Korona virus: Priča o Balkankama iz Kine - mesec dana kasnije
Pre mesec i kusur dana, tri devojke sa Balkana koje žive u Kini govorile su za BBC na srpskom. Situacija sa korona virusom se u međuvremenu dosta izmenila - kao i njihovi životi.
Procene su da je u svetu od Kovida-19 zaraženo 80.000 ljudi, a da je 2.700 preminulo. Prilikom prvog razgovora sa Mimozom, Bojanom i Ivanom, bilans je glasio „najmanje 17 mrtvih" od korona virusa, uz tek „nekoliko hiljada" zaraženih. Situacija je danas znatno drugačija - 80.000 ljudi je zaraženo širom sveta, a preminulo je oko 2.700. U međuvremenu je virus dobio ime Kovid-19, potpuno paralisao nekoliko azijskih, ali i evropskih zemalja i stigao do Hrvatske, gde je zabeležen prvi slučaj. A šta su radile sagovornice BBC-ja? Vratile se kućama - u Kini je ostala samo Mimoza. „Ljudi sa ovih prostora se uvek poslednji uplaše... Preživeli smo bombardovanje, pa, kao, `ajde, neće grom u koprive i slično", priča Bojana. „Međutim, četiri dana pre nego što smo odlučili da se vratimo u Srbiju, počela sam ozbiljno da se plašim, iako je to virus koji bih 99 odsto preživela". Kontrole su pojačane na aerodromima širom sveta. Šta je prelomilo da se vrate? „Nismo mogli da izlazimo iz kuće, osim do prodavnice, niti smo znali kada ćemo moći", priča Bojana. „Nije bilo novih maski, neizvesno je bilo kada ću moći na posao, a postojala je i šansa da se zarazimo... „To je bilo dovoljno da odlučimo da krenemo kući", ističe. Mohikanci Bojana ima 35 godina i živela je sa dečkom u Guangdung provinciji, gde je predavala engleski. U Srbiju se vratila pre 15 dana. „Deluje mi da se naši ljudi koji su želeli da ostanu u Kini, tek sada vraćaju", kaže ona za BBC na srpskom. Kako navodi, u Kini je ostala trećina Srba. „Na Vičet (WeChat) aplikaciji postoji dosta zajedničkih grupa u kojima naši ljudi razmenjuju informacije o korona virusu, kako je u ovoj provinciji, onoj, gde je bolje, gde je lošije... „Dosta ljudi je ranije pored imena u tom četu imalo dodatak 'Ostajem' ili 'Ne ostajem'. „Oni koji su ostali imaju posebnu grupu. Zove se 'Poslednji Mohikanci' ili 'Poslednji Mohikanci u Kini, tako nešto'", navodi Bojana. U Srbiju se vratila i Ivana Lazarević, koja je živela u Šangaju. Kako kaže, u međuvremenu se korona razmahala. „Šangaj je i dalje jedan od najstrože kontrolisanih gradova u Kini, tako da je u gradu izbegnuta panika i nije bilo dramatičnog porasta u broju zaraženih", navodi ona. Ona ističe da žarište virusa nikada nije bilo u Šangaju, iako su „neki domaći, netabloidini mediji, to tako preneli". „Život ovde čak počinje polako da se vraća u normalu", ističe Lazarević. „Mnogi rade od kuće, što su neki od nas iskoristili za putovanje i dolazak kući... Utisak je da je najgore prošlo što se Šangaja tiče, stvari se polako vraćaju u normalu". Higijena ruku predstavlja prvu liniju odbrane u borbi protiv virusa. Mimozina priča Mimoza Veljanovska živi u Šenženu sa porodicom. U ranim je tridesetim i predaje u internacionalnoj školi. Ovo je njena priča: Uopšte ne izlazimo napolje. Na poslu su nam proglasili letnji raspust, pa ćemo imati kraći odmor tokom leta. U Šenženu je i dalje stroga kontrola, pa se u poslednjih pet dana pojavio samo jedan novi slučaj. Kinezi prave neverovatne napore da stopiraju širenje virusa. U zgradi gde živim, hranu nam donesu na sto ispred zgrade, pa je mi pokupimo. Nije dozvoljen dolazak gostiju, a oni koji ne žive u kompleksu nemaju pristup. Zgrada se redovno čisti, a lift dezinfikuje nekoliko puta dnevno. Napolju nema toliko ljudi, ali ipak izlaze da prošetaju tu i tamo. Svi nose maske i rukavice. Hrane ima u marketima, a u tržnim centrima i svim javnim objektima se meri temperatura. Početak Za 30 dana, promenio se i pogled na početak krize naših sagovornica. „Bila sam tada na Baliju i deluje mi da uopšte nisam bila svesna čitave situacije", priseća se Bojana. „Kada smo kretali, nije se mnogo pričalo o tome, o virusu sam najviše čula zato što su me ljudi zvali da pitaju kako sam i preko Vičeta. „Onda smo se vratili u Kinu i prvih nekoliko dana se ništa posebno nije dogodilo". Međutim, onda je situacija počela da se menja. Korona virus je skratio čak i čuveni karneval u Veneciji. „Shvatili smo da će rad škola i vrtića biti odložen, prodavnice su bile zatvorene i nije bilo ljudi na ulici, ali tada je bila njihova Nova godina i bilo bi tako i da nema virusa. „Ali kada je to prošlo prodavnice se nisu otvorile... To je bilo zbog korone", navodi ona. Bojana tu ističe da je postojala i jedna velika olakšavajuća situacija. „U gradu Šantouu, gde smo bili, a koji ima oko šest miliona stanovnika, nije bila velika fluktuacija građana - nisu mnogo putovali odatle i vraćali se. „Zato u početku gotovo da uopšte nije bilo zaraženih... Bilo ih je samo 12 u jednom trenutku i nije bilo smrtnih slučajeva". Ipak, kako kaže, nije joj bilo svejedno. „U drugim gradovima nije bilo tako. U Šenženu, na primer, ili tako većim gradovima, potpuno blokiraju čitav kompleks ukoliko u zgradi nađu samo jednog zaraženog. Nema izlaza. „Negde je bilo moguće da jedna osoba dnevno iz porodice, na karticu, može da izađe. I ako neko izađe danas, onda ne može sutra, nego mora neko drugi iz porodice. „A u nekim gradovima uopšte nisu mogli da izlaze, donosili su im vodu, pirinač i druge osnovne namirnice ispred zgrade da bi preživeli. Bilo je i toga." Iako su stručnjaci utvrdili da su deca manje podložna virusu, čitava situacija prilično utiče i na njih. Bojana kaže da su deca u Kini prilično istraumirana, jer sve deluje kao ratno stanje - ne smeš da izađeš iz kuće, sve je zatvoreno i niko ne zna kada će se to završiti. „Ali da nisu preduzeli te drastične mere zatvaranja ljudi po kućama situacija bi eksalirala... Odavno bismo imali pandemiju, sasvim sigurno. „Kinezi su u poslednji čas sprečili totalnu katastrofu." Šta dalje? Ne zna se i to je našim sagovornicama najveći problem. Bojana kaže da je trenutno kod roditelja u unutrašnjosti, a planira da krene za Beograd, jer je povratak u Kinu neizvestan. „Kad stignem u Beograd moraću da tražim novi posao, za slučaj da više ne mogu da se vratim u Kinu. Život se nastavlja, šta sad, sve je ok", kaže ona. Nedostaje li joj Kina? „Ne", odgovara kratko. „Nemam ništa protiv Kine i života tamo, ali ne nedostaje mi. Sve ovo mi je malo ostavilo gorak ukus u ustima, moram da priznam", dodaje. Ni Ivana ne zna šta dalje. Trenutno radi od kuće, a ističe da su potrebna barem još dva-tri meseca da bi život u Šangaju bio kao i pre virusa. Kako navodi, jedva čeka da se vrati u Kinu. „Nama koji smo gužvu iskoristili za produženi odmor, ostaje odbrojavanje do datuma kada ćemo moći ponovo da se vratimo", kaže Lazarević. „Do tada smo u Srbiji, čekamo da stigne proleće", zaključuje. Pratite nas na Fejsbuku i Tviteru. Ako imate predlog teme za nas, javite se na bbcnasrpskom@bbc.co.uk.