section_heading: Isus Krist u protestantskoj kristologiji
paragraph_text: Protestantski teolozi koji su bili pod utjecajem iluminizma željeli su racionalno dokazati Isusov život i djelovanje. To posebno razvija Herman S. Reimarus koji razlikuje Isusov naum, djelovanje i nakanu od djelovanja apostola i prve Crkve. Za njega je Isus politički Mesija koji ima nakanu osloboditi narod od rimskih okupatora. Prema Reimarusu, Isus je priznao svoj poraz na križu, a Isusovi su učenici nakon njegove smrti ukrali njegovo tijelo i razglasili da je uskrsnuo. Ta je prevara uzrok shvaćanja Isusa kao Krista. Reimarus želi otkriti „pravog Isusa“. Njegovo je stajalište da povijesni Isus i Krist vjere nisu iste osobe, jer Isus za sebe nikada direktno nije rekao da je on Sin Božji. To istraživanje Isusova povijesnog života  bilo je pomoć u borbi protiv kršćanskih dogmi. U to vrijeme se javlja Tübingenska škola, čiji je osnivač Ferdinand C. Baur. David F. Strauss u svome djelu Isusov život kritički razrađen kaže da je Isus vjerski idol, a za tumačenje Isusova života koristi se mitskom interpretacijom. Krajem 19. i početkom 20. stoljeća javlja se liberalna njemačka škola (A. Ritschl, E. Troltsch, A. von Harnack) preko koje se željelo uspostaviti kulturni sporazum s racionalizmom. Oni nisu priznavali Isusa kao Boga, ali su ga smatrali temeljem vjere Crkve. Modernom čovjeku su željeli ponuditi pristup vjeri i to upravo putem povijesnog istraživanja. Njihov je cilj, također, dedogmatizacija kršćanstva. S Martinom Kählerom započinje kritika Leben-Jesu-Forschunga i liberalne teologije. On se protivi odijeljivanju povijesnog Isusa od Krista vjere, Krista kojeg su propovijedali apostoli. Kähler razlikuje između historisch (povijesni Isus – kronološke činjenice o Isusu) i geschichtlich (povijesni Krist – imanentna značenja kronoloških činjenica koja imaju stalnu vrijednost). Zajedno s Williamom Wredeom zastupa mišljenje da evanđelja nemaju tendenciju pričati tko je bio Isus, nego navijestiti što on znači za vjeru. U tome se služe metodom povijesti književnih vrsta (Formgeschichte) kojom se htjelo od današnjih pisanih evanđelja doći do usmenih evanđelja, a onda od Isusovih učenika do samoga Isusa. Metoda je pokazala da je evanđelje najprije bilo propovijedano, a onda napisano, čime je načinjen preokret protestantskog stajališta da je najprije bila pisana, a zatim propovijedana riječ.