Testovanie DNA (nazývané aj genetická daktyloskopia , typizácia DNA alebo profilovanie DNA) je technika používaná na rozlišovanie medzi jedincami toho istého druhu len pomocou vzoriek ich DNA. Jej vynález Dr. Alecom Jeffreysom na univerzite v Leicesteri bol oznámený v roku 1984. Dvaja ľudia budú mať prevažnú väčšinu sekvencie DNA spoločnú. Pri genetickom fingerprintingu sa využívajú vysoko variabilné opakujúce sa sekvencie nazývané minisatelity. Je nepravdepodobné, že dvaja nepríbuzní ľudia budú mať rovnaký počet minisatelitov v danom lokuse. Pri profilovaní STR, ktoré sa líši od fingerprintingu DNA, sa na získanie dostatočného množstva DNA používa PCR, aby sa potom zistil počet opakovaní v niekoľkých lokusoch. Je možné určiť zhodu, ktorá je veľmi nepravdepodobná, že by vznikla náhodou, s výnimkou prípadu identických dvojčiat, ktoré budú mať identické genetické profily. Nie však odtlačky prstov.
Genetické odtlačky prstov sa používajú v kriminalistike na porovnávanie podozrivých osôb so vzorkami krvi, vlasov, slín alebo spermy. Takisto viedla k niekoľkým oslobodeniam predtým odsúdených podozrivých. Používa sa aj v takých aplikáciách, ako je identifikácia ľudských pozostatkov, testovanie otcovstva, porovnávanie darcov orgánov, štúdium populácií voľne žijúcich zvierat a určovanie provincie alebo zloženia potravín. Používa sa aj na vytváranie hypotéz o štruktúre ľudskej diaspóry v prehistorických dobách.
Identifikácia DNA sa musí vykonať extrakciou DNA z látok, ako sú:
Referenčné vzorky sa často odoberajú pomocou bukálneho tampónu.
Metódy určovania odtlačkov DNA
Odtlačky DNA sa začínajú extrakciou DNA z buniek vo vzorke krvi, slín, spermií alebo inej vhodnej tekutiny či tkaniva.
Jedným zo spôsobov, ako získať odtlačok DNA, je urobiť Southernovu škvrnu. Táto metóda má niekoľko krokov. Najprv sa analyzovaná DNA musí oddeliť od iného materiálu. Potom sa musí rozrezať na niekoľko rôzne veľkých častí pomocou reštrikčných enzýmov, proteínov, ktoré dokážu rozrezať dvojvláknovú DNA bez poškodenia báz. Kúsky sa roztriedia podľa veľkosti pomocou gélovej elektroforézy. Kúsky sa nalejú do gélu s kladným nábojom na dne. DNA má prirodzený mierne záporný náboj, takže bude priťahovaná k spodnej časti. Menšie kúsky sa môžu v géle pohybovať rýchlejšie, preto budú ďalej ku dnu ako väčšie kúsky. Tým sa kúsky rozdelia podľa veľkosti, pričom väčšie budú vyššie a menšie ďalej. Potom sa na gél aplikuje alkalický roztok alebo teplo, aby DNA denaturovala a rozdelila sa na jednotlivé vlákna. Nitrocelulózový papier sa rovnomerne pritlačí ku gélu a potom sa zapečie, aby sa naň DNA natrvalo prichytila. DNA je teraz pripravená na analýzu pomocou rádioaktívnej sondy v hybridizačnej reakcii.
Na výrobu rádioaktívnej sondy je potrebná DNA polymeráza. DNA, ktorá má byť rádioaktívna, sa vloží do skúmavky. Pozdĺž vlákna by sa mali urobiť horizontálne zlomy a zároveň by sa mali pridať nukleotidy. Báza C alebo cytozín by mala byť rádioaktívna. Potom by sa do skúmavky mala pridať polymeráza. Tá bude priťahovaná k zlomom a pokúsi sa ich opraviť. Keď DNA polymeráza fixuje DNA, preruší existujúce väzby, takže existujúce nukleotidy môžu byť nahradené novými nukleotidmi v skúmavke. Vždy, keď má spodné vlákno bázu G alebo guanín, vložené C bude rádioaktívne. Tým, že polymeráza opravuje vlákno DNA, zároveň ho robí rádioaktívnym. DNA sa zahrieva tak, že sa obe vlákna rozdelia. Vzniknú jednovláknové kúsky, ktoré môžu, ale nemusia byť rádioaktívne. Rádioaktívne kúsky sú teraz sondy pripravené na použitie.
Teraz sa rádioaktívna sonda môže použiť na vytvorenie hybridizačnej reakcie. Hybridizácia je, keď sa dve genetické sekvencie spoja vďaka vodíkovým väzbám, ktoré sú medzi bázovými pármi. Dve takéto väzby sú medzi A alebo adenínom a T alebo tymínom a tri medzi C a G. Aby hybridizácia fungovala, DNA musí byť denaturovaná, aby bola jednovláknová; podobne ako Southern Blot, ktorý bol vytvorený na nitrocelulózovom papieri. Denaturovaná DNA a rádioaktívna sonda by sa mali vložiť do plastového vrecka s fyziologickým roztokom a potom pretrepať. Sonda sa naviaže na denaturovanú DNA všade tam, kde nájde vhodné miesto. Sonda a DNA sa nemusia presne spájať. Obe budú mať sekvencie, ktoré môžu držať spolu aj v prípade, že je uloženie slabé, avšak vodíkových väzieb bude menej. Sondy, ktoré majú nízku homológiu alebo podobnosť, sa môžu viazať na DNA lepšie, ak sa mení teplota alebo množstvo soli v zmesi. Aj keď je zhoda slabá, sonda a DNA sú teraz hybridizované.
Spôsob, ako využiť celý vyššie opísaný proces, je použiť ho na určenie VNTR osoby. VNTR alebo variabilný počet tandemových opakovaní sú opakujúce sa sekvencie párov báz v genetickej informácii človeka. Každé vlákno DNA obsahuje exóny, teda úseky, ktoré obsahujú genetickú informáciu, a introny, ktoré nemajú žiadne iné rozoznateľné využitie ako to, že obsahujú VNTR, teda opakujúce sa sekvencie párov báz. Každý človek má niekoľko takýchto opakujúcich sa sekvencií. Aby sa zistilo, či má niekto špecifický VNTR, musí sa urobiť Southern Blot a potom sa v hybridizačnej reakcii sondovať rádioaktívnou verziou uvedeného VNTR. Výsledkom tohto procesu je vzor nazývaný odtlačok DNA. Každý človek má VNTR, ktoré geneticky zdedil od jedného alebo oboch rodičov. Nie je možné, aby mal niekto takýto VNT, ktorý nemal ani jeden z jeho rodičov. Vzory VNTR sú pre každú osobu jedinečné a budú presnejšie, ak sa použije viac sond VNTR.
Vynález polymerázovej reťazovej reakcie (PCR) znamenal pre DNA fingerprinting obrovský pokrok v rozlišovacej schopnosti a schopnosti získať informácie z veľmi malých východiskových vzoriek. PCR zahŕňa amplifikáciu špecifických oblastí DNA pomocou cyklického striedania teplôt a termostabilného enzýmu polymerázy spolu s fluorescenčne označenými sekvenčne špecifickými prajmermi DNA. K dispozícii boli komerčné súpravy, ktoré na rozlišovanie využívali jednonukleotidové polymorfizmy (SNP). Tieto súpravy využívajú PCR na amplifikáciu špecifických oblastí so známymi odchýlkami a hybridizujú ich so sondami ukotvenými na kartách, čo vedie k farebnej škvrne zodpovedajúcej konkrétnej sekvenčnej odchýlke.
Jednou z hlavných výčitiek voči RFLP bolo, že je pomalá a vyžaduje si použitie veľkého množstva DNA. To viedlo k vývoju metód založených na PCR, ktoré si vyžadovali menšie množstvá DNA, ktoré mohli byť aj viac znehodnotené ako tie, ktoré sa používajú pri analýze RFLP. Systémy ako HLA-DQ alfa reverse dot blot strips sa stali veľmi populárnymi vďaka jednoduchému použitiu a rýchlosti, s akou sa dal získať výsledok, avšak neboli také rozlišujúce ako RFLP. Bolo tiež ťažké určiť profil DNA v prípade zmiešaných vzoriek, ako napríklad vaginálny výter od obete sexuálneho útoku.
Začiatkom 90. rokov 20. storočia sa do praxe zaviedla aj ďalšia technika, AmpFLP alebo amplifikovaný polymorfizmus dĺžky fragmentov. Táto technika bola tiež rýchlejšia ako analýza RFLP a na amplifikáciu vzoriek DNA používala PCR. Pri rozlišovaní rôznych alel sa spoliehala na polymorfizmus tandemových opakovaní s premenlivým počtom (VNTR), ktoré sa oddelili na polyakrylamidovom géle pomocou alelického rebríka (na rozdiel od rebríka molekulovej hmotnosti). Pásy sa dali vizualizovať zafarbením gélu striebrom. Jedným z obľúbených lokusov na fingerprinting bol lokus D1S80. Tak ako pri všetkých metódach založených na PCR, vysoko degradovaná DNA alebo veľmi malé množstvá DNA môžu spôsobiť alelický výpadok (spôsobujúci omyl v myslení, že heterozygot je homozygot) alebo iné stochastické efekty. Okrem toho, keďže sa analýza vykonáva na géle, veľmi vysoký počet opakovaní sa môže zhromaždiť v hornej časti gélu, čo sťažuje ich rozlíšenie. Analýza AmpFLP môže byť vysoko automatizovaná a umožňuje jednoduché vytváranie fylogenetických stromov na základe porovnávania jednotlivých vzoriek DNA. Vďaka relatívne nízkym nákladom a jednoduchému nastaveniu a prevádzke je AmpFLP stále populárna v krajinách s nižšími príjmami.
Najrozšírenejšia metóda DNA fingerprintingu, ktorá sa dnes používa, je založená na PCR a využíva krátke tandemové opakovania (STR). Táto metóda využíva vysoko polymorfné oblasti, v ktorých sa opakujú krátke sekvencie DNA (najčastejšie sa opakujú 4 bázy, ale používajú sa aj iné dĺžky vrátane 3 a 5 báz). Keďže rôzni ľudia majú rôzny počet opakujúcich sa jednotiek, tieto oblasti DNA sa môžu použiť na rozlišovanie medzi jednotlivcami. Na tieto STR lokusy (miesta) sa zameriavajú sekvenčne špecifické primery a amplifikujú sa pomocou PCR. Vzniknuté fragmenty DNA sa potom oddelia a zistia pomocou elektroforézy. Existujú dve bežné metódy separácie a detekcie, kapilárna elektroforéza (CE) a gélová elektroforéza.
Polymorfizmy zobrazené v každej oblasti STR sú samy o sebe veľmi časté, zvyčajne sa každý polymorfizmus vyskytuje u približne 5 – 20 % jedincov. Pri skúmaní viacerých lokusov sú to práve jedinečné kombinácie týchto polymorfizmov pre jednotlivca, ktoré robia túto metódu diskriminačnou ako identifikačný nástroj. Čím viac oblastí STR sa u jedinca testuje, tým je test diskriminačnejší.
V jednotlivých krajinách sa používajú rôzne systémy profilovania DNA na základe STR. V Severnej Amerike sú takmer univerzálne systémy, ktoré amplifikujú 13 základných lokusov CODIS, zatiaľ čo v Spojenom kráľovstve sa používa systém SGM+, ktorý je kompatibilný s Národnou databázou DNA. Bez ohľadu na to, ktorý systém sa používa, mnohé testované oblasti STR sú rovnaké. Tieto systémy profilovania DNA sú založené na multiplexných reakciách, pri ktorých sa súčasne testuje mnoho oblastí STR.
Kapilárna elektroforéza funguje tak, že sa fragmenty DNA elektrokineticky (pohybom pomocou elektrického poľa) vstrekujú do tenkej sklenenej trubice (kapiláry) naplnenej polymérom. DNA sa ťahá cez trubicu pôsobením elektrického poľa, čím sa fragmenty oddelia tak, že menšie fragmenty sa pohybujú kapilárou rýchlejšie. Fragmenty sa potom detegujú pomocou fluorescenčných farbív, ktoré boli pripojené k primerom použitým pri PCR. To umožňuje amplifikáciu viacerých fragmentov a ich súčasný priebeh, čo je známe ako multiplexovanie. Veľkosti sa priraďujú pomocou označených štandardov veľkosti DNA, ktoré sa pridávajú do každej vzorky, a počet opakovaní sa určuje porovnaním veľkosti s alelickým rebríčkom, vzorkou, ktorá obsahuje všetky bežné možné veľkosti opakovaní. Hoci je táto metóda drahá, používajú sa prístroje s väčšou kapacitou a vyššou priepustnosťou, aby sa znížili náklady na vzorku a zredukovali nevybavené vzorky, ktoré existujú v mnohých vládnych kriminálnych zariadeniach.
Gélová elektroforéza funguje na podobnom princípe ako CE, ale namiesto kapiláry sa na oddelenie fragmentov DNA používa veľký polyakrylamidový gél. Používa sa elektrické pole ako pri CE, ale namiesto toho, aby všetky vzorky prechádzali detektorom, najmenšie fragmenty prechádzajú blízko dna gélu a celý gél sa naskenuje do počítača. Tým sa vytvorí obraz, na ktorom sú zobrazené všetky pásy zodpovedajúce rôznym veľkostiam opakovaní a alelický rebríček. Tento prístup si nevyžaduje použitie štandardov veľkosti, pretože alelický rebríček sa vedie spolu so vzorkami a slúži na tento účel. Vizualizácia sa môže uskutočniť buď použitím fluorescenčne značených farbív v primeroch, alebo zafarbením gélu striebrom pred skenovaním. Hoci je to nákladovo efektívne a môže to byť pomerne vysoko výkonné, súpravy na farbenie striebrom pre STR sa prestávajú používať. Okrem toho mnohé laboratóriá postupne upúšťajú od gélov v prospech CE, pretože náklady na stroje sú stále prijateľnejšie.
Skutočná sila analýzy STR spočíva v jej štatistickej rozlišovacej schopnosti. V USA existuje 13 základných lokusov (miest DNA), ktoré sa v súčasnosti používajú na diskrimináciu v systéme CODIS. Keďže tieto lokusy sú nezávisle asociované (určitý počet opakovaní v jednom lokuse nemení pravdepodobnosť výskytu akéhokoľvek počtu opakovaní v ktoromkoľvek inom lokuse), možno použiť pravidlo súčinu pre pravdepodobnosti. To znamená, že ak má niekto typ DNA ABC, kde boli tri lokusy nezávislé, môžeme povedať, že pravdepodobnosť, že má tento typ DNA, je pravdepodobnosť typu A krát pravdepodobnosť typu B krát pravdepodobnosť typu C. To viedlo k možnosti generovať pravdepodobnosti zhody 1 ku kvintiliónu (1 s 18 nulami za sebou) alebo viac.
Aspoň taká je teória. Problém je v tom, že my ľudia sa nepárujeme náhodne. V rámci príslušnej malej subpopulácie sa pravdepodobnosti rôznych typov môžu veľmi líšiť od toho, aké sú v celej populácii. Namiesto toho, aby sme spolu vynásobili 13 krát malú pravdepodobnosť a dostali výsledok jedna ku kvintiliónu, pravdepodobne by sme mali spolu vynásobiť 13 krát dosť veľkú, ale dosť neznámu pravdepodobnosť – výsledkom je niečo ako 1 ku 10 alebo 1 ku tisícke? To nikto nevie. Vedci sa v súčasnosti veľmi obávajú, že nedostatočné pochopenie dôkazov DNA zo strany polície, právnikov a sudcov už v mnohých krajinách spôsobilo vážne justičné omyly. Dôkazy DNA sú užitočné na preukázanie toho, že niekto nemôže byť vinný (keď máte nezhodu), ale ich hodnota pri dokazovaní, že niekto je vinný, je v podstate pochybná a neznáma.
Nedávne inovácie zahŕňali vytvorenie primerov zameraných na polymorfné oblasti na chromozóme Y (Y-STR), ktoré umožňujú rozlíšiť viacnásobné mužské profily alebo prípady, v ktorých nie je možné vykonať diferenciálnu extrakciu. Y-chromozómy sa dedia po otcovi, takže analýza Y-STR môže pomôcť pri identifikácii otcovsky príbuzných mužov. Analýza Y-STR bola vykonaná v prípade sporu o Sally Hemingsovú s cieľom určiť, či Thomas Jefferson splodil syna s jednou zo svojich otrokýň.
V prípade veľmi znehodnotených vzoriek je niekedy nemožné získať úplný profil 13 STR CODIS. V takýchto situáciách sa niekedy typizuje mitochondriálna DNA (mtDNA), pretože v bunke je veľa kópií mtDNA, zatiaľ čo jadrová DNA môže mať len 1 – 2 kópie. Forenzní vedci amplifikujú oblasti HV1 a HV2 mtDNA, potom sekvenujú každú oblasť a porovnávajú jednotlivé nukleotidové rozdiely s referenciou. Keďže mtDNA sa dedí po matke, ako referenčné údaje sa môžu použiť priamo prepojení príbuzní z matkinej strany, napríklad syn sestry starej matky. Rozdiel dvoch alebo viacerých nukleotidov sa vo všeobecnosti považuje za vylúčenie. Heteroplázia a poly-C rozdiely môžu vyvrátiť priame porovnanie sekvencií, preto sú potrebné určité odborné znalosti zo strany analytika. mtDNA je užitočná pri určovaní nejasnej identity, napríklad nezvestných osôb, keď sa dá nájsť príbuzný spojený s matkou. mtDNA testovanie sa použilo pri určení, že Anna Andersonová nebola ruská princezná Anastázia Romanovová, za ktorú sa vydávala.
mtDNA sa dá získať z materiálu, ako sú vlasové stonky a staré kosti/zuby.
Úvahy pri hodnotení dôkazov DNA
Pri použití RFLP je teoretické riziko náhodnej zhody 1 ku 100 miliardám (100 000 000 000). Miera laboratórnych chýb je však takmer určite vyššia ako táto hodnota a skutočné laboratórne postupy často neodrážajú teóriu, na základe ktorej boli vypočítané pravdepodobnosti náhody. Pravdepodobnosti koincidencie môžu byť napríklad vypočítané na základe pravdepodobnosti, že markery v dvoch vzorkách majú pásy na presne rovnakom mieste, ale pracovník laboratória môže dospieť k záveru, že podobné – ale nie presne rovnaké – pásy sú výsledkom rovnakých genetických vzoriek s určitou nedokonalosťou v agarózovom géle. V tomto prípade však laboratórny pracovník zvyšuje riziko zhody rozšírením kritérií na vyhlásenie zhody. Nedávne štúdie uvádzajú relatívne vysokú chybovosť, ktorá môže byť dôvodom na obavy . V začiatkoch genetického daktyloskopovania niekedy neboli k dispozícii údaje o populácii potrebné na presný výpočet pravdepodobnosti zhody. V rokoch 1992 až 1996 sa kontroverzne stanovili ľubovoľne nízke stropy pravdepodobnosti zhody, ktoré sa používali pri analýze RFLP, namiesto vyšších teoreticky vypočítaných pravdepodobností . V súčasnosti sa RFLP vo veľkej miere nepoužíva v dôsledku nástupu diskriminačnejších, citlivejších a jednoduchších technológií.
Pri hodnotení zhody DNA by ste si mali položiť tieto otázky:
Hodnotu dôkazov DNA je potrebné posudzovať v súvislosti s nedávnymi prípadmi, keď zločinci na miestach činu podstrčili falošné vzorky DNA. V jednom prípade zločinec dokonca podstrčil falošné dôkazy DNA do vlastného tela: Dr. John Schneeberger z Kanady v roku 1992 znásilnil jednu zo svojich pacientok pod sedatívami a zanechal jej semeno na spodnej bielizni. Polícia trikrát odobrala Schneebergerovu krv a porovnala jej DNA s DNA spermií z miesta činu, pričom sa nikdy nepreukázala zhoda. Ukázalo sa, že si do ruky chirurgicky zaviedol Penroseov drén a naplnil ho cudzou krvou a antikoagulantmi.
Dôkazy DNA ako dôkaz v trestnom konaní
Členovia poroty, ak prijmete vedecké dôkazy, ktoré predložila koruna, vyplýva z nich, že v Spojenom kráľovstve je pravdepodobne len štyri alebo päť bielych mužov, od ktorých by mohla pochádzať škvrna od semena. Obžalovaný je jedným z nich. Ak je to tak, musíte na základe všetkých dôkazov rozhodnúť, či ste si istí, že túto škvrnu zanechal obžalovaný, alebo či je možné, že to bol jeden z tejto malej skupiny mužov, ktorí majú rovnaké charakteristiky DNA.
Poroty by mali zvážiť protichodné a potvrdzujúce dôkazy pomocou vlastného zdravého rozumu, a nie pomocou matematických vzorcov, ako je napríklad Bayesova veta, aby sa predišlo "zmätku, nedorozumeniu a nesprávnemu posúdeniu".
Prezentácia a hodnotenie dôkazov o čiastočných alebo neúplných profiloch DNA
R v Bates (2006) EWCA Crim 1395 Moore-Bick LJ povedal:
V 20. rokoch 20. storočia Anna Andersonová tvrdila, že je ruská veľkokňažná Anastázia Romanovová; v 80. rokoch 20. storočia po jej smrti boli vzorky jej tkaniva, ktoré boli po lekárskom zákroku uložené v nemocnici v Charlottesville vo Virgínii, testované pomocou odtlačkov DNA a ukázalo sa, že nemá žiadny vzťah k Romanovcom.
V roku 1987 bol britský pekár Colin Pitchfork prvým zločincom, ktorého chytili pomocou odtlačkov DNA v meste Leicester, kde bola táto metóda objavená po prvýkrát.
V roku 1987 bol floridský násilník Tommie Lee Andrews ako prvý v Spojených štátoch usvedčený na základe dôkazov DNA za znásilnenie ženy počas vlámania; 6. novembra 1987 bol odsúdený na 22 rokov väzenia.
V roku 1988 bol Timothy Spencer ako prvý muž v Spojených štátoch odsúdený na trest smrti na základe testov DNA za niekoľko obvinení zo znásilnenia a vraždy.Nazvali ho "South Side Strangler", pretože všetky svoje obete zabil na juhu Richmondu vo Virgínii. Neskôr bol obvinený zo znásilnenia a vraždy 1. stupňa a odsúdený na trest smrti. Popravený bol 27. apríla 1994.
V roku 1989 bol Gary Dotson z Chicaga prvou osobou, ktorej rozsudok bol zrušený na základe dôkazov DNA.
V roku 1991 bol Allan Legere ako prvý Kanaďan odsúdený na základe dôkazov DNA za štyri vraždy, ktoré spáchal v roku 1989 ako väzeň na úteku. Počas súdneho procesu jeho obhajoba argumentovala, že relatívne plytký genofond v regióne môže viesť k falošne pozitívnym výsledkom.
V roku 1992 sa pomocou dôkazov DNA podarilo dokázať, že nacistický lekár Josef Mengele bol pochovaný v Brazílii pod menom Wolfgang Gerhard.
V roku 1993 bol Kirk Bloodsworth prvou osobou, ktorá bola usvedčená z vraždy a odsúdená na trest smrti a ktorej rozsudok bol zrušený na základe dôkazov DNA.
Táto veda sa v Spojených štátoch preslávila v roku 1994, keď sa prokurátori vo veľkej miere opierali o dôkazy DNA, ktoré údajne spájajú O. J. Simpsona s dvojnásobnou vraždou, a prostredníctvom znalcov ich vyčerpávajúco prezentovali a vysvetľovali. Tento prípad tiež upozornil na laboratórne ťažkosti a chyby v postupe manipulácie, ktoré môžu spôsobiť, že sa o takýchto dôkazoch výrazne pochybuje.
V roku 1994 detektívi z RCMP úspešne otestovali chlpy mačky známej ako Snowball a pomocou testu spojili muža s vraždou jeho manželky, čím sa prvýkrát v histórii forenzných expertíz použila DNA iného ako ľudského pôvodu na identifikáciu zločinca.
V roku 1998 bol Dr. Richard J. Schmidt odsúdený za pokus o vraždu druhého stupňa, keď sa ukázalo, že existuje spojenie medzi vírusovou DNA vírusu ľudskej imunodeficiencie (HIV), z ktorého vpravenia do svojej priateľky bol obvinený, a vírusovou DNA jedného z jeho pacientov s plne rozvinutým AIDS. Išlo o prvý prípad, keď sa odtlačky vírusovej DNA použili ako dôkaz v trestnom konaní.
V roku 1999 bol Raymond Easton, telesne postihnutý muž zo Swindonu v Anglicku, zatknutý a zadržaný na 7 hodín v súvislosti s lúpežou na základe nepresnej zhody DNA. Jeho DNA bola uchovaná v súbore po nesúvisiacom domácom incidente spred nejakého času.
V roku 2002 sa pomocou testov DNA podarilo oslobodiť Douglasa Echolsa, muža, ktorý bol neprávom odsúdený v prípade znásilnenia z roku 1986. Echols bol 114. osobou, ktorá bola oslobodená na základe testov DNA po vynesení rozsudku.
V auguste 2002 bola v Toskánsku zastrelená Annalisa Vincenziová. O nejaký čas neskôr bol v marci 2003 v Merseyside zatknutý 23-ročný barman Peter Hamkin na základe vydávacieho rozkazu, ktorý si vypočul londýnsky súd Bow Street Magistrates' Court, aby zistil, či by mal byť prevezený do Talianska, aby čelil obvineniu z vraždy. DNA "dokázala", že ju zastrelil, ale na základe iných dôkazov bol oslobodený.
V roku 2003 bol Walesan Jeffrey Gafoor odsúdený za vraždu Lynette Whiteovej z roku 1988, keď sa pomocou metód STR opätovne preskúmali dôkazy z miesta činu zozbierané pred 12 rokmi, čo viedlo k zhode s jeho synovcom. Toto môže byť prvý známy príklad použitia DNA nevinnej, ale príbuznej osoby na identifikáciu skutočného zločinca prostredníctvom "rodinného vyhľadávania".
V júni 2003 sa vďaka novým dôkazom DNA podarilo Dennisovi Halsteadovi, Johnovi Kogutovi a Johnovi Restivovi vyhrať opätovný súdny proces v prípade ich odsúdenia za vraždu. Títo traja muži si už odpykali osemnásť rokov z viac ako tridsaťročného trestu.
Súdny proces s Robertom Picktonom je pozoruhodný tým, že dôkazy DNA sa používajú predovšetkým na identifikáciu obetí a v mnohých prípadoch aj na preukázanie ich existencie.
V marci 2003 bol Josiah Sutton prepustený z väzenia po odpykaní štyroch rokov z dvanásťročného trestu za sexuálne napadnutie. Po škandále s nesprávnym zaobchádzaním s dôkazmi DNA v kriminálnom laboratóriu houstonskej polície boli opätovne testované pochybné vzorky DNA odobraté Suttonovi.
V decembri 2005 bola Evanovi Simmonsovi dokázaná nevina za útok na ženu z Atlanty z roku 1981 po tom, čo si odsedel dvadsaťštyri rokov vo väzení. Pán Clark je 164. osobou v Spojených štátoch a piatou v Georgii, ktorá bola oslobodená na základe testov DNA po vynesení rozsudku.