section_heading: Djelovanje nakon Zagrebačke rezolucije
paragraph_text: Braneći politiku HSK kako od frankovaca tako i od milinovaca, Bertić kaže da su oni realisti i da će se za Hrvatsku naći rješenje u Monarhiji “kad odlučujući narodi ove monarhije (Nijemci i Mađari) išibani bičem ovog velikog svjetskog zla (rata) budu umekšani ... i dođu do uvjerenja da ne koristi ni jednom narodu, da nadvlada drugi... jer je to izvor vječitih zala i vječitih ratova...”. Ovom je tezom HSK opravdavala lojalnost prema Ugarskoj, a istodobno obećavala hrvatski suverenitet kada se promijeni odnos snaga. Frankovci su ponovno iznijeli da je “srpska ruka umorila u Odesi i bacila u Crno more” ... “desetke tisuća hrvatskih vojnika”. Replicirajući, milinovac Ivan Peršić je rekao: “Nema sumnje... da su ovo grozote i strahote što su ih pretrpjeli neki naši sunarodnjaci u Rusiji, ali, gospodo, ovaj je čitav rat jedna užasna grozota i strahota za čitav svijet, za čitavo čovječanstvo, još veća za Slavene, a najveća za Slavene ove monarhije.” Frankovci su uočili da se neki u Saboru sve manje pozivaju na “hrvatsko državno pravo, sve manje traži hrvatska država, a sve više ističe slobodna i ujedinjena država Hrvata, Srba i Slovenaca”, slično onome što se govori i u inozemstvu, aludirajući na veze SSP-a s Jugoslavenskim odborom i srpskom vladom u inozemstvu. Polemika je svrstala zastupnike u bezuvjetne podanike Beča (frankovci), na čelu s njihovim vođom Aleksandrom Horvatom, u nositelje pokreta za ujedinjenje Južnih Slavena u Monarhiji ili izvan nje (pretežno na milinovce na čelu s njihovim prvakom Antom Pavelićem), i u pasivne ugarofilske nagodnjake – HSK – na čelu sa Svetozarom Pribićevićem, koji će se uskoro pretvoriti u jugounitariste.