section_heading: U svijetu
paragraph_text: Prvi po imenu poznat rimski nakladnik, Tit Pomponije Atik, izdavao je Ciceronova djela, poznata su zatim braća Sosiji, izdavači Horacijevih pjesama, i Trifon, koji je potkraj 1. stoljeća izdao Marcijalove epigrame. U helenističko doba je bila razvijena knjižarska mreža, poznatija su se djela izdavala u nakladi od 500 primjeraka, a najčitanija i u 1000 primjeraka (Plinije Mlađi). U 15. stoljeće šire se laički skriptoriji, koji su djelovali kao prava poduzeća. Tip nakladnika kakvog Europa nije poznavala od antičkog doba javio se i prije izuma tiskarskoga stroja, npr. nakladnik i knjižar Lauber iz Hagenaua (do 1467.). Slično je bilo u Francuskoj, Engleskoj, posebice u Italiji, gdje se više nego drugdje razvilo nakladništvo i knjižarstvo u Firenci (Ulica knjižara). Presudnu ulogu u razvoju nakladništva odigrao je J. Gutenberg (oko 1397. – 1468.). U prvim desetljećima tiskanja knjiga tiskar je ujedno i nakladnik i knjižar. Najpoznatiji su tiskari i knjižari u Europi toga doba A. Koberger (oko 1440. – 1513.) iz Nürnberga, koji je objavio 236 izdanja, i A. Manuzio (oko 1450. – 1515.), koji je izdavao klasične grčke pisce. Njegov tipografski znak, sidro s dupinom, postao je znak kvalitete u Europi. U 16. stoljeću započelo je razgraničenje nakladništva od tiskarstva, kada sam tiskar uspostavlja "musaeo", poslije "lektorni kabinet" (redakciju), te putem vlastite knjižare ili knjižara partnera osigurava dostupnost knjige na tržištu. Prvim se pravim nakladnikom u Europi smatra Nijemac Johann Rynmann koji nije imao vlastitu tiskaru već je davao rukopise tiskati u Njemačkoj i izvan nje, a do svoje je smrti 1522. objavio 200 knjiga.