section_heading: Augustin i filozofija
paragraph_text: Glavna greška s kojom filozofi pogriješe je arogancija ili ponos (superbija), prigovor koji uzima s obzirom na to da je arogancija, prema Augustinovom mišljenju, korijen svih grijeha. Iz bezobrazluka filozofi pretpostavljaju da mogu dostići sreću vlastitom vrlinom (De civitate Dei 19.4, kritika prvenstveno usmjerena protiv stoika), pa čak i oni među njima koji su stekli uvid u pravu prirodu Boga i njegovu Riječ (tj. platonisti) nisu u stanju "vratiti se" u svoju božansku "domovinu", jer s ponosom odbacuju posredovanje Krista utjelovljenoga i umjesto toga pribjegavaju ponosnim i zlobnim demonima, tj. tradicionalnim poganskim kultovima i teurgiji (Confessiones 7.27; U evangelium Iohannis tractatus 2,2–4; De civitate Dei 10,24–29; Madec 1989). U svojim prvim radovima Augustin opisuje vlastiti filozofski program frazom "spoznati Boga i dušu" (Soliloquia 1.7; De ordine 2.47) i obećava da će ga provoditi sredstvima platonske filozofije sve dok nisu u sukobu s autoritetom biblijskog otkrivenja (Contra Academicos 3.43). Tako ponovno postavlja stara filozofska pitanja o pravoj prirodi ljudskog bića i prvom principu stvarnosti, a on zastupa ključnu neoplatonsku ideju da znanje o našem istinskom ja uključuje znanje o našem božanskom podrijetlu i omogućava nam da se vratimo na njega (usp. Plotinus, Enneads VI.9.7.33–34). Iako su to osnovne karakteristike Augustinove filozofije kroz cijelu njegovu karijeru, one se značajno razlikuju i modificiraju kako se njegov angažman s biblijskom mišlju pojačava i pojmovi stvaranja, grijeha i milosti dobivaju veći značaj. Augustin u potpunosti nije svjestan – jer to tada nije bilo moguće – srednjovjekovnog i modernog razlikovanja "filozofije" i "teologije"; oboje su neraskidivo isprepleteni u njegovoj misli – kao i u misli većine srednjovjekovnih mislilaca – i neprihvatljivo je pokušati razdvojiti ih fokusiranjem isključivo na elemente koji se s modernog stajališta smatraju „filozofskim“.