza di Tito
La clemenza di Tito, KV 621 () on Wolfgang Amadeus Mozartin säveltämä kaksinäytöksinen ooppera, joka jäi hänen viimeisekseen. Lohengrin
Lohengrin on Richard Wagnerin säveltämä ooppera. Se perustuu Wolfram von Eschenbachin eepokseen "Parsifal" sekä kahden tuntemattoman ranskalaisen runoilijan 1200-luvun lopulla kirjoittamaan "Lohengrin"-runoelmaan. Sen ensiesitys oli Weimarissa 28. elokuuta 1850. Luettelo Wolfgang Amadeus Mozartin teoksista
Mozartin sakraalimusiikkiin sisältyy 18 messua, mukaan lukien "Waisenhaus-messu c-molli", KV 139/47a, pääosin Salzburgissa sävellettyjä missa brevis -tyyppisiä messuja (KV 167, 192, 194, 195 ja 220 "Spatzenmesse"), Kruunajaismessu KV 317, ”Suuri” c-mollimessu KV 427/417a (joka jäi keskeneräiseksi sillä Credo jäi puolitiehen ja Agnus Dei puuttuu) ja Mozartin viimeiseksi jäänyt teos, "Requiem d-molli" KV 626. Wieland Wagner
Wieland Adolf Gottfried Wagner (5. tammikuuta 1917 Bayreuth – 17. lokakuuta 1966 München) oli saksalainen oopperaohjaaja. Hän oli säveltäjä Richard Wagnerin pojanpoika. Richard Wagner
Loppuvuonna 1882 terveydentilansa horjuessa Wagner perheineen muutti Venetsiaan Palazzo Vendraminiin. Siellä hän ehti johtaa Cosiman kunniaksi Teatro La Fenicessä nuoruudenteoksensa, C-duurisinfonian (1832). Helmikuussa 1883 Wagner kuoli sydänkohtaukseen. Hänen ruumiinsa vietiin Bayreuthiin, jonne hänet haudattiin Wahnfriedin puutarhaan valmistuttamaansa hautapaikkaan. Raimo Sirkiä
Sirkiä on tehnyt italialaisen sekä saksalaisen oopperan saralla erittäin laajan repertuaarin. Hän on esittänyt lähes kaikki Verdin, Puccinin, Straussin ja Wagnerin oopperoiden tenoripääroolit. Keväällä 2006 Sirkiä jäi eläkkeelle Kansallisoopperasta, jossa hänen viimeinen pääroolinsa oli Richard Wagnerin "Parsifalin" nimirooli.  Klassismin musiikki
Viimeiseksi suureksi oopperateokseksi klassismin aikana jäi Ludwig van Beethovenin Fidelio, joka oli säveltäjän niin sanotun "välikauden" keskeisimpiä teoksia. Siinä, kuten muissakin tämän kauden teoksissaan Beethoven korosti sankaruuden merkitystä ja se sai vaikutteita Euroopan aikakauden poliittista vapautta ajaneista liikkeistä. Jumala ompi linnamme
Sama Lutherin teksti on ollut pohjana myös Johann Sebastian Bachin tunnetuimpiin kuuluvalle kantaatille numero 80. Enkeli taivaan -virren viimeinen säe eroaa vain yhden sävelen verran Jumala ompi linnamme -virren viimeisestä säkeestä.[1] Jean Sibelius
Tiettävästi Sibeliuksen viimeinen julkinen sävellys on Akseli Gallen-Kallelan hautajaisiin syntynyt Surusoitto uruille op. 111b (1931), joka Aino Sibeliuksen mukaan perustuu kahdeksannen sinfonian materiaaliin.[13] Säveltäjä kamppaili vuosikausia kapellimestari Serge Koussevitzkyn Bostonin sinfoniaorkesterin tilaaman kahdeksannen sinfonian kanssa. Sibeliuksen on oletettu polttaneen kaiken kahdeksanteen sinfoniaan liittyvän aineiston 1940-luvulla.[7] Kuitenkin vielä 1950-luvulla Jean Sibelius totesi, että kahdeksas sinfonia on valmis luonnoksena.[14] Richard Wagner
Oopperajuhliin pettynyt Wagner alkoi vuoden 1877 jälkeen säveltää toden teolla viimeistä suurta oopperaansa Parsifalia. Partituuri valmistui Palermossa 1882, minkä jälkeen säveltäjä palasi Bayreuthiin. Samana vuonna teoksen esitystä varten järjestetyille juhlaviikoille hän sai Ludvig II:lta käyttöönsä hovioopperan ja kuoron sekä johti itse viimeisen esityksen loppukohtauksen. Parsifal (ooppera)
Parsifal on kolminäytöksinen "Bühnenweihfestspiel", eli juhlanäyttämöesitys (voidaan kääntää myös näyttämön vihkimisjuhlanäytökseksi). Richard Wagner sävelsi Parsifalin Bayreuthin Festspielhausia varten, ottaen tarkasti huomioon sen erinomaisen akustiikan. Alun perin Parsifalia oli lupa esittää vain Bayreuthissa; teoksella oli 30 vuoden esityskielto muualla. Muutamia yksityisesityksiä lukuun ottamatta ensimmäinen Bayreuthin ulkopuolinen esitys oli 24. joulukuuta 1903 Metropolitan Opera Housessa. Winifred Wagner yritti vaikuttaa Adolf Hitlerin kautta, jotta Bayreuther Festpielhaus saisi Parsifalin yksinoikeuden takaisin.
Kapellimestari – Hermann Levi
Max Mikorey ja Adolf von Hübbenet VORSPIEL Lied
Perinteisen sävelkielen sävellajeineen tyystin hylänneet itävaltalaiset säveltäjät, Arnold Schönberg ja Anton Webern, jatkoivat lied-perinnettä omalla tyylillään 1900-luvun alkupuolella. Schönberg sävelsi esimerkiksi lied-syklin "Das Buch der hängenden Gärten" (1909). Vielä toisen maailmasodan jälkeen 84-vuotias Richard Strauss sävelsi perinteiseen romanttiseen tyyliin neljä perusohjelmistoon jäänyttä orkestraalista liediä, jotka julkaistiin postyymisti nimellä "neljä viimeista laulua". Tetralogia
Taidehistorian kuuluisin tetralogia lienee Richard Wagnerin neljän oopperan kokonaisuus Nibelungin sormus, jota Wagner sävelsi 26 vuotta. Richard Wagner
Poroila, Heikki – Tuohiniemi, Jaakko: (koko sävellystuotanto listattuna). Free scores by Richard Wagner at the International Music Score Library Project (IMSLP) Imdb.com