section_heading: Životopis
paragraph_text: mini|lijevo|<center>Trg Ministarstava s nekoliko Niemeyerovih zgrada, [[Brasília (1957. – 64.)]] mini|lijevo|<center>Niemeyer i [[Leonel Brizola (Copacabana, 2002.)]] Niemeyer je rođen kao jedno od šestoro djece u strogo katoličkoj obitelji u Rio de Janeiru. Njegov otac, rođeni Nijemac, je bio grafički dizajner, a njegov otac sudac brazilskog vrhovnog suda,<ref>Carlos Albuquerque, Oscar Niemeyer: Das Leben ist ein Hauch, Deutsche Welle, 5. prosinca 2012. dok su majčini roditelji bili jedni od prvih članova brazilske komunističke partije.<ref>Nicolai Ouroussoff, Oscar Niemeyer, Architect Who Gave Brasília Its Flair, Dies at 104., New York Times, 5. prosinca 2012. mini|<center>Crkva sv. Franje Asiškog, 1943., [[Belo Horizonte, Minas Gerais, Brazil]] Nakon katoličke škole u Rio Barabiten, 1928. godine je upisao studij arhitekture u Nacionalnoj školi likovnih umjetnosti (Escola Nacional de Belas Artes) na kojoj je diplomirao 1934. god. Uslijedilo je plodno razdoblje u arhitektonskom studiju Lúcia Coste. Njih su dvojica projektirali prvu modernu zgradu u Brazilu, Ministarstvo obrazovanja i zdravlja u Rio de Janeiru, u čemu im je pomogao slavni švicarski arhitekt, Le Corbusier. Očaran mladim učenikom Le Corbusier ga je učinio svojim asistentom i od 1947. – 53. on je predstavljao slavnog arhitekta prilikom planiranja Sjedišta UN-a u New Yorku. Njihova suradnja je djelovala na stroge ortogonalne linije moderne arhitekture oko kružnice i krivulje od armiranog betona. mini|<center>[[Nacionalni kongres Brazila|Zgrada nacionalnog kongresa (Congresso Nacional), Brasília (1957. – 64.)]] Luciju Costi posao izgradnje brazilske prijestolnice, Brasílije, ponudio je predsjednik Juscelino Kubitschek, a ovaj je svojem učeniku Niemeyeru povjerio projektiranje zgrade Kongresa, Palače pravde, katedrale i stanova (1957. – 64.). Urbano središte Brasilije je 1987. godine upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Americi. mini|<center>[[Katedrala u Brasíliji (1959. – 70.)]] Dvije godine nakon vojnog puča u Brazilu, 1964. godine, Niemeyer je zbog svog članstva u Komunističkoj partiji Brazila (PBC) od 1945. god., morao prebjeći u Francusku. Koncem 1960-ih postaje predavač arhitekture na Federalnom sveučilištu u Rio de Jenairu (Universidade Federal do Rio de Janeiro, UFRJ), ali se potpuno vraća u Brazil tek nakon potpune amnestije 1982. godine. mini|<center>Muzej moderne umjetnosti, [[Niterói, Brazil]] God. 1988., dobio je prestižnu Pritzkerovu nagradu za arhitekturu. Od 1992. – 96. bio je predsjednikom Komunističke partije Brazila, koju je 1990. god. napustio, ali je ostao gorljivi marksist do kraja života.<ref>Katharina Stegelmann i Petra Kleinau, Personalien: Oscar Niemeyer, Der Spiegel br. 1. 2009., str. 149.