Armin Meiwes tvrdil, že chutí ako bravčové. Reč je o ľudskom mäse, ktoré si rád dožičil nemecký kanibal začiatkom tohto storočia. Aj Slovensko sa pred pár rokmi smutne preslávilo ľudožrútskym prípadom. Ale zimomriavky po tele človeku nebehajú len z miesta neďaleko Kysaku, kde pod rukou údajného kanibala Mateja Čurka naposledy vydýchli dve mladé ženy.
Máme niekoľko lokalít poznačených ľudožrútskymi praktikami. Aj keď v dávnej minulosti mali celkom iný význam než v prípade sériových vrahov posledných storočí.
Kosť z hrnca
Kým v súčasnosti tabuizované ľudožrútstvo poukazuje na psychickú poruchu, naši predkovia mali k pojedaniu svojho druhu celkom iný postoj.
"Od mladšej doby kamenej sa v sídliskových jamách zachovali rôzne ľudské kostrové pozostatky. Niektoré sú pietne uložené, iné len tak pohodené. Antropológovia si na niektorých kostiach všimli rezné rany, seknutia či stopy po tepelnej úprave. Jednoducho mali podobné znaky, ako keď sa porciuje zvieracie mäso. Tieto ľudské pozostatky mohli pokojne byť kuchynským odpadom," hovorí archeológ Pavol Jelínek.
Z najväčšej opevnenej osady takzvanej maďarovskej kultúry na našom území je dnes pole neďaleko bývalého budmerického družstva. "Voláme to Budmerice-Sušička," upresní Pavol Jelínek. So svojím tímom práve v tejto lokalite zo staršej doby bronzovej končí výskum. Vo vyhĺbenej sonde sú odkryté sídliskové jamy.
"Táto lokalita v blízkosti Malých Karpát je známa od päťdesiatych rokov, väčšie výskumy sa tu však nerobili," objasňuje náš spoločník. V roku 2010 ho čakal slušný úlovok. Objavil jamu s kostrou a vedľa nej ďalšiu asi s dvadsiatimi nádobami. V nich boli pôvodne uložené potraviny. Na vrstve obilia našiel dve stehenné kosti so stopami po záhryzoch psov.
"Jedna z kostí z nasledujúcej sezóny má podľa posudku antropológa hrncový lesk. Znamená to, že sa varila v hlinenej nádobe a ako sa otierala o jej stenu, vyleštila sa a získala takýto špecifický povrchový znak," objasňuje Pavol Jelínek. Špecifický nález, ktorý poukazuje na našu ľudožrútsku minulosť, však zďaleka nie je na našom území ojedinelý.
Z hostiny ľudožrútov
Slovenskí archeológovia a antropológovia už niekoľkokrát narazili na zvláštne kosti, na ktorých sa zachovali stopy po posmrtnej manipulácii. A nie hocijakej.
"Na našom území sa dochovali prejavy ľudskej antropofágie - pojedania ľudského mäsa - od staršej doby bronzovej. Na ľudský kanibalizmus poukazuje predovšetkým vzhľad kostí - pri niektorých predpokladáme, že prešli tepelnou úpravou. Ďalej tento jav potvrdzuje lokalizácia a typ zlomenín lebečného krytu a dlhých kostí končatín, stopy po rezných ranách na kostiach v oblasti kĺbov a predovšetkým stopy po porciovaní," objasňuje antropológ Július Jakab z Archeologického ústavu SAV v Nitre.
Okrem Budmeríc sa našli zaujímavé kosti aj v Štúrove. "Slovenský bádateľ Juraj Pavúk preskúmal časť neolitického sídliska, kde našiel niekoľko kostier jednotlivo uložených alebo pohodených v sídliskových jamách."
"Najvýznamnejšie sú pozostatky dospelej ženy, uloženej v skrčenej polohe na boku a zasypanej škľabkami riečnych lastúrnikov. V tesnej blízkosti sa nachádzali kosti pochádzajúce z viacerých jedincov, na ktorých bolo vidno opálenie a vyberanie špiku," hovorí Pavol Jelínek.
V Blatnom zase archeológovia objavili dve ubité deti a psa hodených do jamy. Okrem celých kostier sa našli aj jednotlivé detské kosti a časti chodidiel dospelých ľudí, ktoré boli zrejme tepelne upravené. V jame boli aj porozbíjané nádoby a jedna celá nádobka zvláštneho tvaru. V inej jame v Blatnom ležala ľudská lebka obložená kameňmi. Tieto nálezy vyzerajú ako doklady ľudských obiet spojených s kanibalskou hostinou," vysvetľuje odborník a pridáva ďalší príklad podivných praktík našich predkov.
Vo východnej časti Slovenského krasu, v jaskyni v Zádielskej doline, sa našli stovky kostí, možno i pozostatky ľudožrútskych hodov. "Nemôžeme to však s istotou potvrdiť, lebo materiál ešte nie je spracovaný," dodáva. Ešte morbídnejšie pôsobia nálezy dvoch ženských lebiek so stopami po sekere.
"Každá bola uložená v hrnci - jednu vykopali v Nitre, druhú vo Vrábľoch. Určite išlo o nejakú rituálnu záležitosť," myslí si archeológ. Oveľa mladšie datovanie majú pozostatky po ľudských obetiach na vrchu Molpír.
Táto vychýrená archeologická lokalita nad Smolenicami je známym kultovým miestom, ktoré bolo v šiestom storočí pred naším letopočtom dejiskom krvavých rituálov. Kostry, ktoré tam vedci našli, predstavovali pozostatky po jedle. Nuž, staré kulty mali rôzne podoby a našťastie sa viera v zázračné účinky ľudského mäsa postupne vytrácala.
Odolní vďaka kanibalom
Kým z histórie posledných storočí poznáme najmä mužských požieračov ľudského mäsa, z dôb našich prapredkov žiadne štatistiky neexistujú. Rovnako slovenskí vedci nemôžu s istotou určiť, či v žalúdku iného človeka končili viac ženy, alebo muži. Vieme však, že ľudský kanibalizmus bol v dobe kamenej a bronzovej, ale aj v neskorších obdobiach u nás i vo svete rozšírený jav.
Svedectvo o tom podáva aj rímsky štátnik a spisovateľ Plínius. Vo svojej správe ďakuje Rimanom, že vyhubili zverstvá barbarov, "keď zabiť človeka považovali za zbožné a jesť mäso ľudskej obety za veľmi zdravé". Najnovšie potvrdzuje prítomnosť ľudožrútstva v neolite aj genetický výskum chorôb centrálneho nervového systému. Vyplýva z neho, že u súčasných civilizácií sa vyvinula imunita voči Creutzfeldtovej-Jakobovej chorobe, ktorá sa šírila u pravekých populácií jedením infikovaného tkaniva ľudského mozgu.
"Kanibali z Papuy-Novej Guiney na ňu umierali. No a keďže my už máme proti tejto chorobe imunitu, znamená to, že sa musela u nás postupne vyvinúť a že niekedy v praveku bola naša populácia silne kanibalská," pripomína Pavol Jelínek.
Súčasťou rituálu
"Kým antropofágia je vedecký termín pre konzumáciu ľudského tela, pojem kanibalizmus znamená konzumáciu častí tela vlastného druhu," objasňuje význam slov antropológ Július Jakab. V tejto súvislosti je zaujímavý aj ďalší jav - nekrofágia, teda pojedanie mŕtvych predkov.
"Zväčša k nemu dochádzalo na pohrebných hostinách. Naši predkovia verili, že nejaká esencia z nebohého prejde do potomkov. Išlo o hlboko duchovnú podstatu tohto fenoménu," dodáva archeológ Pavol Jelínek.
Tak či onak, bežnému človeku sa pri pomyslení na špecifické praktiky prapredkov dvíha žalúdok. Boli ukrutní sadisti, hladoši, duševne chorí alebo mali celkom iné pohnútky?
"Názory antropológov na antropofágiu nie sú jednotné. Ak odhliadneme od duševne chorých jedincov, zhodneme sa na základnom delení. Prvú skupinu tvorí rituálna antropofágia, to znamená, že ľudia jedli ľudské mäso z náboženských dôvodov, hoci mali dostatok inej potravy. K druhému typu, takzvanej nutritívnej antropofágii, dochádzalo počas hladomoru pri nedostatku potravy," objasňuje Július Jakab.
"Ťažko sa hľadá interpretácia jednotlivých objavov s kanibalskými znakmi. Záleží aj na nálezových okolnostiach. Myslím si, že pojedanie častí ľudského tela bola najmä rituálna záležitosť našich predkov. Rovnako ako výroba kultových masiek z lebiek v neskoršej dobe bronzovej. Jednoducho lebku rozsekali a vyrobili z nej masku. Na Slovensku máme tri, jednu objavil na Devíne archeológ Drahoslav Hulínek," hovorí Jelínek.
Dodáva: "Z Dánska sú zase známe skalpové poháre, z ktorých ešte visia vrkôčiky." Nuž, hoci je téma ľudožrútstva desivá a v civilizovanej spoločnosti najväčším tabu, vždy bola v nejakej forme súčasťou života. "Ľudský kanibalizmus sprevádza človeka od jeho vzniku po súčasnosť. Bol aktuálny vždy. Líšil sa len v príčinách, spôsobe a v tom, ktoré časti ľudského tela sa konzumovali," dodáva Július Jakab.
Jedli sa aj bohovia
Kanibalistické predstavy ľudí sprevádzajú odnepamäti. "Už v mýtoch starého Egypta bohyňa Nut každé ráno zrodí medzi nohami slnko a večer ho pohltí. Motív matky požierajúcej dieťa by mohol byť obdobou neolitického kanibalizmu," vysvetľuje archeológ Pavol Jelínek.
S vlastnými deťmi nemal zľutovania ani grécky boh Kronos. So sestrou Rheou mal veľa detí. Ale Kronos každé dieťa po narodení zhltol, lebo sa bál, že ho deti zvrhnú ako on kedysi otca. Aj Molochovi, pôvodne filištínskemu božstvu, ľudia prinášali krvavé obete, predovšetkým deti, ktoré krutý vládca podsvetia požieral.
"Zaujímavé sú mýty, v ktorých ostala myšlienka ľudskej obete ako akási skúška. V prvom prípade ide o biblický príbeh o Abrahámovi a Izákovi. V gréckom mýte o Tantalovi kráľ provokuje a okráda bohov. Vrcholom jeho bezbožnosti je, keď im na hostine ponúka uvarené mäso z vlastného syna Pelopa. Za to ho uvrhli do tartaru a odsúdili na večné muky.
Zaujímavé je, že z Pelopovho tela zjedla kúsok mäsa práve bohyňa plodnosti a zeme Demeter, keďže množstvo dokladov ľudských obetí súvisí práve s roľníckymi rituálmi," dodáva archeológ.
Rituálny a núdzový
Kým podľa odborníkov naši predkovia sa uchyľovali ku kanibalizmu z kultových dôvodov, podobne ako domorodci v afrických a juhoamerických džungliach či v Papue-Novej Guinei, vo vyspelých krajinách to bolo inak. Pri konzumácii ľudského mäsa nebolo v hre získanie rozumu jedením mozgu či dodanie smelosti zo zjedeného srdca, ale jednoducho prežitie.
Príkladom bol hladomor na Ukrajine cez druhú svetovú vojnu. Aj počas deväťstodňovej blokády Leningradu sa z nedostatku potravy uchýlili k ľudožrútstvu tisícky ľudí.
Konzumáciou ľudského mäsa si zachránilo život aj niekoľko pasažierov lietadla, ktoré 12. októbra 1972 havarovalo v Andách. Na palube bolo uruguajské národné ragbyové mužstvo, prežilo len šestnásť ľudí.