section_heading: Poslije Drugog svjetskog rata
paragraph_text: Pojava i nagli razvoj raketno-nuklearnog oružja doveli su i do mnogih promjena u organizacijskoj strukturi armija i koncepcijama te njihovoj upotrebi. U SAD-u i SSSR-u uvođenje raketno-nuklearnog oružja u formaciju armije počinje već 1960. (i nešto ranije), a poslije nekoliko godina tu vrstu oružja imaju i mnoge druge zemlje (Francuska, Velika Britanija, NR Kina). Negdje su u sastavu opće vojnih armija samo taktička raketno-nuklearna sredstva (raketni bacači u topovi za upotrebu nuklearnih projektila male jačine i ograničenog dometa), a u drugim armijama postoje već i raketne jedinice operativnog značaja (domet 40–1,000 km), topničke atomske jedinice i zrakoplovne atomske bombe. Na taj način suvremene armije dobile su sredstva ogromne razorne moći, sposobna ne samo da unište neprijatelja po cijeloj dubini njegovog rasporeda, već i industrijske, ekonomske, kulturne i političke centre te objekte na velikim udaljenostima. lijevo|mini|Struktura 1st Cavalry Division (Airmobile), 1965. godina Uvođenje raketno-nuklearnog oružja odrazilo se na cjelokupnu strukturu armija i način njihovog djelovanja. Potpuno su izbrisane nekadašnje norme o širini i dubini operativnih zona djelovanja, o podjeli bojišta, vojišta i ratišta na front i pozadinu, o mogućnostima prodora kroz neprijateljsku obranu, o ulozi pojedinih rodova i službi i dr. U literaturi koja razmatra ta pitanja, često se ističe da suvremene mehanizirane armije s obzirom na sredstva kojima raspolažu, mogu ostvarivati za 2–3 puta dublje prodore u usporedbi s armijama iz Drugog svjetskog rata, te da su im i mogućnosti za širinu djelovanja znatno veće nego ranije. Iz toga se zaključuje da u okviru zone djelovanja jedne armije može biti više operacijskih pravaca. Uz raketno-nuklearno oružje i znatno veću podršku koju će im pružati RZ, udarna snaga motoriziranih i mehaniziranih armija povećava se do te mjere da im omogućuje ostvarivanje dubokih prodora u jednom zamahu, i znatno veću pokretljivost. Gotovo u svim zemljama prihvaćeno je gledište da suvremene armije moraju biti što pokretljivije, jer će od toga, dobrim dijelom, zavisiti i sposobnost izvršenja zadataka. Zbog toga su u armije industrijski razvijenih zemalja masovno uvedena motorna vozila (prvenstveno gusjeničari), a sve više se uvode i helikopteri. Amerikanci su, npr., za rat u Vijetnamu formirali i posebnu helikoptersku diviziju (1,600 vozila, 450 helikoptera, oko 16,000 ljudi), a o potrebi stvaranja takvih i što većeg broja zračnodesantnih jedinica, piše se sve češće u vojnoj literaturi na Zapadu i na Istoku. Iznose se mišljenja da suvremena armija, u svom sastavu, treba imati najmanje zračnodesantnu brigadu i jednu helikoptersku pukovniju.