section_heading: Analiza
paragraph_text: Već na samom početku puta, susreću se s prvim preprekama. Njihova slijepa pokornost im ne dopušta propitivanje. Poznavajući kraj u kojem je najupečtaljivije otkriće da je vođa slijep, mogu se već u ovom dijelu pripovijetke pronaći natruhe tog ishoda (vođa maše štapom ispred sebe, sudara se s plotom...). Počinju se odvajati, prvo vokabularno, a zatim i jezično, djeca od ostatka mase. Domanović "koristi" djecu kao instrumente razuma i iskrenosti. U takvom prikazu djece se može prepoznati referenca na "Carevo novo ruho". I ovdje, kao i u "Carevom novom ruhu" djeca su ta koja uviđaju postojanje lakšeg puta i ukazuju da nelogičnosti ponašanja ostatka mase. Nakon prvog dana, opisano je stanje ljudi, gotovo u obliku izvještaja. Na spomen jednog starca kojeg boli noga, ponovno se javlja "glas iz zagrada". Ovaj put, taj glas je osobniji i otkriva svoje postojanje u priči. ("Mnogi su, doduše, govorili da starac laže kako je uganuo nogu, već se samo pretvara, jer je rad da se vrati natrag.") Poznavanje takvog podatka o nekom liku otkriva kako glas možda ipak nije svjedok iz daljine, već jedan o njih na tom putu. Treće pojavljivanje komentara u zagradama potvrđuje tu mogućnost. ("Manje dvojica. Za njih se ne zna gdje su. Opće je mišljenje da su izdali i pobjegli. Jednom je prilikom onaj govornik i govorio o njihovom sramnom izdajstvu. Malo ih je koji drže da su propali u putu, ali šute i mišljenje ne kazuju da se svijet ne plaši.") U tom trenutku glas iz zagrada zna što se događa, zna o čemu se priča u masi i na kraju krajeva potvrđuje da je dio njih. Naizgled se čini da početni zaključak izjednačavanja "glasa iz zagrada" i čitatelja više nije održiv, ali podižući cjelokupnu pripovijetku na razinu univerzalnosti takva pretpostavka će biti krajnje realna.