section_heading: Hrvati u Somboru
paragraph_text: Hrvatski tragovi se protežu znatno u prošlost. Jedna od kulturnih znamenitosti grada Sombora, crkva Presvetog Trojstva, ima veze s Hrvatima. Na mjestu današnje crkve su bile se nalazile ruševine iz doba turske vlasti, a na njima su bunjevački Hrvati sagradili 1717. crkvu. Kasnije je na njenom mjestu 1763. dovršena gradnja nove barokne crkve posvećene Svetom Trojstvu, unutar koje su bili pokapani ugledni stanovnici Sombora.<ref> TOO Sombor Crkva Presvetog Trojstva Prvi gradski kapetan Sombora tek oslobođenog od Turaka je bio Hrvat Duje Marković. Kada je 1749. godine Sombor proglašen Slobodnim kraljevskim gradom, za prvog gradonačelnika Sombora izabran je Hrvat, Josip Parčetić. Od Hrvata u Somboru, tradicionalno se smatra da su bunjevački Hrvati prevladavaju među Hrvatima u gradu Somboru, dok su šokački Hrvati u somborskoj okolici. Šokci u samom gradu Somboru javljaju se od 1919. godine. Prve su obitelji doselile iz Monoštora. Zato što su bili marljivi i pošteni, poslodavci i šefovi pružali su im povjerenje i zbog tih svojih osobina uskoro su i sami ubrzo otvarali svoje radnje u Somboru. Imali su dva krojačka salona, dvije krojačke radione sa skladištem gotovih proizvoda, knjižnicu i pet vozača koji su imali vlastiti automobil. Ako nisu bili samostalni poduzetnici, bili su namještenici na željeznici, redari ili u privatnim službama. Već do 1939. godine u Sombor se iz Monoštora doselilo 30 obitelji (obitelji Karajkov, Kovač, Vajštanac, Forgić, Đipanov, Periškić, Čatalinac) i većina je imala svoje kuće, što je ukupno u Somboru bilo 117 Šokaca.Zavod za kulturu vojvođanskih Hrvata Zlata Vasiljević/Hrvatska riječ: Dani hrvatske kulture u Somboru , 13. studenoga 2015. (pristupljeno 13. lipnja 2017.) Ipak, danas sve više raste udio šokačkih Hrvata među somborskim Hrvatima, kojih 2008. ima oko osam tisuća. Nakon raspada bivše Jugoslavije, Hrvati su za vrijeme autoritarnoga režima Slobodana Miloševića na području današnje Republike Srbije bili skupina izložena otvorenoj ili prikrivenoj diskriminaciji i progonima po etničkoj osnovi. Incidenata, prijetnji i protjerivanja Hrvata bilo je u praktično svim mjestima gdje žive Hrvati čega nije bio pošteđen ni Sombor.Vlasti su osporavale uopće postojanje Hrvata kao etničke zajednice. Režim je vratio na povijesnu scenu karađorđevićevske manipulacije bunjevačkim imenom, započevši stvaranje izmišljene posebne etničke skupine od dijela Bunjevaca u Subotici i Somboru, suprotstavljajući ih Bunjevcima koji se smatraju Hrvatima.Orbus Slaven Bačić:  Hrvati su na vrhu ljestvice netrpeljivosti u očima većinskoga stanovništva, tik iza Albanaca Razgovor vodio: Bedrudin Gušić, 9. svibnja 2011. (pristupljeno 13. lipnja 2017.) U vrijeme Domovinskog rata i srbijanskog vojnog angažmana u Hrvatskoj, kao i u poraću, Hrvati nisu smjeli isticati svoju nacionalnu pripadnost u samom gradu, pa su Šokci iz somborske seoske okolice njegovali hrvatski identitet, kulturu, jezik i običaje. Zbog toga je protiv svoje volje s ovih područja iselile su tisuće Hrvata. Slomom Miloševićeva režima ujesen 2000. godine, vlasti su otvorile novo poglavlje politike prema manjinama i veljače 2002. donijele su Zakon o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, što je otvorilo prostor za djelovanje Hrvatima. Demokratski savez Hrvata u Vojvodini ušao je u skupštinu Sombora. Poslije pada Miloševića uslijedilo je formalno priznavanje manjinskih prava i fokus hrvatskih dužnosnika bio je provođenju proklamiranih prava, zbog nerijetko opstruiranih manjinskih prava Hrvata. Proces denacionalizacije Hrvata u fiktivnu bunjevačku nehrvatsku nacionalnost bio je zaustavljen za vrijeme vlade Zorana Đinđića, poslije ubijenoga. Otkako je na vlast došla vlada Vojislava Koštunice oživljena je denacionalizacija Hrvata kroz punu potporu srpskih vlasti te znanstvenih, kulturnih i informativnih institucija formiranju posebne bunjevačke etničke skupine. Zbog i dalje prisutnog straha, stvarna brojka Hrvata manja je od popisne, jer se izjašnjavaju pod drugim subetničkim ili nadnacionalnim imenima, ili se uopće nacionalno ne izjašnjavaju, čemu je razlog što su Hrvati u Srbiji na vrhu ljestvice netrpeljivosti u očima većinskoga stanovništva, tik iza Albanaca. 2010-ih nema značajnih prisilnih etničkih migracija uglavnom, iako je dosta pojedinačnih pritisaka i prijetnji na Hrvate po nacionalnoj osnovi. Zajednicu pogađa izražena ekonomska migracija ka Hrvatskoj iz pograničnih šokačkih sela, te napuštanje rodnog kraja zbog studija i trajnog naseljavanja u mjestu studija, uglavnom u Novom Sadu i Beogradu.