Дівчино,
Ти пробач мене за нахабність,
За душу оту чоловічу,
Що тебе кохає безмежно.

Непокірлива твоя жіноча врода,
На яку я запав сповна,
Змусила несамовито втрачати дари,
Що звела нас краплина життя.

Коли дивлюсь на твоє раннє волосся,
На очі оті,наповнені ранням зорі, Хочеться ринути в той світ безмежжя, Окунутись з повною мірою подорожі.

Чому це стало,що кохання почалося,
А потім вдаряти об світ гордим кулаком? Забуваються етапи нашої ранньої любві,
В серці лишається тільки спогади про щасливі часи.

Серце прощає,коханням горить. Полюби,хоча б на мить,і відпусти,
А душа моя залишиться вдячним,
Вдячним за те,що ти була в моєму житті.
