section_heading: Položaj
paragraph_text: Nalazi se podno brda Trećanice i brježuljka Velog Bijaća, na međi trogirskog i donjokaštelanskog polja. Teško je utvrditi koliko je bilo područje naselja. Prema ispravi Andrije II iz 1207. Bijaći su kraljevsko dobro i pružalo se sve do mora, zauzimajući cijelo Podmorje. Kasnije se to kraljevsko dobro sve više smanjivalo jer su ga zauzimali privatnici, crkvene institucije i trogirska općina pa se i toponim danas odnosi na usko područje. Bijaći se danas nazivaju dva brežuljka. Veli Bijać (208 m) smješten je zapadno od Malog Bijaća koji je znatno manji. Na vrhu Velog Bijaća nalazi se crkva sv. Onofrija (sv. Nofar), koja je izgrađena 1475. godine. U najstarijem dobu hrvatske povijesti, Bijaći su sjedište hrvatskih vladara o čemu svjedoče i arheološka istraživanja kod crkve sv. Marte. Nalazili su se u Kliškoj županiji. Naselje se spominje u darovnici kneza Trpimira iz 859. godine (kao Byaci), Muncimirovoj ispravi (Biaci), i u presudi kralja Zvonimira (Biaki). Za vrijeme rata između Genove i Mletaka (1378.) postojala je osmatračnica u Bijaćima, čiji je zadatak da, ako se neprijatelj pojavi, uzbuni stanovnike Podmorja koji su se morali u roku od 6 sati pojaviti u gradu Trogiru. Po nalazima u grobovima na tom području može se zakljućiti da je kontinuitet naselja trajao od 10. do 16. stoljeća. Selo Bijaći je više puta opustjelo zbog ratova, međutim, u mirnim razdobljima stanovništvo se opet vraćalo. Zbog straha od turskih napada selo je posljednji put napušteno u 16. stoljeću. Izbjeglice iz Bijaća se naseljavaju u obližnji Kaštel Štafilić, prenoseći beneficije u novo naselje.