section_heading: Toplinsko zračenje
paragraph_text: Einsteinova hipoteza imala je glavni oslonac u fotoelektričnom učinku. Godine 1887. opazio je H. R. Hertz da pri obasjavanju metalnih elektroda ultraljubičastom svjetlošću biva izbijanje električne iskre mnogo jače (intenzivnije). Malo kasnije dokazao je W. Hallwachs da svjetlost izaziva električne struje, a 1899. dokazao je svestranim pokusima P. Lenard da pri obasjavanju izlaze iz metalnih listića elektroni. Ne sama ta pojava, nego zakoni koje je našao Lenard vrlo su iznenadili fizičare. Prema klasičnoj teoriji očekivali bismo da su kinetičke energije elektrona koji izlaze iz metala to veće što je svjetlost jača. Shvatimo li svjetlost kao kontinuirano elektromagnetsko polje, tad bi na pojedini elektron palo to više energije što je veća jakost (intenzitet) svjetlosti. Lenardovi pokusi dali su sasvim suprotan rezultat. Brzina izbačenih elektrona ne zavisi od jakosti svjetlosti. Kinetička energija fotoelektrona zavisi samo od "boje" svjetlosti. Ona je razmjerna (proporcionalna) frekvenciji svjetlosti. Ako ne mijenjamo boju, a pojačavamo svjetlost, tad se samo povećava broj elektrona koji izlaze iz metala. Dvaput jača svjetlost izbaci dvaput više elektrona. No njihova brzina se ne mijenja. Zavisnost kinetičke energije fotoelektrona od frekvencije svjetlosti možemo prikazati linearnom jednadžbom: