section_heading: Inteligencija
paragraph_text: Da bi uočili kulturnu hegemoniju vladajuće klase i borili se protiv nje, radnička i seljačka klasa ovise o moralnom i političkom vodstvu svog urođenog intelekta, učenjaka, akademika i nastavnika, znanstvenika, filozofa, administratora itd. iz njihovih specifičnih društvenih klasa; po tome Gramsci politički razlikuje intelektualce buržoazije od intelektualaca radničke klase te muškaraca i žena koji su zagovornici i protivnici kulturnog statusa quo:<blockquote>Budući da ove različite kategorije tradicionalnih intelektualaca kroz esprit de corps doživljavaju svoj neprekinuti povijesni kontinuitet i svoje posebne kvalifikacije, oni se stoga ističu kao autonomni i nezavisni od ove dominantne društvene skupine. Ovo samoprocjenjivanje nije bez posljedica u ideološkom i političkom smislu i posljedice su širokog opsega. Cjelokupna idealistička filozofija lako se može povezati s ovom pozicijom, koju zauzima društveni kompleks intelektualaca, i može se definirati kao izraz te društvene utopije, prema kojoj intelektualci misle o sebi kao o "neovisnim" ,autonomnim, ostvareni vlastitim karakterom, itd. Izbori iz Zatvorskih bilježnica Antonija Gramscija (1971.), str. 7-8.<ref></blockquote><blockquote>Tradicionalni i nepristojni tipovi intelektualca koji nam daju književnici, filozofi i umjetnici. Stoga se i novinari, koji za sebe kažu da su književnici, filozofi, umjetnici, smatraju "pravim" intelektualcima. U suvremenom svijetu tehničko obrazovanje industrijskih radnika, čak i u primitivnim i nekvalificiranim uvjetima proizvodi nove tipove intelektualaca...Postojanje novih intelektualaca ne može se više bazirati na rječitosti, koja je vanjski i trenutni pokretač osjećaja i strasti koja je aktivni sudionik u stvarnom životu sudjelovanju u praktičnom životu, kao stalni graditelj a ne samo pripovjedač.