section_heading: Povijest
paragraph_text: Mjesto je u literaturi i povijesnim izvorima zastupljeno skromno. Najstariji spomen postojanja naselja potječe iz 1314. godine kada se spominje ime Graynche koje su naselili katolici. U ispravi Franjevačkog samostana u Našicama iz 1367. godine spominje se da se u tom mjestu nalazi župna crkva Sv. Martina. Za vrijeme turske vladavine u Granice su naseljeni pravoslavni Vlasi koji su bili turski podanici jer su hrvatski starosjedioci izbjegli. Nakon odlaska Turaka doseljavaju se stanovnici hrvatske nacionalnosti ali najveći val doseljavanja je bio 20-ih godina prošlog stoljeća kada dolaze novi stanovnici iz Hrvatskog zagorja najviše iz okolice Bednje, Gornjeg Jesenja i Zlatara. Smatra se da se tada doselilo oko 120 zagorskih obitelji u mjesta Granice i Polubaše. U razdoblju Drugoga svjetskoga rata stanovništvo Granica preživjelo je izuzetno teška zbivanja u kojima su najčešće stradali nevini civili od strane svih vojski toga vremena. Granice su, zajedno s naseljima Polubaše i Rozmajerovac, dale 123 žrtve u Drugom svjetskom ratu što čini oko 12 % od ukupnog stanovništva iz 1931. Također u ratu je stradala crkva koju su mještani uspjeli obnoviti odmah nakon rata. Sadašnja se zidana kapelica Sv. Josipa u zaselku Pustara u Granicama spominje 1896. Ista je crkva kasnije preimenovana u crkvu Sv. Marije nakon dolaska Zagoraca. 90- tih godina ispred crkve izgrađen je spomen križ poginulim i stradalim stanovnicima Granica, Polubaša i Rozmajerovca u Drugom svjetskom ratu i u Domovinskom ratu 1991. – 1995. Danas se stanovništvo bavi najviše stočarstvom, ratarstvo te ponešto vinogradarstvom i voćarstvom. Prije se dosta stanovnika bavilom proizvodnjom drvenog ugljena jer kraj obiluje raznim vrstama šuma. Posljednjih 30-ak i više godina Granice se suočavaju s odlaskom stanovništva, najviše u grad Našice, te u budućnosti mogućnošću nestanka samog mjesta.