section_heading: Život i djelo
paragraph_text: Bunuel dolazi u New York gdje radi u filmskom odjelu Muzeja moderne umjetnosti i tamo prevodi filmove na španjolski i sa španjolskog jezika. Do 1945. godine živi na rubu oskudice. No, ono što je možda još gore on tada za filmsko stvaralaštvo već punih trinaest godina jednostavno ne postoji. I tada se događa nešto čemu je u svijetu filma teško naći odgovarajuću usporedbu. Nakon tako duge apstinencije, godine 1946., prihvaća poziv producenta Dancigersa da režira igrane filmove u Meksiku, u kinematografiji koja je tada bila malo iznad provincijalne razine. Za Buñuela počinje potpuno nova karijera, nešto u čemu nema nikakvog iskustva. Filmovi stvarani u Parizu bili su ekskluzivni u svakom pogledu: proizvodi alternativne produkcije, namijenjeni plakat za film Dnevnik sobarice probranoj publici, predodređeni za povijest i teorije filma. Od njih se nije očekivao veći utržak, a sada u godini 1946. Buñuel mora misliti i o toj neumoljivo svjetovnoj dimenziji filma. U Meksiku se Bunuel najprije okušava u tamošnjim žanrovima, mješavini melodrame, plitkih komedija i folklora. Međutim, film Zaboravljeni donosi mu nagradu za režiju na filmskom festivalu u Cannesu 1951. godine. Time se Buñuel vraća na pozornicu svjetskog filma i nakon još nekoliko filmova koji predstavljaju vrhunce meksičke proizvodnje dobiva 1956. ponudu francuskih producenata. Vraća se zato u Pariz i uz još nekoliko filmova meksičke i španjolske proizvodnje. Nakon toga njegov dalji rad priprada opusu francuskog filma.