section_heading: Teorija prirode
paragraph_text: Predsokratovci nisu riješili problem odnosa između jednog i mnoštva, te su na njemu nastavili raditi Platon i Aristotel, pa se ne može reći da obrada tog problematike predstavlja specifičnost predsokratovske filozofije.<ref>William Keith Chambers Guthrie, The Presocratic Tradition from Parmenides to Democritus, str. 13., ISBN 0-317-66577-4. Ta se odlika može naći u tome što su se rani grčki filozofi usredotočili ne na čovjeka, već na fizički svijet oko sebe, na prirodu, na svemir: zbog toga se često i nazivaju fizičarima i kozmolozima. Oni, dakako, nisu mogli razlikovati fiziku od filozofije (to, uostalom, teško da bi bilo moguće u tako ranom stupnju razvoja znanosti), pa su i "znanstvena" zapažanja čisto praktičnog karaktera spajali s filozofskim špekulacijama, što se najlakše može uočiti upravo kod prvog od njih, Talesa. Kako nisu pravili jasnu razliku između duha i materije te kako su u prirodi zapažali uglavnom materijalnu promjenu, to i na pitanje – "Od čega je svijet sastavljen?" – odgovaraju nekom vrstom materije, bilo da je to Talesova voda, Anaksimandrov apeiron, Anaksimenov zrak, Heraklitova vatra ili Leukipovi i Demokritovi atomi. Zbog svega toga nije pogrešno ove prve filozofe nazvati fizičarima. Njih se istovremeno može ispravno nazvati i kozmolozima, jer su istraživali prirodu svemira, predmet naše spoznaje, dok su se samim čovjekom bavili samo kao jednim dijelom tog svemira, kao "objektom". Razmatranja o jednom i mnoštvu te o općem načelu u svemiru označila su začetke ontologije kao posebne filozofske discipline.