section_heading: Period Diodora iz Tarsusa
paragraph_text: Mnogo kasnije u 4. stoljeću, zahvaljujući Diodoru iz Tarsusa (330. – 390.), škola Antiohije je počela dosezati vrhunac svoje slave. Diodor je hrabro branio Kristovu božanstvenost od Julijana Apostata Kasniji kritičari su otkrili naznake nestorijanstva u njegovu učenju, i kao rezultat toga, svi njegovi radovi, osim nekih sitnih fragmenata, su propali. Očito su među njima bili opsežni i široki radovi koji su pokrivali egzegezu, apologetiku, polemiku, pa čak i astronomiju, i ne samo da se snažno suprotstavljao aleksandrijskom alegorizmu, nego je također tumačio antiohijsku teoriju ili princip za otkrivanje dublje namjere Skriptuma (Biblije), a da je istodobno ostao vjeran njegovom doslovnom smislu.<br><br> U stupnju intelektualne moći, Diodore je zasjenio svoja dva briljantna učenika, Teodora iz Mopsuestije (350. – 428. / 429.) i Ivana Zlatoustog (cca 347. – 407.). Obojicu je također podučavao poznati poganski sofistički retoričar Libanije Poput Diodora, Teodor je kasnije optuživan radi nestorijanstva, pa je najveći dio njegovih ogromnih književnih djela - uključujući dogmatiku i egzegetske radove, zauvijek izgubljeno. Srećom, 20. stoljeće je vidjelo povratak nekoliko njegovih važnih tekstova koja su bila u sirijskim prijevodima (značajan je njegov komentar o Sv. Ivanu Zlatoustom i njegovim katehetskim propovjedima), kao i rekonstrukciju većeg dijela njegovog "Komentara o psalmima". Ovaj svježi dokaz potvrđuje da Teodor nije bio samo najoštriji od svih egzegeta Antiohije, primjenjujući hermeneutiku (kritičke interpretivne principe) svoje škole na utemeljeni znanstveni način, nego i izvorni teolog koji unatoč opasnim tendencijama daje jedinstveni doprinos napretku kristologije. Njegove katehetske propovijedi su neizmjerno vrijedne i za razumijevanje njegovih ideja i za svjetlo koje bacaju na sakramentalnu doktrinu i liturgijsku praksu. Za razliku od Teodora, Ivan je prvenstveno bio propovjednik; i doista, bio je jedan od najistaknutijih kršćanskih govornika pa je potpuno zaslužio titulu "Zlatousti". S izuzetkom nekoliko praktičnih rasprava i velikog broja pisama, njegovi se zapisi sastoje isključivo od govora, a većina od kojih se odnosila na Bibliju. Tu se pokazuje strogim predstavnikom antiohijskog doslovnog tumačenja, uzdržanog prema iskorištavanju čak i tradicionalne tipologije (doktrine ili teorije o odnosu Staroga zavjeta prema Novom zavjetu), ali i upozorenje na moralne i pastoralne lekcije njegovih tekstova. Ovaj interes, u kombinaciji s njegovim zorno prikazanim potencijalom, čini da njegove propovijedi postaju zrcalo društvenih, kulturnih i crkvenih prilika u suvremenoj Antiohiji i Konstantinopolu, kao i njegove samilosne brige kao pastora. Neumoran u osudama hereze, on nije bio izvorni mislilac; s druge strane, bio je izvanredan kao pisac, a poznavatelji retorike uvijek su se divili gracioznosti i jednostavnosti njegovog stila.<br>