section_heading: Povijest
paragraph_text: Poboljšana suradnja uvedena je Ugovorom iz Amsterdama za suradnju u Zajednici, pravosudnu suradnju i kaznena pitanja.<ref> Ugovor iz Nice pojednostavio je mehanizam i zabranio suprotstavljanje stvaranju pojačane suradnje. Također je uveo suradnju za zajedničku vanjsku i sigurnosnu politiku, osim za pitanja obrane. Lisabonski ugovor proširio je suradnju na obranu i dodatno predvidio mogućnost uspostave trajne strukturirane suradnje u obrani (Malta, Ujedinjeno Kraljevstvo i Danska imaju izuzetak iz ove odredbe). Odredbe kojima se uređuje pojačana suradnja sada su detaljno opisane u Ugovoru o Europskoj uniji (članak 20.) i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije (članak 326-334).Usvajanje Schengenskog sporazuma smatra se povijesnom inspiracijom za formaliziranjem mehanizma pojačane suradnje. Stvorili su ga samo države članice Europske zajednice, ali izvan njenih struktura, djelomično zbog nedostatka konsenzusa među svim članovima o tome je li Zajednica nadležna za ukidanje graničnih kontrola i dijelom zato što one zemlje članice koju su bile spremne provesti ideju nisu htjele čekati ostale zemlje članice. Budući da tada nije postojao mehanizam pojačane suradnje, nije ga (Schengenski sporazum) bilo moguće uspostaviti unutar struktura Zajednice od samog početka, ali je nakon toga Schengenski sporazum uvršten u Pravo Europske unije Ugovorom iz Amsterdama kao pravilom Schengenskog područja. Svojom integracijom u opće pravo EU-a preoblikovan je iz prethodnika poboljšane suradnja u izuzetak (Ujedinjeno Kraljevstvo i Irska su izuzete od primjene ovog prava).