section_heading: Povijest
paragraph_text: Pojmovi narod i folklor proizvod su modernog društva. Folkloristika se razvijala kao tihi drugi moderne, preuzevši od nje binarne opozicije estetike i etike, objektivnosti i subjektivnosti, izvornosti i neizvornosti, dominante i manjine, globalnoga i lokalnoga, tradicije i suvremenosti, seoskoga i gradskoga, zajedničkoga i pojedinačnoga, naroda i gospode. Mitološke, poredbene, migracijske i slične teorije koje su se u 19. stoljeću bavile podrijetlom bajki objašnjavale su simbole u motivima i slikama, često zapostavljajući kulturno okruženje i cjelinu priče. Na tim iskustvima nastala je početkom 20. stoljeća zemljopisno-povijesna metoda tzv. finske škole. Julius Krohn je egzaktnom usporedbom inačica utvrđivao zavičaj i praoblik pojedinih pjesama epa Kalevala. Metodu je Kaarle Krohn primijenio na prozu, što je rezultiralo prvim izdanjem međunarodnoga kataloga tipova pripovijedaka (A. Aarne, 1910.). Mnogobrojni katalozi nastali prema tome uzorku i danas su u uporabi. Nasuprot migracijskoj orijentaciji finske škole, poredbena istraživanja junačke epike u 20. stoljeću više su se bavila općim obilježjima žanra (C. M. Bowra), podrijetlom žanra (Vladimir Jakovljevič Propp, Jeleazar Moisejevič Meletinskij), uzajamnim utjecajima kroz povijest (Viktor Maksimovič Žirmunskij) te tipološkim poredbama različitih epskih tradicija (B. N. Putilov).