section_heading: Samostalna vladavina
paragraph_text: mini|250px|Spomenik Vilimu III. Oranskom u [[Bristolu.]] Nakon Marijine smrti počele su se širiti glasine o Vilimovim homoseksualnim sklonostima, pa su izišli i pojedini satirični pamfleti u kojima je ta navodna sklonost isticana. Tijekom svoje samostalne vladavine nakon smrti supruge Vilim se suočio sa zavjerom svojih katoličkih protivnika koja nije uspjela, a nakon te zavjere francuski kralj Luj XIV. prestao je pomagati svrgnutog Jakova II. te je priznao Vilima kao kralja Engleske i s njim 20. rujna 1697. sklopio mir u Ryswicku. Nakon toga Vilim više nije bio ugrožen od strane svojih katoličkih oponenata. Potkraj Vilimove vladavine pojavilo se pitanje nasljedstva engleske krune jer Vilim nije imao djece, a Marijina sestra princeza Ana imala je mnogo djece ali su sva vrlo rano umrla. Kako je Ana bila jedina u liniji nasljeđivanja, među pristalicama protestantizma pojavili su se novi strahovi da bi nakon smrti buduće kraljice Ane krunu mogli preuzeti ponovno nasljednici Jakova II. Stoga je 1701. Parlament donio Zakon o naslijeđu (Act of Settlement) kojim je bilo uređeno da bi krunu nakon Ane naslijedila dalja loza u liku unuke Jakova I. Sofije, izborne kneginje Hannovera i njezinih protestantskih potomaka. Istim zakonom ograničena je i moć kralja u vođenju ratova pri čemu je za odobravanje novčanih sredstava za vođenje rata bila potrebna suglasnost parlamenta. Također je i osigurana neovisnost sudstva od eventualne kraljeve samovolje.