paragraph_text: Većim dijelom dvadesetog stoljeća su mnoge aktivnosti kulturne politike bile pod nazivom "umjetničke politike". Umjetnička politika uključuje izravno financiranje umjetnika, stvaratelja i umjetničkih institucija te neizravno financiranje umjetnika i umjetničkih institucija kroz porezni sustav (npr. davanjem donacija dobrotvornim umjetničkim ustanovama kao porezne olakšice). Međutim, kao što je primijetio Kevin Mulcahy, "kulturna politika obuhvaća puno širi niz aktivnosti nego što je to bilo obuhvaćeno umjetničkom politikom. Dok je umjetnička politika bila ograničena na rješavanje estetskih pitanja (npr. financiranje umjetničkih galerija i opernih kuća), značaj transformacije kulturne politike može se uočiti u njezinom vidljivom naglašavanju kulturnog identiteta, valorizaciji autohtonog [kulture autohtonog naroda] i analizama povijesne dinamike (poput hegemonije i kolonijalizma)."<ref>Mulcahy, Kevin V. 2006. "What is Cultural Policy?" Opći trend u zapadnim industrijaliziranim zemljama od 1970-ih i 1980-ih je pomak od potpore malom broju elitnih profesionaliziranih umjetničkih formi i institucija (npr. klasična glazba, slikarstvo, skulptura, umjetničke galerije) prema potpori amaterskih i kulturnih i kreativnih aktivnosti zajednice (npr. kazalište u zajednici) te kulturnih formi koje nisu smatrane dijelom zapadnog kanona (npr. tradicionalna glazba poput bluesa, glazbe svijeta i tako dalje).