Vo vašej tvorbe sa vyskytuje množstvo popkultúrnych ikon od Jima Morrisona po Eltona Johna. Ako ich vyberáte?
Mám veľmi blízko k rocku a rock'n'rollu, keďže môj ocino bol diskdžokej, tak sa zrejme ten jeho dobrý vkus na hudbu preniesol aj na mňa. Väčšinou maľujem osobnosti, ktoré mám rád a mám z ich tvorby dobré emócie. Tie potom ďalej predávam ľuďom prostredníctvom obrazu. A, samozrejme, rozhodujúci aspekt je tiež kvalitný záber danej osobnosti, niekedy sa ľudia stávajú ikonami aj vďaka fotografovi, ktorý ich nafotil a spravil ich tak nesmrteľnými.
Ako sa rodí jeden z vašich obrazov? Pri čom začínate?
Najprv premýšľam o tom, aký bude vizuál a akú použijem techniku, potom sám seba musím uviesť do dobrej nálady a idem na to. Veľa ľudí mi hovorí, že majú z mojich obrazov pozitívne emócie. Pýtajú sa ma, ako je možné, že to povie každý, kto sa na ne pozrie, a ja odpovedám, že je to preto, lebo som mal dobrú náladu, keď som ten obraz maľoval. Cítiť to z toho. (Úsmev.) Dokonca to počúvam aj od tých, ktorí majú odo mňa celé čierne obrazy. Človek by si pomyslel, že to musí byť úplná depresia, ale práve naopak, ide z toho čistá pozitivita… Niekedy sa pozeráte na obraz, ktorý hýri farbami, a cítite smútok. Kľúčový je totiž pocit, ktorý máte pri akte tvorenia.
Štýlovo by sme časť vašej tvorby mohli zaradiť do popartového prúdu, povedali by ste, že práve to je smer, ku ktorému inklinujete?
Áno, kedysi to tak bolo, popart ma ovplyvnil najviac. Išiel z toho pohyb, zmena, komercia a bol to moment, keď sa umenie najviac priblížilo k ľudom. Toto skomerčnenie spôsobilo, že umenie prestalo byť len témou pre akademikov a "high society"… A mne sa to páči. Komercia nie je zlá, ak neškodí životnému prostrediu a netlačí ľuďom nesprávne hodnoty.