section_heading: Klasična moderna (oko 1900. – 1920-ih)
paragraph_text: U vrijeme "klasične moderne" vrlo je bio bitan koncept umjetničke avangarde. Ova epoha počela je krajem 19. stoljeća s francuskim pjesnicima simbolizma. Najznačajniji predstavnici simbolizma u književnosti na njemačkom jeziku bili su Stefan George, Hugo von Hofmannsthal i Rainer Maria Rilke. U Njemačkoj je pojava nacizma ubrzala kraj ovih avangardnih umjetničkih pokreta (u Europi je to bio Drugi svjetski rat). Literarna avangarda je mnogo pažnje posvećivala inovaciji i teorijskom radu. Dadaisti su pokušali educirati buržoarsku publiku nudeći joj svoju literaturu besmisla. Bečki akcionizam bio je pokušaj napada na vladajući "dobar okus" realiziran putem ekstremnih performansa. Paralelno s napadima na tradiciju, javio se i pokušaj prilagodbe starih formi, što je vidljivo u djelima Rilkea (roman Bilježnice Malte Laurids Brigge (Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge)), Heinricha Manna (koji je utro put ekspresionistima), Thomasa Manna, Hermanna Brocha, Roberta Musila i Franza Kafke. Karakterističan je slučaj Thomasa Manna. Njegova su djela nastala kao romantično nasljeđe doba prosvjetiteljstva gdje autor u detalje istražuje različite znanstvene oblasti. Tako u romanu Čarobni brijeg saznajemo sve o pulmonarnoj medicini, dok je u Doktoru Faustus tema dodekafonija. Usporedo s tijekom književne radnje on u digresijama izlaže blistave fasete znanja. Izvanredno snažna poetska ličnost Christiana Morgensterna (1871. – 1914.) teško se može svrstati u samo jednu kategoriju: bio je preteča nadrealizma, letrizma, naslutio je tragediju svjetskih ratova i sugerirao povratak duhovnim vrijednostima kao odgovor varvarizmom suvremenog doba (pjesma Našli smo put (Wir fanden einen Pfad)). Početkom 20. stoljeća pojavljuju se značajni pisci poput Stefan George koji pišu poeziju blisku francuskom simbolizmu. Njemačka književnost, vrlo živa i cijenjena u vrijeme Weimarske Republike, doživjela je težak udarac dolaskom nacizma. Renomirani književnici svjetske reputacije, poput Waltera Benjamina, Alfred Döblin i Thomasa Manna, izabrali su život u egzilu.