Meso: Ispovest radnice u klanici
U Velikoj Britaniji zbog mesa svakog meseca bude ubije no oko 100 miliona životinja - ali mi i dalje vrlo malo znamo o ljudima koji to rade. B ivša radnica opisuje kako izgleda posao u klanici i kako je uticao na njen um . Upozorenje: Za neke čitaoce ovaj članak bi mogao da bude uznemirujuć i
Kad sam bila dete, sanjala sam da postanem veterinarka. Zamišljala sam da se igram sa nestašnim štencima, umirujem uplašene mačiće i - budući da sam bila dete sa sela - pregledam životinje sa lokalnih farmi kad im baš nije najbolje. Sanjarila sam o prilično idiličnom životu - ali na kraju nije baš ispalo tako. Umesto toga, završila sam kao radnica u klanici. Provela sam tamo šest godina i - ne samo da dane nisam provodila čineći da se sirote krave osećaju bolje - već sam bila zadužena za to da svakog dana bude ubijeno oko 250 njih. Bilo da jedu meso ili ne, većina Britanaca nikad nije kročila u klanicu - i to s dobrim razlogom. To su prljava, pogana mesta. Po podu je svuda razbacan životinjski izmet, vidite i možete da namirišete njihova creva, a zidovi su okupani krvlju. A miris... Udara vas kao zid kad prvi put uđete u prostoriju i vazduh je zasićen njim svuda oko vas. Miris umirućih životinja okružuje vas kao izmaglica. Zašto bi bilo ko želeo da poseti, a kamoli da radi na jednom takvom mestu? Što se mene tiče, bilo je to zato što sam već nekoliko decenija provela radeći u prehrambenoj industriji - u fabrikama gotove hrane i sličnim mestima. I tako, kad sam dobila ponudu od klanice da budem šefica kontrole kvaliteta, radeći direktno sa klaničarima, delovalo je to kao prilično bezazlena promena posla. Bila sam tada u četrdesetim godinama. Mog prvog dana tamo, poveli su me u obilazak postrojenja, objasnili mi kako sve funkcioniše i, najvažnije od svega, ispitivali me napadno i uporno o tome da li sam dobro. Bilo je krajnje uobičajeno da ljudi padaju u nesvest tokom obilaska, objasnili su mi, a fizička bezbednost posetilaca i početnika bila im je na prvom mestu. Bila sam dobro, mislim. Bilo mi je muka, ali mislila sam da ću se navići. Ubrzo sam, međutim, shvatila da nije imalo smisla pretvarati se da je to posao kao i svaki drugi. Nisam sigurna da su sve klanice iste, ali moja je bila brutalno, opasno mesto za rad. Nebrojeno puta bi, uprkos rigoroznom praćenju svih procedura za omamljivanje, klaničare udarila ogromna krava koju su obuzeli spazmi dok su je dizali do mašine za klanje. Isto tako, krave koje bi se uvodile u prostor bi se uplašile i počele da paniče, što je bilo prilično zastrašujuće i za sve nas ostale. Ako ste već u životu stajali uz neku od njih, onda znate da su to ogromne životinje. Lično nisam pretrpela nikakvu fizičku povredu, ali je to mesto i te kako uticalo na moj um. Dok sam provodila dan za danom u toj ogromnoj kutiji bez prozora, postajalo mi je sve teže da dišem i siva magla se spustila na mene. Noću bi me mučili košmari, ponovo mi prikazujući užase kojima sam prisustvovala tokom dana. Jedna veština kojom ovladate dok radite u klanici je disasocijacija. Naučite da otupite pred smrću i patnjom. Umesto da razmišljate o kravama kao o jedinstvenim bićima, počinjete da ih razdvajate u njihove komercijalne, jestive delove tela. To ne samo da olakšava vaš posao - neophodno je i za preživljavanje. Postoje stvari, međutim, koje imaju moć da se probiju kroz tu otupljenost. Za mene su to bile glave. Na kraju trake za klanje nalazio se ogroman kontejner, ispunjen stotinama kravljih glava. Svaka od njih bila je odrana, a svo meso koje je moglo da se proda bilo je odstranjeno. Ali jedna stvar je i dalje bila prisutna - njihove očne jabučice. Kad god sam prolazila pored tog kontejnera, nisam mogla da se ne osećam kao da me gleda stotine parova očiju. Neke su optuživale, znajući da sam učestvovala u njihovim smrtima. Neke su delovale kao da preklinju, kao da nekako mogu da se vratim kroz vreme i spasem ih. Bilo je odvratno, zastrašujuće i srceparajuće, sve to istovremeno. Osećala sam se krivom. Prvi put kad sam videla te glave, morala sam da uložim veliki napor da ne povratim. Znam da su takve stvari mučile i druge radnike. Nikad neću zaboraviti taj dan, nakon što sam u klanici već provela nekoliko meseci, kad je jedan od momaka zasekao sveže ubijenu kravu kako bi joj izvadio utrobu - i iz nje je ispao fetus teleta. Bila je trudna. On je odmah počeo da viče i maše rukama. Odvela sam ga u salu za sastanke da bih ga smirila - i sve što sam mogla da mu kažem bilo je: „Nije u redu, prosto nije u redu", iznova i iznova. Bili su to prekaljeni ljudi i retko su pokazivali bilo kakve emocije. Ali videla sam kako mu se suze skupljaju u očima. Čak i gora od trudnih krava, međutim, bila su telad koju smo nekad morali da ubijamo. Fizički zahtevna uloga Na internet stranici, Britansko udruženje prerađivača mesa (BMPA) kaže da britanska mesna industrija ima neke od najviših standarda higijene i dobrobiti na svetu. Mnogi članovi, kažu iz udruženja, „nalaze se u samom vrhu dizajna klanica sa postrojenjima pravljenim tako da smeste životinje i pomognu im da se lakše, bezbolno, bez patnje i nelagode kreću po prostoru". Prerada mesa u Velikoj Britaniji zapošljava oko 75.000 ljudi od kojih je otprilike 69 odsto iz drugih zemalja članica Evropske unije, ističe BMPA. „Britance sprečava da učestvuju u preradi mesa nespremnost da rade u nečemu što se doživljava kao zahtevno okruženje", kažu oni. „Većina ljudi, dok jede meso, nalazi da im je teško da rade u njegovoj proizvodnji delom zbog očigledne averzije prema postupku klanja, ali i zato što je to fizički zahtevna uloga." Na vrhuncu krize sa bolešću ludih krava i kravljom tuberkulozom devedesetih, morala su da budu zaklana čitava grla životinja. Ja sam u klanici radila posle 2010. godine, mnogo posle krize sa bolešću ludih krava, ali ako bi životinja bila pozitivna na testu za tuberkulozu ili bolest ludih krava, oni bi i dalje doveli čitavo grlo da bude odstranjeno - bikove, junice i telad. Sećam se posebno jednog dana, kad sam tamo već provela oko godinu dana - morali da zakoljemo pet teladi istovremeno. Trudili smo se da ih zadržimo u oboru, ali bila su toliko mala i koščata da su mogla lako da se provuku i skakuću okolo, blago nesigurna na novorođenim nogama. Njuškala su nas poput štenaca, zato što su bila mlada i radoznala. Neki od momaka i ja smo ih mazili, a ona su nam sisala prste. Kad je došlo vreme da ih ubijemo, bilo je teško, i emotivno i fizički. Klanice su pravljene za klanje odista krupnih životinja, tako da su boksovi za omamljivanje bili prave mere za zadržavanje krave koja teži oko tone. Kad smo stavili prvo tele unutra, ono je doseglo samo oko četvrtinu visine boksa, ako i toliko. Ubacili smo svih pet teladi unutra odjednom. A onda smo ih ubili. Nakon toga, gledajući mrtve životinje na podu, klaničari su bili vidno uznemireni. Retko sam ih videla toliko ranjive. U klanici se emocije obično suzbijaju. Niko nije pričao o osećanjima; preovladavao je osećaj da ne smete da pokažete nikakvu slabost. Plus, bilo je mnogo radnika koji ne bi ni mogli da pričaju o osećanjima sa nama ostalima čak i da su želeli. Mnogi radnici su bili migranti, uglavnom iz istočne Evrope, a njihovo poznavanje engleskog često nije bilo dovoljno dobro da potraže pomoć ukoliko ih nešto tišti. Mnogi muškarci sa kojima sam radila tezgarili su na drugim mestima - radili bi 10 ili 11 sati u klanici, a odmah potom odlazili na neki drugi posao - a iscrpljenost je često uzimala maha. Neki bi imali probleme sa alkoholom, često dolazeći na posao osećajući se jako na alkohol. Drugi su se navlačili na energetska pića, a više njih doživelo je srčani udar. Ta pića su potom bila uklonjena iz aparata, ali bi ih ljudi i dalje donosili na posao od kuće i pili ih u tajnosti u kolima. „Ja sam ljubitelj životinja" Klaničar iz klanice Tiderford opisao je pristup poslu za Lanac ishrane na Svetskom servisu BBC-ja: „U suštini, ja sam ljubitelj životinja. Ne uživam u onome što radimo, ali ako mogu to da uradim onoliko tiho i profesionalno koliko je to moguće, onda mislim da smo postigli nešto. Samo biti profesionalan, uraditi to, potom se isključiti - a onda, kad završimo s poslom, otići kući i biti normalna osoba. Nije to za svakoga. Znam nekoliko kasapina koji odbijaju da uđu u klanicu; sama pomisao na oduzimanje nečijeg života čini da im je teško da prihvate ili prisustvuju tome." Rad u klanici je povezan sa mnogim problemima mentalnog zdravlja - jedan istraživač koristi izraz „Traumatski sindrom počinioca" da bi opisao simptome PTSP-a od kojih pate radnici u klanicama. Lično sam patila od depresije, što je bilo stanje samo pogoršavano dugim radnim vremenom, fizički napornim poslom i stalnim prisustvom smrti. Posle nekog vremena, postala sam suicidalna. Nije jasno da li rad u klanici izaziva ove probleme ili sam posao privlači ljude sa već postojećim stanjem. U svakom slučaju, to je izuzetno izolovan posao i teško je potražiti pomoć. Kad bih rekla ljudima šta radim, ili bih se susrela sa apsolutnim gađenjem ili radoznalom, šaljivom fascinacijom. Bilo kako bilo, nikad nisam mogla da otvoro govorim o uticaju koji to ima na mene. Ponekad bih se našalila s njima, pričala im krvave priče o dranju krava ili rukovanju njihovom utrobom. Ali uglavnom bih ćutala. Nakon što sam već nekoliko godina radila u klanici, jedan kolega je počeo da pravi neukusne komentare o tome kako „neće biti ovde za šest meseci". Niko to nije shvatao ozbiljno. Bio je pomalo šaljivdžija, tako da su ljudi odmah pretpostavili da se sprda sa nama, da zapravo želi da nam poruči da će naći neki novi posao. Ali ja sam se osećala zaista nelagodno. Odvela sam ga u drugu prostoriju i pitala ga šta je mislio pod tim, a on se raspao preda mnom. Priznao mi je da ga opsedaju misli o samoubistvu, da oseća da više ne može da izdrži i da mu je potrebna pomoć - ali me je preklinjao da ne kažem ništa našim šefovima. Uspela sam da ga nateram da potraži pomoć od lekara opšte prakse - i pomogavši mu, shvatila sam da je i meni potrebna pomoć. Osećala sam se kao da su jezive stvari kojima sam stalno prisustvovala počele da mi zamućuju razum i zapala sam u ozbiljno stanje depresije. Delovalo je kao veliki korak, ali osećala sam da moram da odem odatle. Nakon što sam napustila posao u klanici, sve je krenulo nabolje. Potpuno sam promenila radnu oblast i počela da radim sa dobrotvornim organizacijama za pomoć u vezi sa mentalnim zdravljem, ohrabrujući ljude da govore o vlastitim osećanjima i potraže profesionalnu pomoć - čak i ako misle da im nije potrebna ili smatraju da je ne zaslužuju. Nekoliko meseci nakon odlaska, čula sam se s jednim bivšim kolegom. Ispričao mi je da je čovek koji je radio sa nama, čiji je posao bio da dere kožu sa strvina, izvršio samoubistvo. Ponekad se setim dana provedenih u klanici. Pomislim na bivše kolege koje neumorno rade, kao da veslaju u mestu na nepreglednom okeanu, sa kopnom daleko van vidokruga. Setim se kolega koji nisu preživeli. I noću, kad zatvorim oči i pokušam da zaspim, ponekad i dalje vidim stotine parova očnih jabučica kako mi uzvraćaju pogled. Zapisala: Ašita Nageš Ilustracije: Kejti Horvič Pratite nas na Fejsbuku i Tviteru. Ako imate predlog teme za nas, javite se na bbcnasrpskom@bbc.co.uk