section_heading: Pregled
paragraph_text: Jedna od karakteristika po kojoj se razlikuju kritičke teorije, kao što su to Adorno i Horkheimer objavili u svojoj Dijalektici prosvjetiteljstva (1947), je izvjesna dvosmislenost vezana uz konačni izvor ili temelj društvene dominacije, podvojenost koja je potaknula razvoj "pesimizma" nove kritičke teorije o mogućnosti ljudske emancipacije i slobode .<ref>Adorno, T. W., with Max Horkheimer. Dialectic of Enlightenment. Trans. Edmund Jephcott. Stanford: Stanford UP, 2002. 242. Ta je podvojenost, naravno, ukorijenjena u povijesnim okolnostima u kojima je djelo izvorno nastalo, posebno usponom nacionalsocijalizma, državnog kapitalizma i kulturne industrije kao potpuno novih oblika društvene dominacije koji se ne mogu adekvatno objasniti unutar pojmova tradicionalne marksističke sociologije.<ref>"Critical Theory was initially developed in Horkheimer's circle to think through political disappointments at the absence of revolution in the West, the development of Stalinism in Soviet Russia, and the victory of fascism in Germany. It was supposed to explain mistaken Marxist prognoses, but without breaking Marxist intentions." "The Entwinement of Myth and Enlightenment: Horkheimer and Adorno." in Habermas, Jürgen. The Philosophical Discourse of Modernity: Twelve Lectures. trans. Frederick Lawrence. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1987. 116. Also, see Helmut Dubiel, Theory and Politics: Studies in the Development of Critical Theory, trans. Benjamin Gregg (Cambridge, Massachusetts and London, 1985).