section_heading: Invazija Seldžuka
paragraph_text: Po očevoj smrti 1072. godine, postao je kraljem i od bizantskog cara dobio titulu nobilisima, a kasnije i sebasta. Godinu poslije, suočio se s velikom aristokratskom pobunom, koju su predvodili Niania Kvabulisdze, Ivan I. od Kldekarija i Vardan od Svanetije. Iako je izašao kao pobjednik, kralj je morao kupiti odanost pobunjenika dodijelivši im izdašno dodatna imanja. Ubrzo su Gruziju ponovno napali Seldžuci, nomadski turkijski narod, koji će se pokazati velikom prijetnjom za vladavine Đure II. Nakon opustošenja Kartlije od strane seldžučkog sultana Alp Arslana 1073. godine, Đuro je uspješno odbio invaziju kojom je zapovijedao turski general, kojeg je sultan zadužio za Kavkaz. Kralj je također osigurao formalni povratak Gornjeg Taoa / Tajka, pogranične regije koja je u ranom 11. stoljeću bila razlog nesloge između Gruzije i Bizantskog carstva, od strane bizantskog guvernera, Grgura Pakurijana, koji je počeo evakuirati regiju nedugo nakon katastrofe 1071. koju su Seldžuci nanijeli bizantskoj vojsci u Manzikertu. Tom je prigodom Đuri dodijeljena titula cezara, tvrđava Kars, te je zadužen za istočne granice carstva. Međutim, to nije pomoglo zaustaviti napredovanje Seldžuka. Godine 1076., seldžučki sultan Malik-šah I. uletio je u Gruziju i porušio mnoga naselja. Uznemiravan masovnim turskim navalama, u gruzijskoj povijesti poznatim kao didi turkoba ili Velika turska invazija, od 1079./1080. godine pa nadalje, Đuro je bio prisiljen da pokoriti se Malik-šahu kako bi osigurao dragocjeni mir po cijeni godišnjeg danka. Đuro je uspio priskrbiti vojnu potporu Seldžuka u svom naumu da istočnu gruzijsku kraljevinu Kahetiju integrira u jedinstvenu gruzijsku kraljevinu. Međutim, umoran od dugotrajne opsade kahetijskog uporišta Vezhini, Đuro je napustio kampanju kad je pao snijeg i krenuo prema ajametskim šumama kako bi ublažio svoje razočaranje odlaskom u lov. Seldžuci su također prekinuli opsadu i opljačkali plodnu dolinu Iori u Kahetiji. Agsartan I., kralj Kahetije, otišao je sultanu iskazati podložnost, a u znak svoje odanosti prihvatio je islam, čime je osigurao seldžučku zaštitu od težni gruzijske krune.<ref>Lordkipanidze, Mariam Davydovna; Hewitt, George B. (1987), Georgia in the XI-XII Centuries, str. 76–78. Ganatleba Publishers: Tbilisi