section_heading: Povijest istraživanja
paragraph_text: Zapažajući na Merkuru stalne oznake, Giovanni Schiaparelli (1835. – 1910.) je 1889. odredio period vrtnje i ustanovio (pogrešno) da iznosi 88 dana, isto toliko koliko i zvjezdana godina (siderička godina). I pomoću najboljeg optičkog teleskopa, Merkur se vidi lošije nego Mjesec golim okom. Jednak su period vrtnje (rotacije) potvrdila i fotografska snimanja. Promatrajući nejasnoće na tlu, Eugène Michel Antoniadi (1870. – 1944.) je pretpostavljao da postoji razrijeđena atmosfera, a njenu je moguću gustoću nastojao odrediti Audouin Charles Dollfus (1924. – 2010) 1950. na temelju polarizacije odražene svjetlosti. Našao je da je Merkurova atmosfera bar 1000 puta rjeđa od Zemljine. I kasnija su mjerenja, spektroskopska, potvrdila postojanje plinova. No sve su to bile veoma pretjerane procjene. Nova su znanja dobivena upotrebom radio teleskopa. Najprije je 1962. zabilježeno da tlo isijava radio valove neočekivane jačine. Iako je polovica kruga bila tamna, tlo je zračilo tako snažno kao da je čitav krug na temperaturi od kojih 100&nbsp;°C. Pojavilo se mišljenje da je tamna strana zagrijana uz strujanje nekih atmosferskih plinova, koji pristižu s osvijetljene strane. Do rješenja se došlo 1965., kada je uz pomoć odjeka radarskih valova utvrđeno da siderički (zvjezdani) period vrtnje traje 58.65 dana, što znači da se svaki dio kugline površine postepeno zagrijava Sunčevom svjetlošću.