section_heading: Stari vijek
paragraph_text: Magnum je rimsko naselje koje se razvilo na mjestu delmatskog Sinotija, na pravcu magistralne prometnice Akvileja – Dirahij, segment koje je opisan u Tabuli Peutingeriani na trasi Salona XVI – Andetrio XIV – Magno VIII – Promona XVI – Burno. Duž ceste Akvileja – Dirahij nalazio se sustav rimskih vojnih logora poznat pod nazivom Delmatski limes kojeg su činili legijski logori Burnum i Tilurij s pripadajućim pomoćnim logorima te logori pomoćnih postrojbi u Kadinoj Glavici, Andetrij u Muću Gornjem i Bigeste u Humcu kod Ljubuškog. Magnum se smjestio na istoj cesti između logora u Kadinoj Glavici i Andetriju. Municipij u Magnumu nije baštinio predrimsko epihorsko ime naselja što govori o žestini ratnih operacija na tom prostoru i načina na koji su Rimljani provodili politiku romanizacije. Na teritoriju municipija, koji je najvjerojatnije zauzimao cijelo današnje Petrovo polje, podaci o stanovništvu nisu dovoljno poznati, a najčešći gentilicij jest Aurelii što se povezuje sa širokim davanjem rimskog civiteta epihorskom stanovništvu za vrijeme cara Karakale (Constitutio Antoniniana) početkom 3. stoljeća.<ref>Ivo Glavaš, O municipalitetu Magna, Opuscula Archaeologica, 36, Zagreb, 2012. Magnum postiže municipalni status najkasnije u prvoj polovici 2. stoljeća. Natpisi kojima je potvrđen municipalitet Magnuma poznati su kao CIL III 6565=9798=14316, CIL III 14957 i CIL XIII 6538. Na prostoru Baline glavice nikad nisu provođena sustavna arheološka istraživanja tako da je topografija rimskog Magnuma nepoznata. Zbog minski osjetljivog područja nemoguće je rekognoscirati teren desne obale rijeke Čikole oko Velike i Male Baljačke glavice gdje bi trebala biti pozicija jedne nekropole Magnuma. Poznato je da je u Magnumu tijekom 2. stoljeća postavljena beneficijarska stanica. Stanica konzularnih beneficijara je arhitektonski kompleks koji se obično nalazio neposredno uz gradske zidine ili zidine rimskih vojnih logora kako je to bilo uobičajeno na germanskom limesu. Konzularni beneficijari smatrani su delegatima, tj. predstavnicima namjesnika provincije Dalmacije kada su izvršavali svoj terenski rad, tj. bili u izravnom kontaktu s lokalnim stanovništvom. Stoga, svi kontakti između stanovništva i središnje vlasti bili su uglavnom pokrenuti ili ostvareni uz pomoć konzularnih beneficijara. Na ovaj način, provincijski namjesnik neizravno je pokazao svoju prisutnost na svim značajnim mjestima koja je kao takva on sam identificirao. To su najčešće bili dopisni putevi, putevi opskrbe, transportni putevi, rudnički putevi, pogranična područja ili važna urbana središta. S obzirom na činjenicu da su konzularni beneficijari u pravilu bili legionari, njihovi smještaj u određene provincije imao je svoj značaj i zbog aspekta sigurnosti. Stoga, beneficijarske stanice su se nalazile na značajnijim mjestima u provinciji Dalmaciji. Glavna dužnost vojnika stacioniranim u ovim postajama bila je održavanje reda i sigurnosti, uglavnom u prometu.<ref> (eng.) Gligor M. Samardžić, On beneficiaries’ inscriptions from the south of the province of Dalmatia, Izvorni znanstveni rad, Priština, 2017.