O Beáte a jej rodine sa dozvedeli v banskobystrickom centre Návrat vďaka dvom ženám, ktoré sa už na jej život nemohli pozerať. Zalarmovali sociálnych pracovníkov, a tak dnes žijú pod ich drobnohľadom už viac ako dva roky.
V neľudských podmienkach
"Keď sme k nim prišli prvý raz, pred dverami chatrče sme zostali stáť v nemom úžase," rozpráva sociálny pracovník Marek Berky. To ešte netušili, čo ich čaká vnútri... Privítala ich bieda. Domček veľkosťou pripomínal skôr záhradnú chatku. Nebola v ňom sprcha ani toaleta. Dokonca hlavné vchodové dvere boli oveľa menšie ako bežné.
"Aby sme vošli dnu, museli sme sa prikrčiť," hovorí Marek Berky. Vstúpili do akejsi temnej chodbičky. Nemala viac ako dva metre. Neskôr sa dozvedeli, že to je provizórna kuchyňa. Potom sa pred nimi otvorila ďalšia miestnosť. "Bola oveľa väčšia, plochou možno ako paneláková obývačka. O miesto sa v nej však delili štyria dospelí a tri deti." Žila tam Beáta s partnerom Jozefom, ich tri deti a Jozefova teta Viera a jej partner Jano. Počet obyvateľov skromného príbytku sa mal čoskoro rozrásť o ďalšieho člena, lebo Beáta bola vo vysokom štádiu tehotenstva. Bruško však pred svetom ukrývala.
Neprispôsobivý spolubývajúci
Marek Berky rozpráva: "Beáta a Jozef boli napriek všetkému usporiadaný pár. Jozef pracoval dvanásť rokov v rovnakom zamestnaní a podobne ako Beáta, nefajčil ani nepil." Zato Ján si užíval život po svojom a podľa neho si o nich utvorila názor celá obec aj starosta. Jano si totiž rád uhol. Vlastne pod čapicou mal takmer neustále. A keď mal vypité, bol agresívny a vulgárny. Bez ostychu pýtal peniaze od dedinčanov, kradol, smrdel a s partnerkou Vierou sa stále hádal. Keď sa poškriepili, vedela o tom celá dedina, bolo ich počuť do ďalekého susedstva.