section_heading: Povijest
paragraph_text: U Domovinskom ratu, ovo područje su u rujnu 1991. okupirale pobunjeničke srpske snage. Zbog korektnih odnosa, rodbinskih i prijateljskih veza, vjerovali su susjedima te je tih 13 Ivkovića ostalo je na ognjištima. Svoju hrvatsku pripadnost ničim i nigdje nisu isticali. Bili su potpuno bezopasni za susjede Srbe i njihovu paradržavu. Uglavnom se radilo o starijim osobama, dok su mlađi po svijetu. Odnosi su se ipak promijenili i u Hrvatima Ivkovićima Srbi »odjednom« vide ustaše. Zaredalo je ubijanje Hrvata, sprovedeno diljem pobunjeničkih područja:<ref>Hrvatski memorijalno-dokumentacijski centar Domovinskog rata Dokumenti institucija pobunjenih Srba u Republici Hrvatskoj (srpanj - prosinac 1992.)<br> ''Tako je 18/19. srpnja 1992. ubijena obitelj Čengić u Erveniku (dvoje djece od 4 i 10 godina), u listopadu bračni par Ivković u Dobropoljcima i Nikša Petar iz Široke Kule, u studenom obitelj Arbanas u Smilčiću i Veronika Ivanić iz Perušića Donjeg, a u prosincu obitelj Marinović (četiri člana) u Šopotu i obitelj Čirjak (dva člana) u Rašteviću. Na području SJB Benkovac (dok. 185) od 1. siječnja do 30. studenoga 1992. ubijeno je najmanje 27 Hrvata. '' u rujnu 1992. ubijen je Mirko Ivković (60), u listopadu Tomo (56) i žena mu Stevanija (53), u studenom Zvonko (36) te 1993. u veljači Ante (82), i u travnju žena mu Manda (79). Prividno nisu masovna, ali tim je ubojstvima ubijeno 46% hrvatske populacije tog sela. Ova su ubojstva počinjena izvan područja ratnih operacija, ne stihijski, nego svjesno planirano i izvedeno. Haaški sud nije nikad pokrenuo istragu zbog ovih zločina. Nakon »Oluje« dobropoljački Srbi su organiziranom evakuacijom otišli u Srbiju.