section_heading: Rat u BiH
paragraph_text: Uoči agresije na BiH zenički Srbi poslali su djecu i supruge izvan, dok ne prođe sasvim izvjesni rat. Zbog odvojenosti od djece i supruga, nakon par godina i muškarci su pošli za njima, jer djeca su bila na teret obiteljima i prijateljima kod kojih su bili smješteni, a dugotrajna odvojenost supružnika nosi posljedice i ugrožava brakove. Prvi novac neovisne Bosne i Hercegovine tiskan je u Zenici. Prve vojne smotre Armije Republike Bosne i Hercegovine održane su ovdje. U tijeku rata organiziran je privredni sajam ZEPS. Službena prva civilna žrtva agresije na BiH u Zenici je mala dvogodišnja Hrvatica Matea Jurić (29. srpnja 1990. – 13. svibnja 1992.), koja je ubijena 13. svibnja 1992. hitcem iz vatrenog oružja za vrijeme blokade tadašnje vojne kasarne JNA u naselju Bilimišće. Danas se tradicionalno u Radakovu organizira skup sjećanja na Mateu Jurić.<ref>(boš.) N1 BiH FENA:Sjećanje na Mateu Jurić, prvu civilnu žrtvu rata u Zenici, 13. svibnja 2015. (pristupljeno 14. svibnja 2019.) U ratu u BiH Zenica je bila jedno od središta kampanje u predfazi velikobošnjačke agresije na Hrvate Srednje Bosne. Situacija od lipnja do kolovoza 1992. ukazivala je na krajnje netolerantno muslimansko ponašanje. VOS GS HVO je 22. srpnja 1992. izvijestio o stanju u srednjoj Bosni da je na teritoriji Srednje Bosne došlo do pogoršanja političke situacije koja se ogleda u odnosima između HVO i TO, odnosno muslimanskih snaga. Najviše se to očitovalo u rubnim općinama HB (Kiseljaku, Busovači, Vitezu, Travniku, Novom Travniku, Gornjem Vakufu pa i Bugojnu). Na tim su prostorima bila dva zapovjedništva, no dok se HVO borio i držao bojišnice prema Srbima, muslimanska TO je bježala s položaja, paradirala po gradovima, pljačkala i bacala ljagu na HVO. Za uspjehe se neopravdano isticalo TO Zenice, a podcjenjivalo HVO Zenice. Svi zapovjednici TO na prostoru Srednje Bosne bili su pripadnici bivše JNA: u Novom Travniku major Refik Lendo, Travniku H. Ribo, Vitezu R. Dugalić u Busovači H. Bajrić a u Zenici Džemo Merdan. Zenica je bila središte muslimanskih fundamentalističkih snaga, glavno središte za sve radnje na regiji i organizirane kampanje protiv snaga HVO. Fundamentalizam je došao do izražaja, što je izravno pogoršalo situaciju na vojnom planu. Džemo Merdan je glavni u mreži oficira JNA u TO i diktirao je svom situacijom stvarajući netrpeljivost i sukobe između Muslimana i Hrvata. U Zenici su se pripremale i uvježbavale postrojbe za djelovanje protiv postrojbi HVO. Obučavane su u mudžahedinskom stilu (fanatizam) i ljeta 1992. imale su oko 1.500 vojnika a zapovijedao im je Džemo Najetović. Imali su i 21 tenk, a postrojbu im je vodio oficir JNA koji je rušio Gospić E. Burak. Do Sporazuma između država BiH i RH došlo je 23. srpnja 1992. SDA Zenica sprovodila je kampanju protiv Hrvatske zajednice Herceg-Bosne i njenog predsjednika Bobana. U kampanju je uključen i MUP BiH, sredstva javnog priopćavanja BiH, te Press centar Zenica. SAD je u tom razdoblju podržavala sve odluke Predsjedništva i Vlade BiH te inzistirala na jedinstvenim OS BiH i jedinstvenom zapovjedništvu. Premda su načelno podupirali jedinstvenu obranu i protok ljudi, u praksi je sve bilo drukčije. Muslimani su htjeli na području Zenice uspostaviti čisti muslimanski kanton. Potiskivali su Hrvate i Srbe iz tih predjela što je uzrokovalo konfuznost i nesigurnost pučanstva koje je bilo izloženo zlostavljanju, verbalnim uvredama, osobnoj nesigurnosti i slično. Sredstva javnog priopćavanja nisu govorila o tome, nego su iznosila laži da tamošnji teritorijalci štite Srbe i Hrvate i imovinu tih naroda. Sredstva javnog priopćavanja BiH nerado priopćavaju službena stajališta HVO, nedostupni je tisak iz Hrvatske, zanemaruje se hrvatski jezik, kultura i slično. Krizni štab općine Zenica donio je u tom vremenu odluku kojom je Skupština općine Zenica preuzela sva ovlaštenja u svezi poslovanja željezare Zenica i postavljala je Muslimane na rukovodeća radna mjesta u tom poduzeću. Naprotiv, kad je slično htio učiniti HVO u Kaknju, gdje pretežno žive Hrvati, SDA se protivila. Po ocjeni HVO, SDA se služila podvalama i lažima protiv HVO, čime su htjeli prikriti svoje neuspjehe i nesposobnost. Muslimanska politika u Zenici bila je isključiva. Htjeli su napraviti etnički čisti muslimanski kanton, bez Hrvata i Srba. Do 15. srpnja iz Zenice iseljeno je oko 80% srpskog pučanstva. Većina ih je s obiteljima otišla u područje Posavine i Semberije, gdje su ostavili veliki trag u borbama. Velik broj zeničkih Srba bio je u VRS i MUP RS boreći se na sarajevskom ratištu. Mnogi su pri odlasku prošli kroz Vogošću i dio je ostao. Dio zeničkih Srba napustio je organizirano Zenicu ožujka i travnja 1992., navodno im je pošlo za rukom ponijeti svoju imovinu u cijelosti. Kad su se vratili poslije rata u grad, zatekli su opljačkane stanove. Dio otišlih Srba prvo je rasprodao imovinu pa plaćao ljudima sumnjiva profila za izlazak iz grada, pa dio nikad nije stigao na odredište. Dio je poginuo pretrčavajući između borbenih položaja zaraćenih strana Hatkine Njive u Doboju. Odlasku Srba pridonijela je glad koja je povremeno vladala u Zenici, izrazita omraženost Srba i nemogućnost zapošljavanja. Poslije su organizirano otišli stanovnici iz periurbanih i seoskih dijelova Grada Zenice Perina Hana, Mutnice, Drivuše preko područja pod nadzorom HVO-a. Ljeti i u kasnu zimu 1993. godine dio je Srba organizirano otišao putem Crvenog križa. Masovni odlazak uslijedio je nakon ubojstva prim. dr. Veljka Sladojevića, šefa u Regionalnoj bolnici u Zenici, koji je 25. lipnja 1993. odveden s ulaznih vrata stana. Uskoro je ubijen a zapisnik je napravljen tek 3. srpnja 1993. godine. Najsigurniji i najpouzdaniji kanal za Srbe bio je preko područja pod nadzorom Hrvata, preko Kiseljaka. Dio je zeničkih Srba išao u Republiku Srpsku okolnim putem. Posluživši se bh. putovnicom otišli su preko Hrvatske i Mađarske u Srbiju gdje su dogovorili zamjenu kuća i stanova te s obiteljima se preselili u Republiku Srpsku u kuće i stanove koje su dobili zamjenom.