section_heading: Pontifikat
paragraph_text: Kardinal Rezzonico je nakon dugih nagovaranja i sa suzama prihvatio odluku kardinala, jer je dobro znao kakva ga teška bitka čeka u obrani Crkve protiv europskih vladara. Odabrao si je ime Klement XIII. u čast svoga prethodnika koji ga je imenovao kardinalom. Za državnog tajnika izabrao je kardinala Luigija Mariu Torrigianija (1697. – 1777.), čovjeka iznimnog poštenja i rijetke energije, ali bez osjećaja za ljudske odnose i psihologiju. Ubrzo nakon izbora Papa šalje carici Mariji Tereziji (1740. – 1780.), koja se zauzela za njegov izbor, kao zahvalnost i upečatljiv dokaz svog poštovanja, obnoviteljsku potvrdu, za nju i njezine nasljednike, trajnu titulu Apostolskog Veličanstva. Na samom početku pontifikata Papa se suočava s oštrim napadima Bourbonskih vladara protiv isusovaca. Oni su bili smatrani najjačim osloncem Crkve, pa su zbog toga i prvi bili na udaru. U Portugalu im je podmetnuta zavjera protiv samog kralja, što je poslužilo prvom ministru Sebastiãnu Joséu de Carvalho e Mellu, markizu Pombalu (1699. – 1782.) da ih protjera iz Države. U Francuskoj je afera jednog svećenika u kojoj su mnogi ljudi ostali bez svoga novca, natjerala kralja Luja XV. da u studenom 1764. Ediktom ukine Družbu Isusovu u svojoj zemlji. Papa je uzaludno prosvjedovao protiv tih odluka, te je Bulom iz 1765. podržao isusovce i pohvalio njihov rad, što je izazvalo još veće negodovanje. Usprkos Papinim nastojanjima, isusovci su 1767. protjerani iz Španjolske, Napulja, Sicilije, Parme, Meksika, Perua, Čilea i Filipina. U lukama Papinske Države puni su brodovi dovozili protjerane isusovce. Blag i dobronamjeran, ali neodlučan, Papa je bio ovisan o mišljenju svog Državnog tajnika, što ga je odvelo, u borbi protiv racionalizma, do pogrešnih procjena. Za Klementa XIII. i njegovog suradnika svaki je ustupak značio slabost a svaka prilagodba društvenom razvoju izdaja. Papa je u sedam konzistorija imenovao pedeset dva kardinala, te napisao šest enciklika, od kojih se najviše ističe "Christiane republicae salus" iz 1766., u kojoj osuđuje sve publikacije koje nisu u skladu s katoličkim dogmama. Dekretom od 6. veljače 1765. uvodi blagdan Presvetog Srca Isusovog u neke biskupije, što će njegov nasljednik Pio XII. (1939. – 1958.) 15. svibnja 1956. uvesti za cijelu Crkvu.