section_heading: Ilúvatarov dar ljudima
paragraph_text: Za razliku od vilenjaka, ljudi nisu bili besmrtni, a time ni vezani toliko za sudbinu Arde, oni su imali drukčiji dar: „I [Eru] učini da srca ljudi tragaju za onim što je izvan ovog svijeta, ne nalazeći ni mira ni spokoja na njemu, ali im poda i vrlinu da mogu sami upravljati svojim životima, sred sila i nepredvidivosti svijeta, neovisni o Pjesmi Ainura koja je svemu drugom poput usuda; i još da u njihovom dijelu sve bude oblikom i djelom zgotovljeno, i svijet ispunjen do zadnje i najmanje sitnice.“ (Silmarillion, str. 42). Tako, nakon određenog vremena ljudi umiru, a zatim odlaze u Mandosove dvore, u prostorije gdje su odvojeni od vilenjaka i svih ostalih bića. Nakon toga otputili bi se izvan svijeta, točno gdje nitko ne zna, pa čak ni Valari. Time su se razlikovali od svih drugih bića na Ardi, koja su bila vezana za svijet i njegovu sudbinu. To je omogućilo ljudima da sami stvaraju svoju sudbinu. Najmudriji među ljudima odnosili su se prema smrti kao daru (što je u početku i bio) i kada im je došlo vrijeme, rado su se prepuštali smrti. To se najbolje vidi kod ranih númenórskih kraljeva, pa tako i kod Aragorna. Taj dar je okaljao Morgoth, zbog kojega su se ljudi počeli bojati smrti. Taj strah dosegao je vrhunac u kasnijim danima Númenóra, kada ni duge godine života podarene Númenórejcima nisu bile dovoljne, a mudraci su pokušavali sve što su mogli kako bi izbjegli smrti. To je nakraju dovelo do uništenja Númenóra, kada je vojska Ar-Pharazôna stupila u Neumiruće zemlje, pogrešno vjerujući da se u njima krije tajna vječnog života.