section_heading: Josip Račić
paragraph_text: Prelog nam u jednom od svojih brojnih tekstova o ''Münchenskom krugu<nowiki></nowiki> otkriva da su u München na Akademiju prvi došli Račić i Herman 1904.,'' koji su prvo izučavali crtanje u privatnoj školi Antona Ažbea, a kasnije su upisali Akademiju u klasi profesora Johanna Caspara von Hertericha koji je vodio ''Crtačku školu. ''Godine 1905. prof. von Herterich umire pa je klasu preuzeo profesor Hugo von Habermann koji je sljedeće godine klasu pretvorio u slikarsku. U Habermannovoj klasi najbolji đak bio je slikar Josip Račić. Zidić, I., Josip Račić, Večernji edicija, Zagreb, 2009., str. 14 Račić je već u Zagrebu izučio litografski zanat pa je upisavši privatnu Ažbeovu školu već imao iskustvo s grafikom. No presudno za njegov opus bilo je otkriće ugljena. Ažbe je odmah primijetio da se Račić posebno dobro snalazi u toj tehnici. „Osjetio je da su on – Račić – i taj ugljen jedno: dvije crnine. Osjetio je nadalje, da je crnina ugljena upravo idealno sredstvo, kojim može izraziti svu crninu svoje duše malog litografskog naučnika, koji je išao iz crnog blata svog sela u crninu tiskare.“ Peić, M., Josip Račić, Spektar, Zagreb, 1985., str. 9, 14, 17 Kada je kasnije upisao Akademiju i postao dijelom slikarske klase profesora von Habermanna, zadržao je svoju usađenu ljubav prema crnoj koju je dodatno zavolio zbog svoje sklonosti Manetu i španjolskim majstorima („...Račić je našao slikare koji slikaju živom crninom i srebrnim sivilom. To su bili Velasquez, Goya i Manet.“). Budući da se redovito sukobljavao s Habermannom, pri jednoj od rasprava izrekao je Habermann svoju poznatu rečenicu: „So hat Manet nicht gemalt wie Sie es wünchen!“. Račić se trudio gotovo više od svih svojih kolega, no vrlo je brzo shvatio da na Akademiji više neće mnogo naučiti te je uskoro odlučio napustiti München i zaputiti se u Pariz. Veselila ga je činjenica da će napokon vidjeti grad svog najvećeg slikarskog uzora, Maneta.