paragraph_text: Lanac uzbudljivih ljudskih sudbina pokrenula je deportacija te politički gubitničke građanske obitelji koja pod prisilom, po završetku Drugoga svjetskog rata, napušta stan u središtu Zagreba i nalazi sklonište u turopoljskom selu (izmišljena imena Brestovec) nedaleko Velike Gorice. No obitelj nije prognana samo iz domicilnoga mjesta u »radićevsko uporište, s minimalnim simpatijama za političke nasilnike bilo koje vrste, tako da se ustaška, a potom i komunistička vlast prihvaćala kao nužno zlo, što znači šutke, pasivno do samo granice konformizma«, (str. 86); naime, ta je obitelj bila istjerana i iz svoga staleža, što ju je obilježilo trajnom stigmom i dojmom iracionalne (pisac dodaje: stvarne, načelne ili sasvim metafizičke) – krivnje, kao i osjećajem poniženja koji je bio »jači ne samo od potrebe za pravdom, ili barem za osvetom, nego jači i od straha« (str. 119). Pritom su zacrtane i konture hrvatskoga (malo)građanskog mentaliteta koji je trajno obilježio neke njezine članove izazivajući sustavne frustracije pa i aporije zbog neočekivane osude na život u »niskoj izmaglici konzervativne, kverulantske« (str. 28) turopoljske zbilje u kojoj su se ženski likovi zbog prirođene pragmatičnosti pokazali izdržljivijima.