Šiljci – i drugi načini na koje se osobe sa invaliditetom bore protiv neželjenog dodira
Bronvin Berg se toliko smučilo što je ljudi dodiruju bez pitanja da je postavila šiljke na invalidska kolica. I nije jedina. Budući da je sve više ljudi koji se žale na neželjeno dodirivanje, neki su počeli da preduzimaju konkretne korake da to saseku u korenu.
Gledate svoja posla kad - niotkuda - čovek koga nikad niste upoznali spušta ruke na vaša invalidska kolica. On kreće da vas gura ulicom i vi nemate kontrolu nad tim kuda idete. Ovo se desilo Berg. „Bilo je stvarno zastrašujuće", kaže ona. Uprkos njenim povicima, „nijedna osoba se nije zaustavila da mi pomogne." „Pomislila sam: 'Kako to da mi niko ne pomaže?' Da nemam invaliditet i da me neki muškarac odvodi, da li bih imala drugačije iskustvo?" Invalidska kolica nisu prepreka za putovanja po svetu Gluvi i nagluvi u Srbiji: „Stranci u sopstvenoj državi“ Berg, koja koristi kolica otkako je pretrpela oštećenje mozga pre pet godina, posle ovog incidenta dodala je metalne šiljke na ručke svojih kolica kako bi ljudima bilo teže da preuzmu kontrolu nad njom. Šiljke, koji ne mogu da probuše kožu, napravio je njen partner Hal nakon što je primetio da se ona unervozi svaki put kad čuje kako joj se približavaju koraci. Bronvin Berg i njen partner Hal „Suština je da želim da se osećam bezbedno u ovom svetu", kaže Berg, koja živi u Britanskoj Kolumbiji, u Kanadi, i zaista se oseća sigurnije sad kad ima šiljke. Ona objašnjava da su njena kolica produžetak nje same i kad ih neko zgrabi, to je isto kao da je neko zgrabio nju. Mnoge osobe sa invaliditetom prečesto proživljavaju dodirivanje ili hvatanje neznanaca bez upozorenja ili pristanka. Iako ljudi veruju tako pomažu, narušavanje ličnog telesnog prostora ume da bude zastrašujuće. Nakon što je prihvatila pomoć od nekog ko je prvo pitao da li sme to da uradi, pešak sa invaliditetom Kloi Ter je tvitovala: „Zaista cenim kad ljudi PONUDE pomoć, umesto da samo automatski pretpostave da mi je ona potrebna." Kad bi neko prišao osobi koja nije invalid i dodirnuo je, ne biste se iznenadili kad bi počeli povici na tog nekog ili kada bi bio optužen za nasrtanje. Zašto, dakle, u ovo doba prosvećenosti, potpuni neznanci delaju bez pitanja? „Mislim da se mnogi ljudi u Velikoj Britaniji uspaniče zbog invaliditeta", kaže doktorka Ejmi Kavano, slabovida aktivistkinja. „Osećaju se neprijatno i mi znamo da mnogi ljudi ne žele da imaju previše kontakta s osobama sa invaliditetom. Tako da se uspaniče i njihov prirodni instinkt je da koriste ruke umesto reči." doktorka Ejmi Kavano Istraživanje dobrotvorne organizacije Skoup pokazalo je da se dve trećine britanske javnosti oseća neprijatno u razgovoru sa osobama s invaliditetom. Konkretno, oni uzrasta između 18 i 34 godine bili su dvostruko skloniji tome da im bude neprijatno nego starije osobe. Doktorka Kavano je oduvek imala slab vid, ali je primetila značajnu promenu u ponašanju prema njoj pre dve godine kad je počela da koristi beli štap u neobaveznoj šetnji. „Imala sam magični novi štapić koji mi je omogućivao samostalnost", kaže ona. „Ali odjednom sam počela da doživljavam svet kao vidljiva osoba s invaliditetom - i na osnovu toga sam shvatila koliko se drugačije ljudi ponašaju prema vama ako vas dožive kao nekoga ko nije sposoban da radi stvari sam." Otkrila je da su je dodirivali gotovo svakodnevno i to joj je toliko smetalo da je započela kampanju da ukaže na ovaj problem. Od tada je podeljeno stotine priča o neželjenom dodirivanju među ženama i muškarcima s invaliditetom uz hešteg #JustAskDontGrab - a neki su izneli detalje o tome šta sve može da pođe po zlu kad ljudi to rade. Doktorka Ejmi Kavano „Vozač autobusa gurao je moja invalidska kolica postrance da bi me centrirao i dodirnuo jastuče kod mojih nogu, oba bez pitanja. Nije bilo ni zlonamerno ni ljigavo, samo dehumanizujuće, kao da sam parče prtljaga", napisala je Kejti na Tviteru. „Guranje mojih invalidskih kolica može da me povredi i nanese skupu štetu mojim kolicima. Dodirivanje mene, čak i blago, može da mi nanese neizdrživ bol", napisala je Kirsti Farnfild. „Čovek je pokušao da mi 'pomogne' tako što će me odgurati sa tramvaja pre nego što je Barni odobrio da je bezbedno da krenemo", napisala je Stefani Anderson na Fejsbuku. „Primenila sam silu u razumnim okvirima da ga udaljim od sebe... Kad imam psa vodiča u jednoj ruci, a dve kese u drugoj, veoma je opasno da pokušate da me bacakate okolo." Druge osobe s invaliditetom prijavile su slomljene zglavke i iščašene prste kao posledicu guranja ili vučenja bez odobrenja. A Berg smatra da problem nastaje zato što osobe sa invaliditetom „izazivaju osećanje sažaljenja, krivice i straha". „Jedna stvar koju želim jasno da stavim do znanja jeste da je u redu pitati da li nam je potrebna pomoć. Ne protivim se pomoći. Bilo je trenutaka kad mi je pomoć bila potrebna da se uspnem uz brdo, na primer." „Ali nemojte odmah da prelazite u defanzivu ako kažemo 'ne'", kaže Berg. „Ja nisam preosetljiva osoba, ja sam introvert." U slučaju žena s invaliditetom, kad im neki neznanci pomažu, to može da se graniči sa neželjenim seksualnim dodirivanjem, što problem podiže na jedan sasvim novi nivo. Doktorka Kavano kaže da otprilike dvaput mesečno doživi da je muškarci „ispipaju, dobacuju mi neprimerene seksualne komentare ili pokušavaju fizički da me spreče da napustim neku lokaciju." Ona kaže: „Neznanci me pipkaju svaki božji dan i čak i ti dobronamerni dodiri - nisam vitka žena i kad me neko uhvati za ruku obično se očeše o grudi - prosto su veoma intruzivni i intimni činovi bez mog odobrenja." Doktorka Kavano kaže das se zbog ozbiljnost i učestalost problema oseća kao „nakaza" kojoj je potrebna pomoć. „Osobe s invaliditetom mogu da budu samostalne i to je nešto čega ovo društvo ne bi trebalo da se plaši." Pratite nas na Fejsbuku i Tviteru. Ako imate predlog teme za nas, javite se na bbcnasrpskom@bbc.co.uk