section_heading: Rimsko razdoblje
paragraph_text: Rimsko razdoblje grčke književnosti započinje padom Egipta pod rimsku vlast 30. pr. Kr. i traje sve do 529., kada su po Justinijanovu naređenju u Ateni bile zatvorene i posljednje filozofske škole, premda kršćanske pisce ovoga razdoblja iz više razloga treba zapravo smatrati djelom bizantske književnosti. Već u 2. stoljeću pr. Kr., a naročito od 1. stoljeća pr. Kr. (Grčka je pokorena 146. pr. Kr.) počinje ekspanzija Rima na helenistički Istok. Helenističke države jedna za drugom postaju rimske provincije, a na čelo im umjesto dotadašnjih monarha dolaze rimski prokonzuli. Život u provincijama polako zamire, a grčka inteligencija počinje se seliti u Rim i među Rimljanima širi interes za grčka kulturna dostignuća. S propašću republike i s osnivanjem principata nastaje dugotrajni mir koji postepeno vraća određenu ekonomsku snagu istočnim provincijama. To se naročito osjetilo u doba Antonina u 2. stoljeću, kada je Italija izgubila ekonomski primat u Rimskom Carstvu. mini|200px|[[Strabon (Στράβων)]] Veliki dio proznoga stvaralaštva u ovom razdoblju pripada historiografiji. Diodor Sicilijski (Διόδωρος, 1. stoljeće pr. Kr.), koji je živio u Rimu, napisao je opsežno djelo u 40 knjiga pod naslovom Biblioteka (Βιβλιοθήκη), od kojeg nam je u potpunosti sačuvano samo 15 knjiga, i koje je nazvano tako jer je prenosila odlomke iz različitih drugih djela, a analitički je obrađivala razdoblje od mitskih vremena do polovice 1. stoljeća pr. Kr. Među grčkim piscima koji su obrađivali rimsku povijest bio je i Dionizije Halikarnašanin (Διονύσιος ὁ Ἀλικαρνασσεύς, 1. stoljeće), koji je napisao Staru rimsku povijest (Ῥωμαϊκὴ ἀρχαιολογία) koja je obrađivala period do prvog punskog rata, dakle do početka Polibijeve Povijesti. Od 20 knjiga sačuvano je prvih deset i prvi dio jedanaeste, iz kojih vidimo da je volio kićeni stil i da je na povijest gledao kao na vrelo primjera za ljudsko djelovanje. Pisao je i spise o povijesti i teoriji govorništva, te rasprave o Demostenu i Tukididu. Teorijom govorništva bavi se i anonimni spis O uzvišenom (Περὶ ὕψους), vjerojatno s polovine 1. stoljeća, u kome se osuđuje i suhoparnost aticističkog stila i bujnost azijanizma, pa i "učenost" helenističkih pisaca, te se promovira povratak na obrasce klasične epohe grčke književnosti. Više geografijom nego historiografijom bavio se Strabon (Στράβων, oko 64. pr. Kr. – 19.), koji je napisao Povijesne napomene o vremenu prije i poslije Polibijeve Povijesti, ali koji je mnogo poznatiji po svojoj Geografiji (Γεωγραφικά, 17 knjiga) gdje je opisao tada poznate krajeve Europe, Azije i Afrike. mini|200px|lijevo|[[Josip Flavije (Ιώσηπος)]] Židovsku povijest obradio je Josip Flavije (Ιώσηπος, oko 37. – 97.), koji je napisao djelo O judejskom ratu (Περὶ τοῦ Ἰουδαικοῦ πολέμου), gdje opisuje Vespazijanove i Titove pobede u tzv. judejskom ratu (64. – 70.), te spis Stara judejska povijest (Ἰουδαικὴ ἀρχαιολογία), gdje nastoji pokazati kako je Biblija starija od grčke povijesti. mini|[[Plutarh (Πλούταρχος)]] Jedan od najpopularnijih pisaca, ne samo helenističke, nego čitave antičke književnosti bio je Plutarh (Πλούταρχος, 46. – poslije 120.), iz Heroneje u Beotiji, čija se velika književna baština od preko 120 naslova dijeli na dvije velike grupe. Prvu čine Etički spisi (Ἐθικά, lat. Moralia), u kojima sa stanovišta etičke problematike obrađuje najraznovrsnije teme – filozofiju, religiju, književnost, politiku, glazbu, odgoj – ali bez vlastite misaone originalnosti, već na osnovi goleme načitanosti. Drugu grupu naslova čine Usporedni životopisi (Βίοι παράλληλοι), paralelne biografije po jedne rimske i jedne grčke povijesno značajne osobe, od kojih je sačuvano ukupno 46 biografija (23 para) i 4 bez para. Ponegdje su se uspoređivanja nametala sama od sebe (npr. Ciceron i Demosten), ali većinom su umjetna (npr. Tezej i Romul), premda to nema značaja jer svaka biografija čini zasebnu cjelinu. Prema izvorima koje koristi Plutarh se ne odnosi kritički. Međutim, Plutarh i nije historiograf, niti je on to sam htio biti: svaka ličnost čiji život opisuje treba zapravo poslužiti kao jedan moralni primer, bilo loš bilo dobar. Zbog toga su ličnosti koje opisuje previše statične s već izgrađenim karakternim osobinama, ali nadareno pripovijedanje, interes za zanimljive anegdotske detalje i isticanje etičkih vrijednosti donijeli su Plutarhovim Životopisima veliku slavu u potonjim vremenima.