section_heading: Životopis
paragraph_text: Godine 1552. Rustem je imenovan seraskerom (vrhovnim vojnim zapovjednikom) pohoda na Perziju i tamošnju vladarsku kuću Safavida. Tada je počeo konačni obračun s princom Mustafom.<ref>O čemu pripovijeda i Ivan Aralica u svom romanu Psi u trgovištu Rustem-paša je stigao do Karamanije na jugoistoku Turske odakle je sultanu poslao unaprijed pripremljeno pismo o bojazni među vojskom koja ne vidi sultana na svom čelu i pita se nije li vrijeme da ga zamijeni netko mlađi i sposobniji. Sulejman se vjerojatno zabrinuo, a Rustem mu je preko spahijskoga age (zapovjednika sultanovih konjaničkih odreda), inače sultanova miljenika i pouzdanika, poručio da se Mustafa ne protivi ideji o smijeni na prijestolju te da je već stupio u kontakt sa Safavidima koji bi mu oko svega pomogli. Sulejman je pobjesnio. Pohod na Perziju je otkazan. Sljedeće ljeto, 1553. godine, sultan je stao na čelo vojske i krenuo prema istoku, a Mustafi je naredio da se pojavi pred njim. Prema drugoj priči mladoga je princa sam Rustem nagovarao da se pridruži ocu dok je sultana upozoravao da Mustafa stiže sa svojom vojskom iz Amasyje kako bi ga svrgnuo. Iako je oklijevao, şehzade (princ) je pred oca stigao u Ereğli na jugoistoku Anatolije (ili u Aktepe kod Konyje). Tragediju koja se tada dogodila u Sulejmanovu šatoru prenio je Busbecq koji je priču čuo od očevidaca.<ref>A. Clot 2005., str. 157-158. Teški zastori ulaza u sultanov šator su se zatvorili iza mladoga princa kojega su istoga trenutka zgrabili nemilosrdni Sulejmanovi sluge, ljudi čiji su jezici, iz očitih razloga, davno odsječeni. Şehzade je pružio neočekivan i snažan otpor. Znao je kako ga u slučaju da se iz svega izvuče živ čeka carsko prijestolje. Kažu da je već vidio kako ga čitava vojska proglašava za novoga sultana. Sulejmana, koji je sve gledao iza zastora, obuzeo je strah i bijes. Pogled koji je uputio ubojicama vlastitoga sina nagnao ih je da se još jednom bace na princa i obore ga na pod. To je bio Mustafin kraj. Janjičari su pobjesnili i, da su imali koga da ih povede, sultan bi bio ostao bez prijestolja. Svoj bijes su usmjerili na Rokselanu i velikoga vezira koji je »utrnuo najsjajnije sunce čija je svjetlost mogla povećati slavu carske kuće«. Janjičarska srdžba je bila tolika da su u Amasyji, gradu kojim je upravljao Mustafa, podmetnuli požar i spriječili stanovništvo da ga ugasi. Čitava država, posebice pisci i pjesnici koje je princ izdašno pomagao, okrenula se protiv sultanije, a ponajviše protiv velikoga vezira Rustem-paše Hrvata. Sulejman ga je odlučio žrtvovati te ga je, pod optužbom da je poticao na ubojstvo princa Mustafe, smijenio oduzimanjem pečata.<ref>A. Clot 2005., str. 158-159; G. Goodwin 2006., str. 98., 145.-146. Međutim, prevrtljivom paši se, osim toga, ništa nije dogodilo.