section_heading: Podgorač u I. svjetskom ratu
paragraph_text: Austro-ugarska nagodba (1867.) i Hrvatsko-ugarska nagodba (1868.) pojačale su hrvatsku ekonomsku i političku ovisnost o Beču i Pešti, što je izazvalo veliko nezadovoljstvo. Ban Khuen-Héderváry svojom čvrstom rukom uvodi red. Svuda se javljaju masovne demonstracije kao reakcija na bezobzirno Khuenovo vladanje i pomadžarivanje koje je trajalo već dvadeset godina. Na kraju je Khuen morao biti smijenjen. Postavljeni su temelji politici Frana Supila s hrvatsko-srpskom suradnjom, se zaključuje Hrvatsko-srpska koalicija (1905.). Bilo je veliko nezadovoljstvo naroda, koji su protiv svoje volje bili ujedinjeni pod jednom tuđinskom vlašću u carevini u kojoj nisu imali sva svoja prava i u kojoj su se vjekovima morali boriti protiv odnarođivanja, germanizacije i madžarizacije. Još više od toga uzrok ratu bila je težnja mladih kapitalističkih zemalja, prvenstveno Austrije i Njemačke, da ponovno sa starim silama podijele kolonijalne zemlje. Vojnici suprotstavljenih strana nisu bili motivirani za rat, tako da su odbijali borbu, prelazili na neprijateljsku stranu i između bitaka razgovarali s neprijateljima. Hrvati su u tom ratu učestvovali na svim ratištima. Jedni su upućeni na Balkan, drugi u Galiciju, a treći na Tirol. Naši vojnici austrougarske vojske, koji su na bojištima prešli na rusku stranu, vraćali su se poslije velike ruske Oktobarske revolucije kući i donosili nove ideje. Iz njihovih redova i ratnih vojnih bjegunaca formira se tzv. Zeleni kadar, osobito raširen u Slavoniji. Tim, boljševički orijentiranim pojedincima, prilazili su neinformirani ljudi koji su jedino shvatili da treba rušiti staro. Ovi naši zelenokadrovci su boljševičke ideje socijalističke revolucije prenijeli doslovce na naše prilike i napadali, ne samo feudalce i krupne kapitaliste, nego svu gospodu. desno|thumb|izvor kod lovačkog doma Tako se i u Podgoraču 1918. dogodilo da se u redovima napadača našlo mnogo neupućenih, politički posve nezainteresiranih seljaka, koji su napadali, ne samo dvorac grofa Pejačevića (sada već davno mrtvog feudalca), inače podgoračkog dobrotvora, nego su pljačkali i sitne seoske trgovce, učitelje i općinske činovnike. Ta stranica podgoračke povijesti ostala je dugo u lošem sjećanju. Bilo je to jedne noći kada je grupa zeleno kadrovaca provalila u grofov dvor i opljačkala ga. Pridružili su se i mnogi seljaci, koji nisu znali o čemu se radi, no mislili su da treba iskoristiti priliku kad se gospoda pljačkaju i odnosili sve do čega se moglo doći. Tako je jedan bračni par sutradan uzeo pilu i prepilio grofove visoke ormare po sredini da ih mogu staviti u njihov niski kijer. Nakon grofa prešlo se općinskim činovnicima, učiteljima, trgovcima, svima onima koje su seljaci smatrali gospodom. Tada je najednom tamnu, uzburkanu, noć obasjao jak plamen zapaljene kuće i trgovine Židova Mavra Juhna. Stara gospođa Juhn, uplašena i nemoćna pred razjarenim napadačima - konjanicima, kleknula je pred njih i molila milost. Bilo je uzalud. Njezina je kuća već bila obavijena visokim plamenom. Rulja je trčala sa svih strana, grabila i odnosila što je dohvatila. Cijeli sutrašnji dan bio je još pun uzbuđenja. Odnosilo se sada od činovnika što se moglo naći: slike, čaše, posuđe, stolice … No, za nekoliko dana došla je naredba da se sve mora vratiti vlasnicima, jer će u protivnom svi kod kojih se nađu tuđe stvari biti uhapšeni i suđeni. Poplašeni ljudi vraćali su stvari koje se nisu mogle sakriti. Zbirno mjesto bila je zgrada pošte u današnjoj ulici Petra Preradovića. Neki ljudi su se teško odvajali od lijepih, novih stvari. Tako, kad je učitelj Gorupić, sa stanom u Preradovićevoj ulici broj 3, obilazio selom i tražio svoje stvari, došao je i k jednom čovjeku u današnjoj Tomislavovoj ulici, za kojega je čuo da ima njegove ormare. Rekao mu je: „Čuo sam da su kod vas moji ormari, pa vas molim da mi ih dovezete nazad“. Domaćin se zaklinjao da ih nema. Tada je učitelj prošetao dvorištem i kraj vrta sreo domaćicu, te joj rekao: Pokažite mi te moje ormare što su kod vas! Ona ga je uplašeno odvela u skrovište i pokazala mu ormare. Tada se učitelj vratio domaćinu, a ovaj je, ne imajući kamo, rekao: Ma, gospodine, to sam ja Vama samo spremio.<ref>Katarina Milanović Paulić: Podgorač sjećanja i zapisi, izdavač: Zavičajni muzej Našice 1986