section_heading: Aleksandrijsko razdoblje
paragraph_text: Helenizam obuhvaća razdoblje od 3. stoljeća pr. Kr. do prve trećine 6. stoljeća poslije Krista, ali u grčkoj književnosti u okviru ovog dugog razdoblja treba zapravo razlikovati dva perioda, od kojih se prvi najčešće naziva aleksandrijskim, zbog toga što Aleksandrija postaje središtem ekonomske i kulturne moći tadašnjeg grčkog svijeta, koji traje do osvajanja Egipta od strane Oktavijana Augusta 30. pr. Kr., dok se drugi period naziva rimskim, koje traje sve do 529. poslije Krista. Porazom kod Heroneje 388. pr. Kr. grčki su polisi izgubili svoju neovisnost i potpali pod vlast Makedonije, koja međutim nije dirala u kulturne znamenitosti osvojene zemlje jer je i sama stajala pod njenim jakim uticajem. Osvajanja Aleksandra Velikog proširila su grčku kulturu sve do Indije i Etiopije. Nakon Aleksandrove smrti 323. pr. Kr. raspala se njegova ogromna država na Egipat Ptolemejevića, Siriju Seleukida te mnoge manje državice, od kojih su najznačajnije bile Bitinija, Antiohija i Pergam. Atena gubi sav politički značaj, ali uz Aleksandriju i Pergam, ostaje jednim od kulturnih središta helenizma. Uz izuzetak Atene i demokratske republike Rodosa, sve su helenističke države bile monarhije, u kojima nestaje aktivne uloge građanina, pa stoga čovjek, s jedne strane, od građanina skučenog polisa postaje građaninom svijeta, a s druge se okreće samome sebe i svom intimnom životu: tako su kozmopolitizam i individualizam osnovne odlike helenističke kulture i provjeravaju kroz sve važne filozofske pravce toga vremena – epikureizam, stoicizam, kinizam. Do velikih promjena dolazi i na području religije: tradicionalna mitologija gubi aktualnost i shvaća se kao kulturna vrijednost prošlosti, a njeno mjesto zauzimaju različiti mistični kultovi koji obećavaju spas nakon smrti. Zato egzaktne znanosti doživaljavaju veliki procvat, sve više se izdvajajući iz krila filozofije i stupajući u bliži dodir sa znanstvenim dostignućima Babilona i Egipta. U ovom je razdoblju znanstveno zasnovana i filologija, i to prije svega u Aleksandrijskoj knjižnici. Mijenja se i sadržaj književnosti: u uvjetima helenističkih monarhija govorništvo nestaje ili se u retorskim školama bavi izmišljenim predmetima, ali se zato obogaćuje patetikom. Književnost s političkih i društvenih tema prelazi na obiteljsku tematiku, privatni život i individualne osjećaje.