paragraph_text: Osnovna tvrdnja epikurejske teorije spoznaje (kanonike) je da su sva opažanja reprezentativno (ne propozicionalno) istinita. U paradigmatičnom slučaju prizora, tanke trake atoma se konstantno izlijevaju iz promatranih tijela i naše oči mehanički registriraju one koje do njih dospijevaju povezujući ih u jednu cjelinu, ali ih ne intepretiraju. Ti primarni vizualni podaci imaju neospornu vrijednost. Ali zaključci koji iz njih proizlaze o prirodi vanjskih objekata podrazumijevaju rasuđivanje, i tu stižemo do mjesta gdje se mogu desiti greške. Prema tome, opažanja služe kao jedan od tri kriterija, zajedno s osjećanjima, kriterijem o vrijednostima i prirodno stečenim općim koncepcijama (prolēpseis). Na temelju evidencije opažaja, posjedujemo sposobnost zaključivanja o prirodi mikroskopskih i dalekih fenomena. Nebeski fenomen, na primjer, ne može se smatrati božjom tvorevinom i iskustvo nam nudi mnoštvo adekvatnih modela preko kojih dolazimo do prirodnog objašnjenja. Osnove koje su protivne konzistentnosti izravno promatranog fenomena, nazivaju se ouk antimarturēsis, nedostatak protuevidencije. Paradoksalno, kada više alternativnih objašnjenja istog fenomena prođe test, sva moraju biti prihvaćena kao istinita. U ovom slučaju kada se primjene temeljna počela fizike, samo jedna teorija prolazi test.