section_heading: Povijest
paragraph_text: Zbog zatvaranja Velikog vijeća za sve one koji nisu bili plemići i čiji očevi i djedovi nisu bili članovi tog vijeća, nastalo je nezadovoljstvo među pučanima. Također, na osnovu odredaba gradskog statuta, nisu ni sve plemićke obitelji bile izjednačene u pravima, jer su gradski suci bili birani samo među određenim plemićkim obiteljima. Nezadovoljni pučani i plemići su se, zbog toga udružili kako bi silom ostvarili svoja prava. Dana 27. lipnja 1398. godine, vođe ustanka Markulin Slovin, četiri brata Gardelčića, Frane Siburnov i Deša Jakovljev, dignuli su ustanak pučana protiv plemića, u kojem je na strani pučana sudjelovao i dio nezadovoljnog plemstva koje nije imalo pravo izbora za suce. Veći dio splitski plemića izbjegao je iz grada i sklonio se u obližnji Trogir i u Šibenik, a kralj Žigmund je priznao novu gradsku upravu koju su činili njegove pristaše, dok je većina protjeranih plemića podržavala njegova suparnika kralja Ladislava Napuljskog. Kao posljedica ustanka, građani Splita podijeli su se na tkz. "unutarnje" (pučani i dio plemstva) i "vanjske" Splićane (plemići) koji su se međusobno zaratili. "Unutarnji" Splićani, udruženi s Klišanima, Poljičanima i Radobiljanima, počeli su napadati Trogir koji je prihvatio "vanjske" Splićane. U prosincu 1400. godine "vanjski" Splićani su, uz pomoć Trogirana, Omišana, Klišana i Šibenčana, provalili u Split, no "unutarnji" Splićani su odbili taj napad i 4. veljače 1401. godine izvršili odmazdu, napadom na trogirski teritorij. Mir je konačno postignut 13. veljače 1401. godine i potpisan u Nadbiskupskoj palači u Splitu.<ref>Novak, Grga, Povijest Splita, knjiga prva, str. 239.-244.