section_heading: Katolički samostani
paragraph_text: S druge strane, u 11. stoljeću osnivaju se kamaldolijanci i kartuzijanci kao bitno pustinjački redovi, u kojima pojedini redovnici ne žive u zajednici, već sami. To se očituje i u načinu izgradnje i rasporedu njihovih samostanskih zgrada, koje su podijeljene na: pojedinačne redovničke ćelije (dio gdje spavaju redovnici) u kojima se nalazi samo krevet i klecalo za molitvu ; gospodarski dio u kojem se nalazi štala, radionice, magazin, vrtovi; skriptorije ( dio gdje se pišu knjige-manuskripti); biblioteku ; refektorij ili blagavaonicu ; samostansko dvorište ili klaustari. Klaustari su imali vrlo dekorativan natkriven hodnik s arkadama. To bi im služilo kao mjesto za odmor. U podu su bile grobnice prekrivene kamenim pločama. Postoji oblik samostana koji se zove Klauzura, to je tip samostana kada je sve zatvoreno pa je redovnicima klaustar jedino gdje idu van (ne smije se ni van ni unutra). Unutrašnjost vrta je personifikacija raja, odnosno rajskoga vrta, s cvijećem, bunarom i središnjim platoem. Sve je vrlo dekorativno. U 13. stoljeću nastaju novi redovnički pokreti koje osnivaju sv. Dominik i sv. Franjo Asiški, a temelje se na siromašnom načinu života i putujućem propovijedanju. Stoga se nazivaju i prosjačkim redovima. Uz franjevce (Red manje braće) i dominikance (Red propovjednika), među prosjačke redove ubrajaju se i karmelićani. Zbog svoje veće pokretljivosti i nevezanosti na jedno mjesto, kao što je to bio slučaj s dotadašnjim redovnicima, ovi prosjački redovi grade i drugačiju vrstu samostana koji odražavaju bitno zajednički način života na manjem prostoru, bez mnogo gospodarskih zgrada.