section_heading: Vojni značaj partizana
paragraph_text: Situacija je bila takva sve do 1944. godine, kada su partizani - uz potporu američkih i britanskih mornaričkih, zrakoplovnih i drugih vojnih snaga stacioniranih tada u Južnoj Italiji - odnijeli prevagu u dijelovima južne Hrvatske i prodrli u Srbiju u kojoj su uz pomoć Sovjetske vojske (njima se davalo za vrijeme SFRJ nekakva načelna zasluga, bez ikakvog govora o detaljima aktivnosti sovjetskih snaga) i bugarskih vojnih snaga (za vrijeme SFRJ se preko 300 tisuća bugarskih vojnika baš nikad nije spominjalo kao oslobodioce Makedonije, Srbije, sjevernih dijelova Hrvatske i Slovenije) te zauzeli Beograd. U sjevernoj Hrvatskoj je za veće vojne operacije bila nužna vatrena moć sovjetskih divizija. Ofenziva kroz Slavoniju prema Zagrebu vodila se bez sudjelovanja sovjetskih divizija, ali uz znatno sudjelovanje bugarskih trupa. No, ako se i uzme u obzir da je vojno značenje Titove vojske u 2. svjetskom ratu predimenzionirano, to ne umanjuje povijesni značaj njegova pokreta: već samom borbom, postojanjem i žrtvama, partizani su se nametnuli kao budući gospodari Jugoslavije – u najmanju ruku čimbenik koji ni zapad ni SSSR nisu mogli zaobići. Zahvaljujući Titovoj državničkoj umješnosti sovjetska vojska je uglavnom «zaobišla» veći dio Jugoslavije (osim Beograda, Baranje i sjevernih dijelova Srbije) i prepustila mu vlast u cijeloj zemlji. Ukratko njegovo se državničko umijeće u velikoj mjero sastojalo od maksimalnog političkog kapitaliziranja ponešto preuveličanih zasluga pokreta otpora kojem je čelnikovao.