V redakčnom fotoarchíve Podtatranských novín sa nachádzajú stovky, možno tisícky farebných, ale i čiernobielych fotografií. A na nich tisíce príbehov.
Väčšina fotiek dokumentuje udalosti, ktoré v minulosti zachytili redaktori. Mnohé z nich sú však len ilustračné: zvyčajne zábery prírody, ale aj ľudí, ktoré sa vymykajú z rámca dokumentárnej fotografie. Mnohé fotografie akoby vypadli z nejakého rodinného albumu. V redakčnom archíve nájdeme viacero takýchto fotografií, no väčšina je "anonymná", keďže k nim chýba akýkoľvek údaj, kto je na zábere. Bez popisu na zadnej strane by sa zaradili do zoznamu neznámych a zrejme už neidentifikovateľných ľudí, ktorí sa pred desiatkami rokov postavili pred objektív fotoaparátu.
Neznáma žena na fotografii
To je aj prípad fotografie mladej ženy v kroji, prípadne skupinová fotografia dvoch párov odetých v krojoch. Na zadnej strane fotografie mladej ženy je napísané: "…pamiatku venuje sesternica Borka Macuraková zo Svitu. Šifra. Helena Šifrová a sin Michal. Svit 28. II. 1953." Na druhej skupinovej fotografii sa nachádza text: "K spomienke s priateľstva venujú Helenke Macurákovi". Tu je aj pečiatka fotoslužby, ktorá záber urobila: "Atelier Matz, Poprad 2". Aj na základe týchto údajov som predpokladal, že obe fotografie spolu súvisia. Dnes to už celkom neplatí, ale v minulosti boli pre dediny typické priezviská, podľa nich sa dalo vcelku jednoducho odvodiť, odkiaľ človek pochádza. Priezviská Šifra i Macurák ma jednoznačne nasmerovali na Vernár. E-mail starostovi Vladimírovi Ondrušovi s oskenovanými fotografiami mi dal za pravdu. Nejaký čas to ešte trvalo, ale pred pár dňami som sa vybral do Vernára, aj s fotografiami, ktoré som chcel vrátiť ich majiteľom, prípadne potomkom. Na moje veľké prekvapenie, mi starosta potvrdil, že mladá žena z fotografie z roku 1953 dodnes žije. Spoločne sme teda išli na návštevu k mne dovtedy neznámej osobe z fotografie.
Už pri príchode nás privítala usmievavá ženička, usadila nás v kuchyni, v ktorej rozvoniavala varená kapusta. Keď som jej vysvetlil, prečo som tu a čo pre ňu mám, začala spomínať: "To som ja. Robila som vo Výstavbe rudných baní. Bol to podnik v Poprade, ale vo Svite bola odbočka a tam som robila odpisovačku kalkulácií. V kroji sme nechodili. Ja som priniesla kroj z Vernára a dali sme sa odfotiť, ja a kamarátka z Trenčína Kveta Chlebová. Nedávno tu bola na návšteve a videla na stene svoju fotografiu, že čo tu robím? To sme sa v jeden deň fotili vo fotoslužbe. Vo Svite som robila päť rokov. Potom som sa vydala a potom som nastúpila na MNV vo Vernári, kde som robila osem rokov. Odtiaľ som išla na poštu, kde môj manžel robil poštára vo Vernári. Pošta sa tu zriadila v roku 1957, ja som nastúpila na poštu v roku 1965 a robila som tam až do roku 1990, keď som išla do dôchodku. Niekedy to bolo strašné, "jémine", 57 Rudých práv, Právd vyše 50, Smeny, Slovenky i Podtatranské noviny," spomína Barbora Štrbjanová, rod. Macuráková, mladá žena v kroji zo starej fotografie. V čase fotenia mala len 20 rokov, dnes už 83. Aj keď už zdravie celkom neslúži tak ako za mlada, pamäť má stále dobrú a optimizmus a humor ju neopúšťa.
Tváre dostávajú mená
Následne sme sa dostali aj k druhej fotografii, ktorá je už na prvý pohľad o niečo staršia. Aj sám starosta potvrdil, že ani jeden z ľudí na tejto fotografii už nežije. Keď som fotografiu ukázal pani Štrbjanovej, ihneď sa rozpomenula na osoby zachytené na fotografii. "Jedna aj druhá sú moje sesternice a tí dvaja sú zase bratranci: Ondrej Macurák s manželkou Helenou a potom Jozef Macurák so sestrou Katarínou," menuje pani Štrbjanová. Okolnosti, za ktorých vznikla táto fotografia, si nepamätá. Všetci štyria sú poobliekaní vo vernárskych krojoch. "Ženy sú už vydaté, lebo majú čepce. Chlapi majú biele široké košele a chološne (nohavice)," pridáva krátky popis oblečenia osôb z fotografie. Obe fotografie nechávame pani Štrbjanovej, keďže je evidentné, že pochádzajú z ich rodinného archívu. Na jednej je ona sama, na ďalšej sú jej bratranci a sesternice. Ako sama povedala, túto fotografiu odovzdá priamym potomkom ľudí zachytených na fotografii. V redakcii sme si urobili digitálnu kópiu fotografií. Originály sme vrátili pôvodným majiteľom, pre ktorých majú osobnú hodnotu. Starostovi Vernára ďakujem za pomoc a radu a pani Štrbjanovej za milé prijatie a zaujímavý rozhovor, ale i za kávičku a veľmi chutnú kapustu.
Aj keď v dnešnej dobe ustupuje klasická fotografia do úzadia, stále majú svoj význam. Počítač alebo záložný disk vedia byť niekedy neúprosné, pri poškodení sa môžu stratiť všetky uložené fotografie. Aj tento príbeh potvrdzuje, že papierová fotografia môže prežiť desiatky rokov, prakticky bez poškodenia. Dôležité však je, aby sa aj po rokoch dalo zistiť, kto je na snímke odfotený. A stačí tak málo, na zadnú stranu fotografie napísať dátum a meno osoby. Hlavne naši potomkovia ocenia takúto drobnosť. Rastislav OVŠONKA