section_heading: Borba za Cezarovu ostavštinu
paragraph_text: Na Martovske ide (15. ožujka) 44. pr. Kr., Cezara su ubile pristalice ideala stare Republike. Paradoksalno, Antonijev uspon počinje upravo nakon ubojstva njegovog zaštitnika. Naime, zavjerenici koji su ubili Cezara (samoprozvani Liberatores, tj. „osloboditelji”) nisu željeli i novi građanski rat s Cezarovim pristalicama. Tada kao Cezarovi sljedbenici u javnosti u prvi plan izbijaju Antonije, izabrani konzul za 44. pr. Kr., i zapovjednik konjice Marko Emilije Lepid. Antonije je vješto održao mir i predložio kompromisno rješenje: da se Cezarova djela i zakoni potvrde u senatu, a da se njegovim ubojicama ne sudi, nego da se pošalju daleko izvan Italije na različite položaje u provincijama. Antonije je potom dodatno učvrstio svoj položaj tako što je organizirao javni pogreb i čitanje Cezareve oporuke. Na odru svog zaštitnika održao je čuveni govor kojim je raspalio osvetoljubivot rimske mase prema atentatorima. Ali, na vrhuncu njegove popularnosti, u travnju se pojavljuje ozbiljan takmac za Cezarovu baštinu: Oktavijan. Oktavijan je bio unuk Cezarove sestre i njegov najbliži muški rođak, a Cezar je izgleda imao velike planove za njega i u oporuci ga je učino posvojenim nasljednikom. Iz Apolonije (danas Valona u Albaniji), gdje je boravio s Cezarovim legionarima, Oktavijan stiže preko Brindisija u Rim u pratnji veterana koji ga već slave kao pravog Cezareva nasljednika. Između plahovitog Antonija i devetnaestogodišnjeg, ali racionalnog, Oktavijana dolazi do prvih sukoba. Antonije je utajio Oktavijanovu baštinu i podijelio ju je narodu kako bi podigao vlastitu popularnost. Antonije i Oktavijan okupljaju privatne vojske, dok liberatoresi pokušavaju da se domognu nadzora nad provincijama s brojnom vojskom. Oktavijan kritizira Antonijevu nedosljednost prema ubojicama Cezara, a Ciceron, po uzoru na Demostena, izdaje niz Filipika protiv Antonija. Krajem 44. pr. Kr. Antonijev konzulat je pri kraju i on pokušava da obezbijedi sebi upravu nad Cisalpijskom Galijom odakle bi lako nadzirao Italiju. Dok s istoka stižu vijesti kako je Brut preuzeo komandu nad Makedonijom, a Kasije nad Sirijom. Polovicom listopada Antonije kreće da oduzme Cisalpijsku Galiju od Decima Bruta, još jednog od urotnika. Antonijevo odsustvo Senat koristi da ga proglasi za državnog neprijatelja i pošalje protiv njega vojsku predvođenu konzulima i mladim Oktavijanom, kojemu je usprkos mladosti i neiskustvu date ovlasti pretora. Senat je čak Kasiju i Brutu dao zapovjedništvo nad svim istočnim provincijama. U sukobima, poznatim kao Mutinski rat, oba konzula su poginula, Antonije se povukao u Narbonsku Galiju, Decim Brut je ostao utvrđen u Mutini (današnja Modena), dok je Oktavijan s ukupno osam legija krenuo na Rim i nametnuo se kao konzul za 43. pr. Kr. U Narbonskoj Galiji Antonije i Lepid su sklopili savez i okupili vojsku, a Oktavijan se, svjestan kako Brut i Kasije raspolažu s 19 legija, pomirio s Antonijem. Zahvaljujući Oktavijanu, Brut i Kasije su proglašeni za javne neprijatelje i ukinuta im je amnestija, koja je pak sada osigurana za Lepida i Antonija. Najavu daljeg približavanja cezarovaca glavom je platio Decim Brut, koji je ubijen u pokušaju da pobjegne iz Mutine.