section_heading: Laka konjica
paragraph_text: Najveći uspjeh zlatne generacija mađarskog nogometa bio je zlato na Olimpijskim igrama 1952. godine u Helsinkiju. U finalu je pobjeđena Jugoslavija s 2:0. golovima Puskása i Czibora. Zlatni tim je u anale nogometa ušao pobjedom protiv Engleske u Londonu na Wembleyu 1953. godine. Rezultat je bio 6:3 za Mađare. To je bio prvi poraz Engleza na domaćem terenu od 1901. Mađarska je igrala u sastavu: Grosics (od 74. Šandor Geler), Buzanski, Lorant, Lantoš, Hidegkuti, Bozsik, Zakarijaš, Budaji, Kocsis, Puskás, Czibor, a strijelci su bili Hidegkuti (1',21',53'), Puskás (24',28'); Bozsik (50'). Sljedeći veliki uspjeh bilo je drugo mjesto na svjetskom prvenstvu 1954. u Bernu, Švicarska. U finalu Mađarska je igrala protiv SR Njemačke i izgubila rezultatom 2:3. Golove za Mađarsku su postigli Puskás i Czibor a za Njemačku Morlok i Ran (2). Prije početka svetskog prvenstva u Švicarskoj, mađarska reprezentacija je bila smatrana za glavnog favorita. Mađarska je bila u drugoj grupi zajedno s reprezentacijama Njemačke, Turske i Južne Koreje. U uvodnoj utakmici zabilježila je rekordnu pobjedu protiv reprezentacije Južne Koreje od 9:0, što je i danas najveća gol razlika koja je postignuta na završnicama svjetskog prvenstva do tada. Drugu utakmicu mađarska reprezentacija je igrala protiv reprezentacije Zapadne Njemačke, i tu utakmicu je Mađarska dobila s uvjerljivih 8:3. Na ovoj utakmici ozljedu je zaradio najbolji mađarski igrač Ferenc Puskás, što ga je udaljilo s terena na sljedeće dvije važne utakmice. Međutim, Mađare to nije prviše brinulo jer su smatrali da su uvjerljivo bolji od svih ostalih reprezentacija i da se mogu probiti do finala i bez svog najboljeg igrača. U četvrtfinalu Mađari su se sastali s Brazilcima. Utakmica je trebala biti za pamćenje, i ostala je, ali ne po ljepoti igre već po grubostima. Isključeni su jedan mađarski (Jožef Bozsik 71') i dva brazilska igrača (Nilton Santos 71' i Humberto 79'). Na kraju utakmice, koja je završena rezultatom 4:2 za Mađare, brazilski igrači su uletjeli na klupu Mađara i izbila je velika tuča. Jedini koji nije sudjelovao u svemu ovome je bio Lorant Đula, koji je bio jedan od najčvršćih mađarskih obrambenih igrača. Polufinale je donijelo jednu od najboljih utakmica. Rezultat u regularnih 90 minuta je bio 2:2, borba se vodila između branitelja titule svjetskog prvaka, Urugvaja i novih zvijezda na nogometnom nebu, Mađara. U produžecima, s dva gola koje je postigao glavom (po čemu je i bio poznat), Šandor Kocsis je osigurao svojoj reprezentaciji sudjelovanje u finalu. U velikom finalu, protiv SR Njemačke, sastavu se pridružio nedovoljno oporavljeni kapetan Ferenc Puskás. Sastav Mađara je iz tog razloga bio izmijenjen u odnosu na prethodne dvije utakmice, tako da je reprezentacija Mađarske nastupila u sastavu: Grosics, Buzanski, Lorant, Lantoš, Bozsik, Zakarijaš, Czibor, Kocsis, Hidegkuti, Puskás i Tot. Ova imena su ulijevala strahopoštovanje protivniku i za nepunih osam minuta Mađarska je vodila s 2:0. U tim trenutcima se činilo da će se ponoviti rezultat iz natjecanja po grupama i da će Mađari slaviti uvjerljivu pobjedu. Međutim već u 18. minuti rezultat je glasio 2:2. Hladan tuš za Mađare. Od toga trenutka se vodila bespoštedna rovovska borba po kišnom okupanom terenu. Laka konjica je jurišala, ali bez uspjeha, sjajna Njemačka obrana je odolijevala svim iskušenjima. Odluka je pala u 84. minuti, kada je Ran presijekao jednu loptu, fintom izbacio mađarskog obrambenog igrača i sjajnim udarcem, u desnu stranu gola, smjestio loptu u mrežu pored nemoćnog golmana mađarske reprezentacije Grosicsa. Rezultat od 3:2 je ostao do posljednjeg sudačkog zvižduka koji je donio nevjericu i tugu u redove najboljeg sastava kojeg je Mađarska ikada imala.