paragraph_text: Sviraju od 1966. godine. Počeli su svirati i pjevati za svoje kolege u Bogosloviji, a poslije su nastupali i drugdje.Omot albuma To nije tajna, Discogs. Pristupljeno 25. svibnja 2018. Djelovali su krajem 1960-ih i početkom 1970-ih. Održali su oko 250 koncerata po domovini i inozemstvu (Austrija, Italija, Njemačka, Švicarska, Francuska, Engleska, SAD i Kanada). Zadnji su put nastupili 1971. na Marijanskom kongresu u Mariji Bistrici.<ref>Laudato Slavko Nedić: Oni sviraju Gospodinu direktno, 2. studenoga 2012. (pristupljeno 23. svibnja 2018.) Spadaju u izvođače koji su krajem 6o-ih i početkom 70-ih počeli stvarati nešto novo u svijetu glazbe, osobito duhovne. Jedna su od najzanimljivijih pojava hrvatskog rocka šezdesetih. Nastali su kao proizvod koncilske obnove i kratkotrajne liberalizacije hrvatskoga društva u Jugoslaviji počelog 1966. a nasilno okončane gušenjem hrvatskog proljeća 1971. godine. U tom je razdoblju društvo hvatalo zaostatke sa zapadnim glazbenim tokovima. U tome se našlo sveopće prihvaćanje rocka, dotad smatrane pokvarenom imperijalističkom glazbom. Protiveći stav osobito je podupirala pravovjerna konzervativna komunistička struja. Premda je i u konzervativnim katoličkim krugovima rock smatran nečim "što je vragu iz torbe ispalo", jednim električnim smjemeništarcima, studentima teologije i budućim crkvenim uglednicima to nije smetalo. Tvrdokornim komunistima izgledalo je da se svijet urušava kad se snimio rock album koji su k tome izvodili budući svećenici, članovi VIS-a Žeteoci, ili izvorni Bijeli kolari: Mijo Gabrić (1943.) bubnjar i kolovođa, gitarist Valent Bogadi (zamijenio je Josipa Pustičkog), orguljaš Mijo Bergovec i basist i pjevač Mato Dukić. Uspjeh objave albuma tim je veći jer su diskografi za vrijeme socijalističke Jugoslavije bili općenito tvrdi prema rocku, od samih začetaka rocka i u Hrvatskoj i općenito u ostalim republikama ondašnje Jugoslavije.