section_heading: Rimska filozofija
paragraph_text: Za rimske stoičare karakteristično je da gotovo potpuno odustaju od teorijskog proučavanja prirode i spoznaje: oni se ograničavaju samo na etičke probleme i pritom se postupno približavaju shvaćanjima koja su bliska kršćanskom učenju. Prvi veliki stoičar carske epohe bio je Seneka (Lucius Annaeus Seneca, 4. pr. Kr. – 65.). Kod njega filozofija ima praktičan etički značaj: da odgaja, organizira život i pribavlja spokojstvo. Svijet je vječna dinamična cjelina, potčinjena općem kružnom toku kretanja. Ljudska je duša besmrtna. Svim stvarima i pojavama u prirodi upravlja neizmjenjiva nužnost ili, u Senekinoj terminologiji, sudbina, odnosno božanska providnost. Stoga čovjek treba živjeti u skladu s tom prirodnom nužnošću i božanskom providnošću, jer samo tako može postići sreću. «Živjeti sretno isto je što i živjeti u skladu s prirodom»<!-- CITAT!! -->, kaže Seneka. Budući da je slab i ne može mijenjati tok događaja, čovjek treba mirno («stoički») podnositi sve udarce neumitne sudbine. Seneka je propovjednik općeljudske ljubavi i milosrđa i nade u bolji život nakon smrti. Po tome će utjecati na formiranje ranog kršćanskog učenja na Zapadu.