Boli to chlapci z bratislavskej Trnávky, nazývanej Dornkappel (Tŕňová kaplnka) alebo hovorovo poetickejšie Mexiko. Kedysi tam totiž stáli desiatky drevených búd, ktoré v zime, zapadané snehom, pripomínali skôr kanadský Dawson. Väčšina z partie mala okolo pätnásť, keď si v roku 1944 založili trampskú osadu a pomenovali ju Hurikán. "Najprv sme sa schádzali u šerifa Johnyho, ktorého rodičia mali malú manzardku. Dokonca mali aj tmavú komoru, náruživo sme fotografovali, ja som mal starý Voigtländer. Lenže časom nás bolo viac, tak sa klubovňou stala čakáreň obvodného lekára zdravotnej poisťovne. Bolo to výborné, trénovali sme tam hudbu. Mali sme gitary, mandolíny, bendžo a ťahaciu harmoniku," spomína Rózo, ktorý veľkú časť života pracoval na Dunaji ako lodník.
Bodáky a listové perá
Tradícia výroby nožov v Hurikáne vznikla v 40. rokoch a osada sa časom práve vďaka nim stala povestnou. "Cez vojnu boli na Kuchajde vojenské batérie, a keď vojaci odišli do Povstania, ponechávali tam rôzne veci. Pobrali sme odtiaľ, čo sa dalo použiť v trampingu, staré bodáky, stany... Pre nás chudobných chlapcov to boli hotové poklady. Nemali sme peniaze, tak sme sa snažili niektoré veci si sami vyrobiť. Dýky sme brúsili, kde sa dalo. Mal som otčima strojného zámočníka a ten mal takú pivničku, tam sme začínali," pokračuje.
Čepele najprv robili z vojenských bodákov a z listových pier zo starých nákladných áut. Bolo veľmi ťažké brúsiť ich pilníkom alebo nožnou brúskou, keď nevládali, neraz sa striedali aj štyria. Neskôr im kamaráti zháňali materiál, kde sa dalo. Parohy na črienky dodávali a dodnes dodávajú kamaráti poľovníci. Odrezky koží na puzdra zasa jedna Rózova kamarátka, ktorá vyrábala kožené poťahy. Brúsili u kamarátov, čo mali chalupy, chaty, záhrady, aj v bývalej Tatrovke. Časom sa k nim pridal i Rózov syn, ktorého prezývajú Macher. "Vyrába ich už aj z antikorovej ocele, čo sa dosť ťažko opracúva, takže robí doslova na kolene. S puzdrami je to menej problematické, tie vyrábam doma, momentálne mám dielňu na presklenom balkóne," vysvetľuje Rózo.
Ostrá tradícia
Roky plynuli, v osade sa premlelo nemálo trampov a jej názov sa dokonca niekoľkokrát menil. Volali sa Rudá hvězda, Komandos či Karibu. Mali problémy s Bobom Hurikánom, českým trampským pesničkárom a spisovateľom, ktorý sa občianskym menom volal Josef Peterka. "V Prahe sa dozvedel, že v Bratislave je osada Hurikán. Navštívil nás s tým, že ako si dovoľujeme volať sa rovnako ako on. O niekoľko rokov sme sa vrátili k tomuto názvu," zdôrazňuje Rózo. A ako prišiel k prezývke? "Šľak ho vie, z čoho to vzniklo. Asi preto, že som kedysi mal kamarátku Rózu. Prischlo mi to na furt," smeje sa.
Za tie desaťročia sa výroba dýk v Hurikáne stala tradíciou. Vyrobili ich desiatky a neexistujú dve rovnaké. Rokmi chytili rutinu a ich práce sú hotové umelecké diela. Nože zásadne darovali, nikdy ich nepredávali. Tieto dýky sa prostredníctvom trampov emigrantov dostali do sveta, do Kanady, Austrálie. Okrem nožov vyrábajú aj domovenky, šerifské hviezdy, vlajky či bolla - americké kravaty.
Dve šťastia
Chlapci z Hurikánu trampovali najmä po slovenských horách. Stály fl ek nemali, zvyčajne táborili v Malých Karpatoch na Panovej lúke, Košarisku, Ostrove kormoránov či v povodí Vydrice. Rózo trampoval aj po Balkáne, kde päť rokov pôsobil pracovne. "Bol som na čundri s tamojšími Cigánmi. Pohostili ma dobrým mäsom, ale že bolo psie, som zistil až neskôr. Bola tam divočina, ešteže som mal vojenské mapy od kamaráta. Navštívil som aj Karéliu, je to naozaj krajina tisícich jazier," opäť spomína.
Výroba legendárnych nožov v Hurikáne v posledných rokoch ustáva. "Mal som dve mozgové príhody, po nich sa mi začali triasť ruky a odišlo mi ľavé oko. Výroba puzdier si vyžaduje presnosť, čo je takto dosť ťažké. Neraz niečo pokazím a musím začať znova. Kedysi mi jedna dýka trvala dva dni, teraz dva týždne. Odchádzam. Ešte dokončím rozrobené a puzdra už viac robiť nebudem. Časť rozdám kamarátom a časť by sme chceli darovať do trampského múzea, ktoré plánujeme založiť v Bratislave. Mali sme výstavu v Martine, kde sme zožali úspech. V živote mám dve šťastia – ohromného neurológa a úžasnú manželku alebo naopak," dodáva.
Manželku Aničku si priviedol z Tatier. Zoznámili sa pred rokmi v Štrbskom Plese, kde bol na liečení jej pacientom. "Raz vo víchrici sme sa chytili za ruky a zostalo nám to. Roky maskoval, že je tramp. Mňa však nezlákal, aj keď som veľká turistka. Doslova sme spolu bojovali, keď po mŕtviciach nechcel žiť," pridáva sa Anna Venclová. Rózo sa po smrti šerifa Johnyho stal sám šerifom osady a aj teraz občas prejde staré chodníčky alebo vyrazí na potlach. V súčasnosti sa k Hurikánu hlásia dohromady piati kamaráti. Mnohí zomreli, ďalší majú iné starosti. Spomienkami, ktoré sa dajú chytiť do ruky, sú však desiatky vyblýskaných dýk a zažltnuté fotky zálesákov z niekdajšieho Mexika.