section_heading: Pauperistički pokreti
paragraph_text: Prvi je izazov predstavljalo širenje raznih vjerničkih skupina i pokreta koji su, premda nadahnuti legitimnom željom za istinskim kršćanskim životom, često izlazili iz krila crkvene zajednice. Oni su bili sušta suprotnost bogatoj i uglednoj Crkvi, koja se je razvila upravo procvatom monaštva. Takvoj se je Crkvi opiralo shvaćanje da je Krist došao na zemlju siromašan i da bi prava Crkva morala biti upravo Crkva siromašnih. Želja za istinskom kršćanskom autentičnošću opirala se je tako stvarnosti Crkve kakvu se je moglo u to doba vidjeti. Riječ je o takozvanim srednjovjekovnim pauperističkim (prosjačkim) pokretima. Oni su se žestoko protivili načinu života svećenika i redovnika tog doba, optužujući ih da su izdali evanđelje i da ne prakticiraju siromaštvo poput prvih kršćana te da su biskupskoj službi suprotstavili vlastitu "paralelnu hijerarhiju". Osim toga, da bi opravdali vlastita opredjeljenja, širili su učenja nespojiva s katoličkom vjerom. Naprimjer pokreti katara ili albižana širili su krivovjerja, poput obezvrjeđivanja i prezira materijalnog svijeta. Protivljenje bogatstvu ubrzo se je pretvorilo u protivljenje materijalnoj stvarnosti kao takvoj, nijekanje slobodne volje, kao i u dualizam, to jest vjerovanje u postojanje jednoga drugog, zlog počela, koje se je poistovjećivalo s Bogom. Ti su pokreti polučili uspjeh, osobito u Francuskoj i Italiji, ne samo zbog čvrste organizacije, već također zato što su prokazivali stvaran nered u Crkvi, prouzročen nimalo uzornim vladanjem raznih predstavnika klera.