Právo na súkromie a jeho potreba
Právo na súkromie patrí medzi základné ľudské práva a slobody. Toto právo je garantované aj Všeobecnou deklaráciou ľudských práv, ktorá je vzorovým dokumentom pre tvorbu noriem na ochranu ľudských práv. Deklarácia ustanovuje, že "nikto nesmie byť vystavený svojvoľnému zasahovaniu do súkromného života … Každý má právo na právnu ochranu proti takýmto zásahom alebo útokom." Právo na súkromie a ochranu pred neoprávnenými zásahmi do súkromného života garantuje aj Ústava Slovenskej republiky. Podľa nej je "nedotknuteľnosť osoby a jej súkromia zaručená a môže byť obmedzená len v prípadoch ustanovených zákonom."
Existencia súkromnej a verejnej sféry predstavuje jeden zo základných princípov fungovania liberálnych demokracií. Ochrana práv jednotlivca a jeho autonómie pred svojvoľnými zásahmi, či už zo strany štátu alebo ostatných obyvateľov, je zosobnením tohto princípu. Takéto chápanie súkromia ako hodnoty samej o sebe predpokladá, že každý jednotlivec potrebuje svoje súkromie na plnohodnotné prežívanie svojho života a vykonávanie rozličných spoločenských rolí. Sociológ Erving Goffman vo svojom diele Všetci hráme divadlo: Sebaprezentácia v každodennom živote tvrdí, že každý jednotlivec vo svojom živote hrá niekoľko odlišných rolí ako herec v divadle. Každú z týchto jednotlivých rolí hrá pre odlišné publikum – čo v praxi znamená, že sa inak správa v prítomnosti určitej autority (napr. učiteľa), inak v prítomnosti svojich rodičov a inak v spoločnosti svojich rovesníkov. Na to, aby tieto role mohol hrať podľa svojho uváženia – a teda udržiavať rozmanité profesionálne a sociálne vzťahy – je potrebné mať kontrolu nad tým, komu a do akej miery sprístupní jednotlivé informácie o svojom živote.
Keď sa povie právo na súkromie, tak niekedy je ťažké si predstaviť, čo všetko toto právo zahŕňa a prečo má význam ho chrániť. Americká morálna filozofka Judith Thomson právo na súkromie definuje ako zhluk práv, ktoré sa prelínajú s inými dôležitými právami, a to predovšetkým vlastníckym právom a právom nad vlastnou osobou. Vlastníctvo nejakej veci vytvára právo s touto vecou ľubovoľne manipulovať, ale súčasne aj právo, aby s ňou nijako nemanipuloval nikto iný. Bez dovolenia vlastníka nemá nikto právo disponovať informáciami (s výnimkou oprávnených štátnych orgánov) o rozsahu a obsahu majetku. Toto právo úzko súvisí s autonómiou jednotlivca, ktorý má právo vlastniť akékoľvek legálne produkty, vrátane takých, ktorých vlastníctvo môže vyvolávať u niekoho určité pohoršenie. (napr. cigarety, alkohol, pornografia).
Analogicky je právo na súkromie spojené aj s právom nad vlastnou osobou. To znamená, že každý má právo na to, aby bol súkromnom priestore ponechaný na pokoji, aby nebol pozorovaný a odpočúvaný. Sprístupňovanie osobných detailov zo svojho života, napríklad ako a s kým trávime svoj voľný čas alebo či sa v súkromí hádame so svojimi partnermi, má byť ponechané na konkrétnom jednotlivcovi. To neznamená, že ak niečo viem o niekom inom, tak automaticky porušujem jeho právo na súkromie. Podstatné je, že na zistenie takýchto informácií by nemali byť uskutočnené niektoré kroky (napríklad súčasné mechanizmy sledovania a odpočúvania).
Právo na súkromie je dôležité aj pre demokratické procesy prebiehajúce v spoločnosti. Anonymita je dôležitým predpokladom pre slobodný výber vo voľbách. Taktiež je úzko spojená so slobodou prejavu, keďže demokratické procesy sú založené na vyjadrovaní protichodných názorov a na určitej úrovni adekvátneho politického konfliktu. Svojvoľné narúšanie práva na súkromie má na ľudské práva negatívne dopady.
Odlišnou veľkou výzvou pre možnosť informačného sebaurčenia je poskytovanie osobných informácií tretím stranám. V styku s rozličnými spoločnosťami a inštitúciami sme často nútení zverovať im naše osobné údaje, prípadne majú prístup k rozličným informáciám o našich súkromných aktivitách. Koncentrovanie takýchto čiastočných informácií o súkromných životoch používateľov rôznych služieb umožňuje vytvárať síce nekompletné, ale čoraz detailnejšie profily.
Konflikt medzi právom na súkromie a potrebou štátu a ďalších subjektov získavať a disponovať osobnými informáciami sa na úrovni verejných politík pretavil do princípu ochrany dát. Tento problém sa prvýkrát dostal do popredia na prelome šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov 20. storočia, keďže rozvoj informačných technológií priniesol rozšírenie možností uchovávania a prenosu dát. Ochrana dát sa stala politickým problémom – tento problém je viacdimenzionálny, zahŕňa najmä prenos, uchovávanie a používanie osobných dát. Reakciou štátu bolo vytvorenie regulačného rámcav podobe osobitných zákonov o ochrane osobných údajov a zriadenie úradov na ochranu osobných údajov, ktoré dohliadajú nad zákonnosťou procesov disponovania s dátami. V prípade Slovenska je to zákon o ochrane osobných údajov. (č. 122/2013)
Osobné informácie sú také údaje, ktoré sú citlivé, a z toho dôvodu by mali byť chránené. Slovenský zákon definuje osobné informácie ako "údaje týkajúce sa určenej alebo určiteľnej fyzickej osoby, pričom takou osobou je osoba, ktorú možno určiť priamo alebo nepriamo, najmä na základe všeobecne použiteľného identifikátora alebo na základe jednej či viacerých charakteristík alebo znakov, ktoré tvoria jej fyzickú, fyziologickú, psychickú, mentálnu, ekonomickú, kultúrnu alebo sociálnu identitu."
Táto definícia je relatívne zložitá a nevymedzuje presne, kde leží hranica medzi osobnými údajmi a takými informáciami, ktoré už nemožno za osobné považovať. Osobné údaje sú však rozličné informácie, na základe ktorých je možné identifikovať konkrétneho jednotlivca, kam patrí široké spektrum údajov, počnúc od mena, rodného čísla, až po e-mailovú adresu alebo fotografiu.
Ďalším princípom, ktorý je úzko spojený s rozvojom technológií, je princíp informačnej bezpečnosti. Ten súvisí so samotnou bezpečnosťou dát a ich ochranou pred únikom a zneužitím. Nakladanie s osobnými informáciami teda musí podliehať určitým "férovým princípom," ktoré zahŕňajú aj vyššie spomínané princípy ochrany dát a informačnej bezpečnosti. Charles Raab tvrdí, že tieto princípy môžu byť vyjadrené odlišnými formuláciami, ale v zásade sú rovnaké vo všetkých krajinách, ktoré dbajú na ochranu práva na súkromie. Ide o nasledovné princípy:
- Dáta sú zhromaždené férovo a zákonne, za určitým oprávneným cieľom
- Dáta sú presné, relevantné a aktuálne; ich rozsah nie je neprimeraný vo vzťahu k účelu zberu
- Dáta nie sú uchovávané dlhšiu dobu, ako je to potrebné
- Dáta sú zhromažďované s vedomím a súhlasom dotknutej osoby, v ostatných prípadoch len v prípade zákonnej úpravy
- Dáta nie sú zdieľané tretím osobám, s výnimkou špecifických prípadov podľa stanovených podmienok, ktoré môžu vyžadovať súhlas dotknutej osoby
- Dáta sú uchovávané za bezpečných podmienok
- Dáta sú jednotlivcovi prístupné za účelom ich zmeny, alebo spochybnenia
Digitálna stopa ako výzva pre súkromie
Digitálna stopa, ktorú vytvárame na rozličných platformách (akými sú poskytovateľ e-mailových služieb, sociálne siete, internetové obchody alebo elektronické bankovníctvo) vzniká vo vzťahu medzi používateľom a poskytovateľom danej služby. Problém nastáva v prípadoch, keď sú naše osobné údaje poskytované tretím stranám (spoločnostiam, ktoré sú mimo vzťahu používateľ – prevádzkovateľ), čo je častá praktika, na ktorú dávame súhlas akceptovaním prevádzkových pravidiel danej služby. Ďalšou praktikou je automatické nastavenie poskytovania našich osobných údajov tretím stranám a potreba vykonania konkrétnych krokov zo strany používateľa – ako napr. zmena nastavení alebo zaslanie e-mailu – na to, aby sa to nedialo. Príkladom je sociálna sieť Pokec, ktorá osobné údaje poskytuje spriazneným stránkam v rámci portálov Azet.
Posúdiť veľkosť straty súkromia je komplikované. Ak váš pohyb na určitej stránke sleduje len jedna konkrétna firma, tak táto strata nie je veľká. Ak sa ale tieto relatívne malé straty súkromia hromadia a centralizujú, tak o vás dokážu vytvoriť veľmi detailný portrét. Predstavte si, že niekto vie, aké stránky online navštevujete, koľko času a o ktorej hodine na nich trávite, čo online nakupujete, aké videá pozeráte, atď. Carissa Véliz z Oxfordskej Univerzity stratu súkromia prirovnáva k ekologickým škodám alebo zhoršovaniu zdravotného stavu: zahodenie jedného odpadku na zem alebo vyfajčenie jednej cigarety nespôsobia katastrofu, ale ich súčet za dlhšie časové obdobie môže.[i] Najmä v online priestore súkromie nie je štandardným nastavením a na jeho čo najväčšie zachovanie je potrebné vykonávať určitú prácu.
[i] Carissa Véliz. Why you might want to think twice about surrendering online privacy for the sake of convenience. The Conversation. 11. 1. 2017. Dostupné na https://theconversation.com/why-you-might-want-to-think-twice-about-surrendering-online-privacy-for-the-sake-of-convenience-71021