section_heading: Postupna emancipacija
paragraph_text: Postupno poboljšanje životnih uvjeta za Židove na području Hrvatsko-slavonskog Kraljevstva započelo je krajem 18. stoljeća. Tako, u doba vlasti Marije Terezije, prema popisu iz 1773. ima samo 25 židovskih obitelji, a neposredno nakon Patenta o toleranciji (1782.) Josipa II. i dozvole boravka iz 1791. njihov se broj znatno povećava. Ostala je ipak obveza plaćanja „poreza za toleranciju“, za čije su se ukidanje hrvatski Židovi 1839. uzaludno zauzimali na Požunskom saboru. Nove povlastice Židovima su priznate odlukom Požunskog sabora iz 1840., ali porez je i dalje ostao na snazi. Od te godine bilo im je zajamčeno da će moći slobodno živjeti bilo gdje na području kraljevstva, biti vlasnici tvornica, baviti se poslovima i trgovinom, umjetnošću i znanošću, te stjecati nekretnine gdje su im prijašnji zakoni to zabranjivali. Godine 1850. Oktoriranim ustavom Židovi u Habsburškoj monarhiji izjednačeni su s kršćanima i već iste godine je izabran u zagrebačko gradsko zastupstvo, Gjuro Hirschler. Rabin Rokonstein nastojao je postići da se u Zagrebu osnuje Veliki rabinat, čime bi židovska zajednica u cijelom kraljevstvu imala jedinstvenu upravu i postala snažnija, no državna je uprava to spriječila priznajući samo punu autonomiju svake pojedine zajednice. 1859. godine Židovima je priznato pravo da u službu uzimaju kršćanske sluge i sluškinje. 1860. je Carskim patentom od 18. veljače dopušteno Židovima u Habsburškoj Monarhiji posjedovati nekretnine i zemljišta; u Zagrebu je još 1857. kupljeno zemljište u Petrinjskoj 7, otad sjedište općine i bogomolja. Integracija židovske zajednice u hrvatsko društvo nastavlja se 1865. godine, kad je u zagrebačkoj židovskoj školi hrvatski jezik uveden kao nastavni.