section_heading: 19. stoljeće: Romantizam i ujedinjenje Italije
paragraph_text: Alessandro Manzoni (1785–1873) je najistaknutiji predstavnik romantizma. Njegov roman "Zaručnici" (I promessi sposi) je remek-djelo u razmjerima svjetske književnosti. U mladosti je neoklasicistički pjesnik vođen jakobinskim idealima. Živeći kod majke u Parizu (1805-1810) dolazi u dodir s francuskim republikancima i zagovornicima romantizma. Svjetonazor mu kasnije poprima oblik romantičkog kršćanstva, s naglašenom ljubavi za siromašne i otporom prema nasilju. U odi "Peti svibnja" (Il cinque maggio, 1821.) povodom Napoleonove smrti daje prikaz i moralno objašnjenje njegove sudbine. Iduće godine je na njemački prevodi Goethe. Godine 1821. počinje pisati povijesni panoramski roman o životu običnih ljudi smještenih u kontekst velikih povijesnih događaja (Milanski ustanak, Tridesetogodišnji rat, kuga). Želeći da bude razumljiv širokom krugu čitatelja, odlučuje ga pisati na suvremenom, govornom jeziku obrazovanih Firentinaca. Za taj se jezik zauzimao zbog bogate književne tradicije Firenze, iako je njemu samome bio stran. Nativno je govorio francuskim jezikom i milanskim dijalektom pa je prvu verziju romana (1823) napisao služeći se talijansko-milanskim rječnikom Francesca Cherubinija. Konačna verzija "Zaručnika" je izašla 1840-1842. Manzoni je prethodno boravio u Firenci kako bi usavršio svoj toskanski talijanski. Smatra se da je u Zaručnicima našao balans između učenog i kolokvijalnog firentinskog jezika te stvorio "čistu, ekspresivnu prozu, ni pretencioznu ni provincijalnu", a roman je uspješno dopro do širokog kruga čitatelja.