Frenk Gardner: Čovek koji je dospeo na vrh „ledenog brega“ invaliditeta
Prošlo je 16 godina otkako su BBC dopisnik Frenk Gardner i njegov snimatelj Sajmon Kambers upali u zasedu Al Kaide u Saudijskoj Arabiji.
Gardner je pogođen šest puta i paralizovan, a njegov snimatelj je ubijen. Posle toliko godina, Gardner je odlučio da otkrije detalje o invaliditetu o kojima nikada ne govorimo. „Želim da ljudi vide ledeni breg ispod površine", kaže Gardner o novom BBC dokumentarnom filmu „Biti Frenk" - naziv je igra reči, jer njegovo ime znači na engleskom „iskren, otvoren" . „Ljudi gledaju nekoga u invalidskim kolicima, poput mene, i verovatno misle 'jadnik, pitam se da li mu treba malo pomoći?'. „Ono što oni ne vide su sve stvari sa kojima moramo da se nosimo ispod površine." Pedesetdevetogodišnji Gardner, koji tečno govori arapski, proveo je godine živeći i radeći na Bliskom istoku. Studirao je u Kairu pre nego što je počeo da radi kao bankar u Bahreinu. Novinarstvu se okrenuo u tridesetim i sada je BBC dopisnik za bezbednost. Gardner i njegov snimatelj Sajmon Kambers su 2004. godine postali su glavna vest. Snimali su u stambenoj četvrti u glavnom gradu Saudijske Arabije, Rijadu, posle oružane borbe između policije i Al Kaide - radikalne islamističke grupe koja stoji iza napada 11. septembra u Americi. Na snimcima napada, objavljenim prvi put u dokumentarnom filmu, Gardner se vidi kako čavrlja sa jednim od njihovih telohranitelja, dok Kambers snima tiho susedstvo sa decom koja gledaju u njih. Van kamere, čovek sa pištoljem izlazi iz automobila. „Upali smo u zasedu Al Kaide. Pucali su u nas iz neposredne blizine." Prvi metak prošao je kroz Gardnerovo rame, drugi ga je pogodio u nogu. „Onda su stali iznad mene i ispraznili ostatak šaržera." Nekoliko trenutaka posle napada: „Izgledalo je kao izdaja" (Al-Ekbarija) Na sumornoj fotografiji, Gardner leži na zemlji, podupire se rukama, a na njegovoj beloj odeći su tragovi krvi. Oko njega se okupljaju ljudi, ali niko mu nije priskočio u pomoć. Izdaja je „upravo onakva kakva se osećala", kaže Gardner, koji je proveo pola života razumevajući običaje i kulturu Bliskog istoka. „Dok sam ležao na asfaltu sa svim tim mecima u sebi, sa unutrašnjim krvarenjem, sećam se da sam pomislio‚ 'ovo je tako nepravedno'. „Toliko sam se trudio da razumem i da se saosećam sa kulturom i religijom ovog regiona i nagrada je šest metaka u stomaku?". Suprotno prognozama, Gardner je preživeo, ali su mu povrede promenile život. Bio je paralizovan od kolena prema dole. Iako sada može da stoji uz pomoć ortopedskog pomagala, „praktičnije je držati se invalidskih kolica". „Moja utroba se raspadala", kaže on. Uklonjen mu je veliki deo creva, a ugrađena mu je kesa za kolostomiju. Pogledajte i video o čoveku koji je posle jednog Egzita završio u invalidskim kolicima On je pao sa tvrđave tokom Egzita, ali nije odustao od života Nije postao ogorčen zbog nepravde koju je u početku osećao, ali ovaj dokumentarni film mu je omogućio da ponovo ispita činjenice. Velike trenutke, poput samog napada, preispitivao je mnogo puta. Ali, oni manji, poput povratka na odeljenje intenzivne nege u Londonu gde je prevezen na lečenje, vidno su ga ganuli. „Povratak je bio prilično mračan. Slušanje depresivnog zvuka tih aparata za praćenje. Sve me je to dodatno potreslo." „Bio sam loše i frustriran što sam zarobljen u tom krevetu. „Mogao sam da čujem kako se deca igraju u hodniku, a nisu bila moja, i samo sam mislio kako nikada sa decom više neću otrčati u more ili se sa njima popeti na drvo. „U stvarnosti, kada izađete iz bolnice, pronađete druge načine kako da to uradite, ali u to vreme je to bilo vrlo, vrlo depresivno." Dokumentarni film mu je pružio priliku da razmisli o tim trenucima i pokaže dugotrajan, često zanemaren uticaj koji takva trauma može prouzrokovati. Za Gardnera, „vrh lestvice" je kontrolisanje nervnog bola u njegovim nogama koji nije prestao od napada. Ponekad ima „dane malja" u kojima se oseća kao da neko „uzima ogroman malj i udara bočnu stranu mog kolena - traje od pet do deset sekundi, ali je toliko bolno da jedva mogu da govorim". Dokumentarni film se emituje u Velikoj Britaniji dok zemlja obeležava 25 godina Zakona o diskriminaciji zbog invaliditeta, značajnog zakona koji je zabranio diskriminaciju osoba sa invaliditetom. Nemilosrdan je u prikazivanju Gardnerovog života i prikazuje ga kako menja suprapubični kateter - cev koja odvodi urin iz bešike kroz posekotinu u stomaku. Taj proces mora da podnese svakih osam nedelja. Nedavno se zaglavio i morao je da ode u hitnu pomoć. „Morali su da mi daju morfijum, a doktor je bukvalno morao da se nasloni na sto kako bi izvukao ovu stvar", kaže on. „Želim da ljudi vide da i pored svega ovoga i dalje možete da vodite prilično normalan život." Pogledajte i priču o čoveku koji obilazi svet u invalidskim kolicima Marko je osoba sa invaliditetom, ali ga to ne sprečava da putuje i o tome piše na blogu. Gardner se vratio na posao 10 meseci posle napada, a 30 dana kasnije, prvi put je putovao u inostranstvo. Iako je sa pravom glasan o diskriminaciji sa kojom se suočava, kao što su invalidska kolica koja osoblje na aerodromima izgubi, nije poznat kao emotivac. Da li se psihološki izborio sa traumom? „Taj segment uopšte nisam zanemario, jer znam da se Posttraumatski stresni poremećaj može pojaviti i zakasniti godinama. Nisam ništa sakrio." Radio je sa poznatim psihijatrom, profesorom Nilom Grinbergom na istraživanju emocionalnog uticaja traume. „Suze su lile niz lice dok sam izbacivao sve iz sebe", kaže Gardner. „Moj savet svima koji su imali traumatični incident - zapišite ga na laptopu i zaštitite ga lozinkom. „Možda ga nikada nećete koristiti, ali sve to ostavite tamo. „Katarzično je." Razgovor je takođe bio ključan za Gardnera da prihvati i razume šta više ne može da radi. „Ne trošite nikakvu emocionalnu energiju na stvari koje ste nekada mogli da radite. Razmislite o svim stvarima koje možete", rekao mu je profesor Grinberg . To je Gardneru ulilo novu mentalnu snagu i ponovo je naučio da skija i roni. I dalje mora da se suočava sa mnogim frustracijama, ali pokušava da se pomiri sa njima. „Moj invaliditet je izuzetno uticao na sposobnost da se pojavim na ekranu i izveštavam sa zanimljivih mesta", kaže on, često zato što ta mesta mogu biti nepredvidiva. Ali on nastavlja da radi većinu stvari, čak iako se drugima čine nečuvenim. U dokumentarnom filmu je i scena Gardnera kako pokušava na konju da se spusti niz strmu jarugu u Kolumbiji. Pokušaj spuštanja niz jarugu, u Kolumbiji, na konju Na kraju zaključuje da je previše nesigurno i otkriva da bi mu pad slomio obe noge jer su kosti oslabile. Ali on ovaj pokušaj i grešku vidi samo kao još jedan deo invaliditeta. „Neka vam ove stvari ne budu prepreka, nemojte se sramiti zbog toga", kaže on. „To ne bi trebalo da vas sprečava da radite ono što želite." Povratak ličnoj traumi posle 16 godina nije promenio Gardnerov način razmišljanja o invaliditetu, ali mu je dao šansu da znanje i stručnost prenese drugima. „Postoji toliko toga zbog čega vredi živeti. Volim da se bavim fotografijom prirode, moja deca su tako divne ćerke i imam veliku sreću što imam divnu devojku." „Ovde se radi o ohrabrivanju drugih ljudi. Da bi ih osnažio da rade ono što žele." Pratite nas na Fejsbuku i Tviteru. Ako imate predlog teme za nas, javite se na bbcnasrpskom@bbc.co.uk