section_heading: Politička karijera
paragraph_text: 1. lipnja 1993. godine, jedan zastupnik Šešeljeve stranke u saveznom parlamentu pretukao je jednog zastupnika Draškovićeve partije. Ovaj incident izazvao je prosvjede SPO-a ispred saveznog parlamenta, tokom kojih je čak pokušano i zauzimanje zgrade parlamenta. Tom prilikom jedan policajac je poginuo, a Drašković i njegova supruga su isprebijani i uhićeni. Ipak, pod pritiskom stranih sila, Milošević je bio prisiljen pustiti Draškovića iz zatvora (9. srpnja). Iako je te 1993. Hrvatska bila međunarodno priznata zemlja, Drašković je još uvijek razmatrao kako na silu držati Hrvatsku zatočenu u Jugoslaviji, pri čemu je Slovence smatrao za saveznike. Tvrdio je da Srbi nemaju sa Slovenijom nikakvih zadjevica ni sporova te da Slovenija nije zapadna kapija Jugoslavije, nego zapadna brana, "eventualnoj, hrvatskoj secesiji" pa doklegod "hrvatski avanturizam" bude ukliješten između Srba i Slovenaca, bit će nemoćan.Ivica Relković, Haaški recital Vuka Draškovića, Susret, Zagreb, 2004., ISBN 953-97047-3-1, str. 230. Nije priznavao da se RH razdružila, nego je govorio o "hrvatskoj secesiji", hrvatsku želju za samostalnošću i nacionalno oslobođenje je nazivao "rastućom histerijom ustaštva" a osamostaljenu Hrvatsku je stigmatizirao da je NDH. Predlagao je ovakve mjere: ''Hrvatski secesionizam i rastuća histerija ustaštva mogli su se smiriti mudro i tiho, pašićevski. Trebalo je obnoviti i učvrstiti odnose sa Slovencima, što je bilo u obostranom interesu. U Zagrebu bi, istoga trena, razumjeli da od NDH nema ništa. Onih koju stotinu ustaša, koji su divljali tih mjeseci, vojska bi razoružala i smirila u samo jednoj akciji. Ako bi odjeknuo koji zvižduk iz svijeta, brzo bi bio zaboravljen.''