section_heading: Operativna uporaba
paragraph_text: Unatoč svim svojim naprednim tehnologijama posade i tehničko osoblje baš i nisu dobro prihvatili Vigilnatea. Najviše je prigovora bilo na elektroničke sustave, posebno na njihovu (ne)pouzdanost. Tako je tijekom testiranja VERDAN računalni sustav imao MTBF (mean time between failure - prosječno vrijeme između dva kvara) od "čak" 15 (petnaest) minuta. Ipak s vremenom se VERDAN "popravio" te je MTBF narastao na prihvatljivih 240 sati.<br> Unatoč svim naprednim rješenjima, posebno što se tiče povećanja uzgona krila, operacija slijetanja na palubu nosača nije bila lagani posao. Osim što je bio velik, Vigilante je bio mekan i "vruć". Tijekom malo grubljeg slijetanja avion bi "odskočio" pri čemu bi nosni kotač često eksplodirao te se počeo ljuštiti. Nakon drugog udara o palubu dijelovi prednjeg kotača bi se još jače raspršili te bi često uletjeli u usisnike i kroz njih u kompresore motora. Zbog toga je konstrukcija nosne noge temeljito primijenjena. Nakon što su se piloti privikli na veličinu Vigilantea problemi sa slijetanjem na nosače su se bitno smanjili, iako su priče ostale. Djelomično i zbog njih, ali i zbog svoje veličine, piloti Vigilantea su dobili poseban status koji su oni, šireći često prenapuhane priče, dodatno njegovali. Iako su piloti lovaca Vigilante često opisivali kao slona kapetan korvete Ken Enney je to zorno opovrgnuo u simuliranoj zračnoj borbi s palubnim lovce Vought F-8 Crusader. S malo goriva i na visinama iznad 6000 metara Vigilante je bez problema izmanevrirao Crusadera. Zbog naglog razvoja balističkih projektila s nuklearnim bojnim glavama i podmornica s nuklearnim pogonom, zainteresiranost američke ratne mornarice početkom šezdesetih godina prošlog stoljeća za uporabu Vigilantea kao nuklearnog bombardera naglo je splasnula. Pojava balističkog projektila UGM-27 Polarisa namijenjenog uporabi s podmornica značila je i kraj karijere Vigilanta kao palubnog bombardera za nuklearne udare. S obzirom na to da je na njegov razvoj potrošeno 200 milijuna dolara, te da je cijena svakog dovršenog Vigilantea bila 10 milijuna dolara, američka ratna mornarica se nije htjela odreći njegovih "usluga", tim prije što je avion tek ušao u operativnu uporabu. Kako su studije pokazale da Vigilante nije pogodan da ga se pretvori u klasičnog jurišnika (za tu je ulogu odabran Grumanov Intruder) trebalo je pronaći nešto drugo. Na kraju je zaključeno da su njegova brzina, velik dolet i izvrstan operativni vrhunac leta odlična osnova da ga se pretvori u izvidnički avion.