section_heading: Škotska monarhija
paragraph_text: Neočekivana smrt Aleksandra III., koja ga je snašla kad je pao s konja 1286., izazvala je veliku krizu oko nasljeđivanja prijestolja. Škotski vođe obratili su se engleskom kralju Eduardu I. i od njega zatražili pomoć u utvrđivanju zakonitog vladara. Eduard je odabrao Aleksandrovu trogodišnju praunuku, Norvežanku Margaretu. Međutim, Margareta je umrla dok je brodom putovala u Škotsku, pa su od Eduarda ponovno zatražili posredovati između trinaest pretendenata na škotsko prijestolje. Ustanovljen je sud, koji je nakon dvogodišnjeg vijećanja odlučio da se za kralja proglasi John Balliol. Međutim, Engleska je Balliola smatrala svojim vazalom i pokušala je miješati se u prilike u Škotskoj. Kada je Balliol 1295. otkazao vjernost Engleskoj, Eduard I. napao je Škotsku. Uslijedili su Škotski ratovi za neovisnost, a Škotska je tijekom prvih deset godina tih ratova bila bez vladara, sve dok se Robert Bruce nije proglasio kraljem 1306. godine.<ref>Ashley, str. 409–412. thumb|250px|right|David II. iskazuje vazalsku pokornost engleskom kralju Eduardu III. Robertova nastojanja uspostaviti nadzor nad Škotskom naposljetku su postigla pun uspjeh, te je škotska neovisnost potvrđena 1328. godine. Međutim, već sljedeće godine Robert je umro, a naslijedio ga je njegov petogodišnji sin, David II. Englezi su ponovno napali 1332., uz izgovor kako prijestolje treba pripasti zakonitom nasljedniku Johna Balliola, Edwardu Balliolu. U iduće četiri godine Balliol je okrunjen, svrgnut, opet ustoličen, svrgnut, ustoličen i ponovno svrgnut, da bi se na kraju preselio u Englesku, dok je David vladao Škotskom idućih 35 godina.<ref>Ashley, str. 549–552.