section_heading: Geneza i recepcija knjige Jezik i nacionalizam
paragraph_text: Hrvatski jezikoslovci praktički su jednoglasno protiv teze nekih zapadnoeuropskih (socio)lingvista Osim u dnevnopolitičkom tisku - koji i nije znanstveno vrijedan izvor informacija - radilo se o polemici u časopisu “Republika” tečajem 2001. – 2002. i “Književna republika” tečajem 2003. – 2009., u vlasništvu sumišljenika Snježane Kordić, pa su odgovori kroatista stizali nerijetko sa zakašnjenjem, a ponekad i nisu objavljeni. Tvrdnje Snježane Kordić i drugih znanstvenika koje ona citira (S. Kordić u knjizi Jezik i nacionalizam koristi nekoliko tisuća citata iz preko petsto različitih radova, najčešće zapadnoeuropskih lingvista)Mate Kapović: Čiji je jezik ?, http://bib.irb.hr/datoteka/503036.Kapovic_Ciji_je_jezik.pdf, pristupljeno 21. studenoga 2012. te u medijima Nataša Bašić-Kosić, Mario Grčević, Ranko Matasović, Radoslav Katičić i Sanda Ham. Tako je rečeno: “''To najjasnije pokazuje da kad Snježana Kordić treba, ona ni okom da trepne, pomiješa razine i spušta se s književne razine na razinu zagrebačkih hauserica. To je njezina “znanstvena” razina''”.<ref>Stjepan Babić: Opet o maštarijama Snježane Kordić, Književna republika, Rujan/Listopad 2003., 9-10, str. 175 “''Iako je u “Književnoj republici” 1-2/2003. potrošila opet mnogo stranica, Snježana Kordić nije donijela valjanih dokaza protiv mojih tvrdnji. Napisala je samo puno novih poluistina i neistina i ponudila ih u zanimljivom obliku - odgovarajući kolegi M. Grčeviću i meni odjednom i miješajući te odgovore ne bi li čitateljima još više otežala da vide što je istina. Ne bi trebalo možda uopće na sve to odgovarati, ali Snježana Kordić uvijek plasira neke nove poluistine i neistine pa ako ostanu bez odgovora, sutra bi mogle izgledati kao istinite.''”<ref>Stjapan Damjanović: Odiljam se !, Književna republika, Srpanj/Kolovoz 2003., 7-8, str. 203 “Treba isto tako reći da situacija s hrvatskim i srpskim nikako nije usporediva ni s njemačkim ni s engleskim... I u slučaju njemačkoga i u slučaju engleskoga najprije je u dužem vremenskom periodu postojao utvrđeni i normirani njemački i engleski standard (takvi “klasični” standardi uostalom postoje i danas: tzv. Hochdeutsch i “šekspirijanski” engleski), pa su se onda teritorijalno diferencirali (Austrija i Švicarska odnosno Amerika i Australija), a u hrvatskom i srpskom slučaju nikakvoga “klasičnoga” standarda i nije bilo, unatoč brojnim i upornim nastojanjima da se on konstituira”,<ref>Ivo Pranjković: Prevaziđeni srpskohrvatski Snježane Kordić, Književna republika, Siječanj/Veljača 2004., 1-2, str. 183 na što mu je odgovorila da njegova tvrdnja za njemački nije točna i citirala mu je germanističke radove.<ref>, .<ref> “''Što odvraća S. Kordić od hrvatskoga jezika ? Teško je dokučiti odgovor na to pitanje. Dok se ona rasterećuje od ispitivanja konstruiranosti serbokroatističkoga osnovnoga pojmovlja, neće spoznati činjeničnost hrvatskoga jezika. Zalutala je, čini se, u šumi općejezikoslovnih pojmova isto kao što se zaletjela i zalutala u prenju s akademikom Stjepanom Babićem o odnosnim pridjevima.''”<ref>Leopold Auburger: Hrvatski jezik i filologija netočnih navoda, Književna republika, Ožujak/Travanj 2003., 3-4, str. 205 “''Danas od “srpskohrvatskog” ostaje samo na njemačkom jezičnom području - gdje je taj pojam i nastao - još samo taj šturi naziv za jezik. I najvjerojatnije će to biti sve što će još određeno vrijeme i ostati od tog jezika! Odatle i razumljiva uznemirenost, da ne kažem panika, nekih predavača toga “jezika” koji de facto nikada i nije postojao, a danas više ni de jure nigdje ne postoji.''”<ref>Vinko Grubišić: “Komentar diskusije o nazivu jezika” Snježane Kordić, Književna republika, Ožujak/Travanj 2003., 3-4, str. 225