section_heading: Tonalitetnost u Mahlerovoj glazbi
paragraph_text: Mahlerov je harmonijski jezik u pojedinim skladbama bio iznimno inovativan, šireći granice konvencionalne tonalitetnosti. No tonalitetnost je kao izražajni i gradbeni princip Mahleru bila od velike važnosti, što se najbolje vidi u njegovom pristupu tzv. "progresivnoj tonalitetnosti". Dok je njegova Prva simfonija pisana u D-duru, njegova Druga simfonija "napreduje" iz prvog stavka u c-molu do završnice u Es-duru; Treća simfonija počinje u d-molu, a završava stavkom u F-duru, koji opet završava u D-duru. Peta simfonija odmiče se od pogrebne koračnice u cis-molu kroz a-molski stavak pun očaja i sukoba, nastavlja snažnim plesnim stavkom u D-duru i lirskim Adagiettom u F-duru, do trijumfalnog finala u D-duru. Šesta simfonija počinje i završava u a-molu, kojemu Mahler suprotstavlja Es-dur polaganog stavka u sa Scherzom u a-molu. Sedma simfonija tonalitetno je iznimno "progresivna" - prvi stavak odmiče se od (mogućeg) početka u h-molu do svršetka u E-duru, a finale definira slavljenički C-dur. U Osmoj simfoniji skladateljeve izražajne namjere navode ga da izgradi djelo koje počinje i završava in Es, dok "oproštajna" Deveta simfonija od prvoga stavka u D-duru "odlazi" do finala u Des-duru. Za nedovršenu Desetu simfoniju može se jedino pretpostaviti da je Mahlerov tonalitetni cilj bio Fis-dur, isto kao i početak simfonije.