section_heading: Uvodne okolnosti
paragraph_text: Rođak i mačonoša kralja Rodrika Pelayo (685. – 737.), koji je preživio bitku kod Guadalete, povukao se je u sjeverne krajeve Pirenejskog poluotoka gdje je muslimanska vladavina još uvijek bila slaba. No, ondje je pristao biti vazalom mjesnog muslimanskog poglavara Munniza. No, mirni "suživot" poremetilo je što je Munniz oteo Pelayovu sestru i oženio ju. Pelayo je bio nezadovoljan time i prestao je plaćati daću Munnizu. Na to su muslimanski vladari poslali ga uhvate odmetnika i vezanog ga dovedu. U krajnje nepovoljnim brojčanim odnosima, Pelayo je otišao u planinu i sa sobom poveo onoliko ljudi koliko je u žurbi mogao skupiti. Sklonio se na sjeverozapadu Pirenejskog poluotoka, u gorskim zabitima u Asturiji koji su bili slobodni kraj. Kršćanski bjegunci su ga proglasili kraljem i tako je nastala Kraljevina Asturija. Emir Al-Andalusa pobjesnio je kad je doznao za neposluh i uspostavu kršćanske države. Zapovijedio je podizanje velike vojske iz svih krajeva Al-Andalusa i odlazak u pohod na državu "nevjerničkih pobunjenika". Prema kroničarima, skupio je 180.000 vojnika. Opkolili su Pelayovu planinu. Kao glasnika poslali su izvjesnog Oppu, biskupa i/ili plemića koji je sad postao dhimmi, da ga nagovori na predaju, obrazlažući mu situaciju primjerom poraza vizigotske vojske kod Guadalete od Arapa. Pelayo, na ulazu u veliku pećinu, odgovorio je proročanstvom, pozivajući se na biblijsku prispodobu Crkve Božje sa zrnom gorušice [Marko 4:30-32].