paragraph_text: Sa suprugom Eddom i troje njihove djece (Mussolinijeve unučadi) odlučio je nakon kapitulacije Italije otputovati u München, 28. kolovoza 1943. godine (njemačke trupe su u to vrijeme već okupirale najveći dio Italije: sam Rim je okupiran na sam dan kada su Saveznici objavili da im se Italija predala), nadajući se da će mu diplomatski kontakti osigurati ondje sigurno utočište i omogućiti avionski prijevoz za Španjolsku pod vlašću Francisca Franca. Međutim su njegov šogor (ženin brat) Vittorio Mussolini i neki drugi visokorangirani fašisti putem radija gromko optuživali Ciana za izdaju, te su ga Nijemci zadržali, a 17. listopada 1943. godine izučili na zahtjev vlasti novorofmirane (marionetske) Talijanske Socijalne Republike. U siječnju 1944. godine je u Veroni osuđen na smrt zajedno s još četvoricom članova Velikog savjeta fašizma koji su glasovali za Mussolinijevu smjenu. Nakon oklijevanja podnio je dan prije zakazanog strijeljanja molbu za pomilovanje, svojem tastu, Duceu. Mussolini nije htio pomilovati oca svoje unučadi, ali ni potpisati odluku kojem se pomilovanje odbija. Glavni tajnik Nacionalne fašističke stranke Allesandro Pavolini je čitavu noć obilazio dužnosnike koji su mogli potpisati odluku, ali su svi redom odbijali; naposljetku je Pavolini iznudio potpis jednog manje važnog dužnosnika. Putem svojega ispovjednika, poručio je Ciano svojoj djeci (Fabrizio, rođen 1931., Raimonda, rođena 1933. i Marzio, rođen 1937.): "Poruči mojoj djeci da umirem bez gorčine prema nikome. Sve nas je zahvatila ista oluja." Galeazzo Ciano je strijeljan 11. lipnja 1944. godine; vezan za stolicu kako bi ga metci pogodili u leđa, kako nalaže talijanski običaj kada se pogubljuje izdajnike.