Marcus Aurelius bol rímsky cisár a filozof, predstaviteľ najmladšieho obdobia stoicizmu. Jeho filozofické myšlienky poznávame z jeho jediného spisu, zo zápiskov, ktoré si písaval ako osobný denník kedykoľvek doma, či vo vojenských táboroch. Zápisky sa volajú jednoducho- Ta eis heauton – Hovory k sebe samému. Aj názov svedčí o tom, že ich nemal v úmysle publikovať. Dôkazom je aj fakt, že nie sú systematicky radené a mnohé myšlienky sa tam v menších obmenách opakujú.
Ako aj ostatným stoikom, aj jemu ide o dosiahnutie najvyššieho dobra. Učenie Marca Aurelia je spojením rímskeho stoicizmu so silnou tendenciou Platónovho idealizmu. Rovnako ako u Epiktéta aj Marcus Aurelius prenáša ťažisko z teoretického skúmania na náboženské nálady, založené na úniku do vnútorného sveta. Z toho vyvodzuje nemožnosť úspechu ako úsilie o vnútorné dobro, tak úsilie uniknúť zlu. Človek je spojením tela a duše, v ktorej je treba okrem duše vo vlastnom slova zmysle rozlišovať ešte ducha, ktorý mu vládne. Je to čisto duchovný princíp človeka, vychádzajúci z duchovna samotného božstva. Jeho myšlienky, alebo postoje, by sa dali rozdeliť do viacerých skupín. A to postoj k bohom, k smrti, sebe a k druhým ľuďom.
Postoj k bohom:
Pojatie boha nie je celkom jasné. Marcus Aurelius akoby kolísal medzi stoickým panteizmom a bežným ľudským polyteizmom. Ale je presvedčený, že o svet sa stará. Bohom je povďačný za to, že si uvedomoval pravú podstatu života zhodného s prírodou, za zdravie, ktorým ho obdarili, za rodinu a priateľov, voči ktorým sa nikdy neprevinil. Človek sa skladá z troch častí: z tela (sóma), ktoré má schopnosť vnímania, z duše (psyché), ktorá je sídlom vášní a z mysle (nús), orgánu myslenia. A práve mysľou je človek spojený s bohom. To je náš daimón, ktorého máme ako vodcu životom. Protiviť sa mu znamená protiviť sa bohu. A toto božstvo v našom vnútri spomína vo svojom diele veľmi často, a tak je zrejmé, že mu pripisoval veľký význam.
Postoj k smrti a k životu:
Smrť podľa neho znamená návrat k zemi z ktorej sme vzišli, akési oslobodenie duše a teda znovuzrodenie. "Čo je to zomrieť? Ak prihliadneme k veci samej o sebe a odlúčime od nej rozumovým dômyslom všetky dômysly obraznosti, potom nebudeme pokladať smrť za nič iného než za úkon prírody: ak sa však niekto bolí úkonu prírody, je detinský. Ale smrť je nie len úkonom prírody, ale prírode dokonca prospieva" (Marcus Aurelius Antoninus, 1999, s.16) A čo je úkonom prírody, predsa nie je zlo. Ľudský život prirovnáva k rieke. Je nestály a krátky, lebo pred naším narodením a aj po našej smrti je nekonečný prúd času. Preto ani nie je správne sa sťažovať na krátkosť života. "Jednaj, hovor a mysli tak, akoby si sa mal už rozlúčiť so životom." (Marcus Aurelius, 1999, s.16)
Z toho citátu vyplýva, že by sa ľudia mali sa skôr snažiť život čo najplnšie využiť na konanie dobra, pretože služba cnosti je naším poslaním na zemi. "Zbytok života musíš podľa zákonov prírody až do konca prežívať tak, ako keby si mal žiť len k tomuto okamihu a práve v tejto chvíli zomrieť." (Marcus Aurelius, 1999, s.76) Najdôležitejšia je preňho prítomnosť, alebo okamžik, ktorý práve žije a tým pádom nezáleží na tom, ako dlho ľudia žijú, lebo prítomnosť je pre každého rovnaká. Z toho dôvodu ani neschvaľuje samovraždy, ako iní stoici, pretože to pokladá za uhýbanie povinností, ba až za zbabelosť. Nanajvýš sa dá samovražda pripustiť tam, kde človek už nemôže slúžiť cnosti. Samovraždu z malomyseľnosti, alebo z nerozvážnosti zavrhovali všetci stoici, vrátane Marca Aurelia.
Postoj k sebe (sebavýchove) a k druhým:
Za najdôležitejšie pokladá, aby sa človek naučil prijímať svoj životný údel a aby sa nepriečil prírode. Pretože všetko čo sa deje, deje sa spravodlivo a nespokojnosť s akoukoľvek životnou udalosťou je vlastne odvrátením sa od prírody. Avšak aj ťažký osud je treba prijímať z vlastnej vôle a dobrovoľne, nikdy nie z donútenia a s hnevom. Zmier s osudom považuje za základný krok k duševnému vyrovnaniu. Duša sa znižuje, aj sa odvracia od niekoho z ľudí, alebo sa dokonca odvracia proti nemu s úmyslom mu uškodiť, ako to robievajú duše rozhnevaných. V jeho diele je veľmi silno cítiť lásku k blížnemu, ku ktorému je vždy zhovievavý a láskavý. Všetky vady ako sebectvo, domýšľavosť a závisť pokladal za neznalosť dobra a zla. Dospel k poznaniu, že dobro svojou prirodzenosťou je krásne a zlo je škaredé. No na svojich blížnych sa nikdy nehneval, lebo to by bolo proti prírode a proti myšlienke všeľudského bratstva. Tak ako bol k druhým zhovievavý a chápavý, na seba bol prísny. "Kto hreší, na seba hreší, kto ubližuje, sebe ubližuje, lebo samého seba robí špatným" (M. A., 1999, s.97) Kládol dôraz na osobnú- vnútornú silu jednotlivca. Jeho osobnú skromnosť vystihuje citát: "Prijímaj skromne, zriekaj sa bez reptania!" (M. A., 1999, s.87) Detinské sa mu zdalo aj pachtenie za slávou a chválou. Veď chválou sa nestáva nič horším ani lepším. No a sláva je malicherná a nestála. Ľahko príde, ľahko aj odíde, a posmrtná sláva nemá väčšej hodnoty.
Aj ľudia, ktorý takto po smrti niekoho uctievajú, raz umrú. "Ľudia, ktorí viac pachtia po posmrtnej sláve, neuvážia, že budúce pokolenie bude zase také, ako je dnešné, na ktoré sa sťažujú:
taktiež smrtelné." (M. A., 1999, s.90) A z hľadiska večnosti to je iba nepatrný okamih. Takže sláva ani chvála nemajú cnostnej hodnoty. Odsudzuje aj pokrytectvo, lož a pretvárku. Človek musí dbať i to, čo a ako koná. Nemá význam, ak koná svoje skutky bez zreteľu na cieľ, iba tak nedôsledne. Vyplýva z toho, že mať cnostný cieľ je niekedy dôležitejšie ako skutok sám. No bezprávia sa často dopúšťa aj ten, kto niečo nerobí, nie iba ten kto niečo robí. Musíme sa aj vždy zamýšľať, či sú naše reči aj skutky, naozaj nutné. Ak tie v skutočnosti nepotrebné vylúčime, budeme mať viacej voľna a menej nekľudu. Bezpečne nás môže viesť životom iba filozofia, a jej úlohou je aby sme božstvo vo svojom vnútri chránili pred zneuctením a dopomáhali mu k víťazstvu nad rozkošami, vášňami a inými necnosťami. Ak človek zatúži sa uchýliť do pokojných miest a nájsť vnútorný pokoj, je celkom zbytočné vyhľadávať opustené miesta. Pretože každý sa môže uchýliť do seba, do svojej duši. Veď kde inde je taký nerušený útulok, hlavne keď má v sebe pravé hodnoty, do ktorých iba nahliadnutie spôsobí pocit dokonalej pohody. A práve ten je pocit mravnej usporiadanosti.
Stoici sa snažili o cnostný život podľa prírody, pričom, akoby sa mohlo zdať, nepovažovali za základ prirodzené ľudské pudy, ale kládli dôraz na rozum. Ich etika bola prísna, no ušľachtilá. Myslím si, že v búrlivom období vtedajšieho Grécka i Ríma, bolo pre ľudí prínosné vidieť morálne vzory ako boli stoici. I keď neviem, do akej miery sa im darilo skutočne žiť týmito zásadami, bol to veľmi dobrý ideál, o ktorý sa mohli usilovať. A napokon stoicizmus významne prispel do vývoja filozofie i vzdelanosti. Niektoré ich myšlienky a výroky sú nezabudnuteľné a bežne známe až do našich čias. I keď boli písané pred tisíckami rokov, pre dnešného človeka majú rovnaký význam. Pretože ľudská podstata sa ani za tak dlhý čas nezmenila. A na záver by som pridala ešte jeden výrok Marca Aurelia, ktorý ma oslovil, a myslím, že by sa ho bolo treba držať i v dnešnej dobe. "Prestaň už rozprávať o tom, aký asi má byť dobrý človek: radšej ním už buď!" (Marcus Aurelius, 1999, s.114)