paragraph_text: Suvremena povijest povišenoga krvnog tlaka (hipertenzije) započinje razumijevanjem kardiovaskularnoga (srčano-žilnoga) sustava na temelju rada liječnika Williama Harveyja (1578 - 1657). On je opisao cirkulaciju krvi u svojoj knjizi De motu cordis. Engleski duhovnik Stephen Hales prvi je objavio rezultat mjerenja krvnog tlaka 1733. godine. Opisi onoga što će se kasnije nazivati povišenim krvnim tlakom potječu, između ostaloga, od Thomasa Younga 1808. i osobito Richarda Brighta 1836. Bright je primijetio vezu između srčane hipertrofije i bolesti bubrega, zbog čega je bolest bubrega u tom razdoblju često nazivana Brightovom bolešću. 1850. George Johnson ukazao je na to da bi zadebljane krvne žile vidljive u bubregu zbog Brightove bolesti mogle biti prilagodba na povišeni krvni tlak. William Senhouse Kirkes 1855. i Ludwig Traube 1856. također su na temelju patoloških opažanja smatrali da bi povišeni tlak mogao objasniti povezanost hipertrofije lijeve klijetke s oštećenjem bubrega zbog Brightove bolesti. dakle, da se visoki krvni tlak može pojaviti kod ljudi sa zdravim bubrezima. Prvi prikaz povišenoga krvnog tlaka kod osobe bez dokaza o prisutnosti bubrežne bolesti napravio je Frederick Akbar Mahomed 1874. godine pomoću sfigmografa.<ref> Koncept hipertenzivne bolesti kao bolesti cirkulacije stvorio je Sir Clifford Allbutt, nazvavši to stanje "hiperpijezijom".<ref><ref> Međutim, hipertenzija je kao medicinski entitet zaživjela 1896. godine izumom sfigmomanometra na bazi manšete Scipiona Riva-Roccija 1896. godine<ref> koji je omogućio mjerenje krvnog tlaka u klinici. Godine 1905. Nikolaj Korotkoff poboljšao je tehniku opisujući Korotkoffove zvukove koji se čuju kada se arterija osluškuje stetoskopom dok se ispušta zrak iz manšete sfigmomanometra. Praćenje slijeda mjerenja krvnog tlaka dodatno je unaprijeđeno kada je Donal Nunn 1981. izumio precizan i potpuno automatiziran oscilometrijski sfigmomanometar.<ref>Apparatus and method for measuring blood pressure