Tosca v Sankt Margarethen – po novom aj po starom
Vlaňajšie predpremiérové dni na obľúbenom a divákmi hojne navštevovanom festivale v Rímskom kameňolome burgenlandského St. Margarethen priniesli nečakanú porciu vzrušenia. Privátna spoločnosť, vedená intendantom Wolfgangom Wernerom, ktorá prišla roku 1996 s geniálnou myšlienkou využiť veľkolepý priestor a unikátnu prírodnú kulisu pre operné veľkoprodukcie, náhle vyhlásila bankrot. Vzápätí však úsilie udržať festival nad hladinou (naplánovaná bola Verdiho Aida), jeho nemalé finančné záväzky, ale aj predsavzatie kráčať ďalej, prevzala spoločnosť Arenaria. Mimoriadne solventná Nadácia Esterházyovcov teda nepotopila svoje dieťa, ustrážila vybudovanú prestíž a promptne, z vlastných zdrojov, zaplátala dlhy a nahradila dovtedajšieho organizátora.
Už vlani pre rok 2015 avizovaná Pucciniho Tosca sa skutočne tohto leta – od 8. júla do 15. augusta – odohráva. V niečom po novom, v inom po starom. Existovala vôľa, aby nešlo len o administratívnu zmenu, o prelepenie nálepky produkčnej spoločnosti, či personálnu rošádu na poste intendanta. Od zámeru k naplneniu cieľa však spravidla nevedie rovná cesta. Do kresla šéfky festivalu si sadla mladá dáma menom Maren Hofmeister, absolventka lipskej akadémie, pohybujúca sa doteraz skôr v tieni vedení divadiel a festivalov (Essen, Salzburg, Štátna opera Unter den Linden Berlín). Počnúc týmto rokom ju spoločnosť Arenaria poverila vedením medzi časom už dvadsaťročných slávností v St. Margarethen a prevzatím plnej zodpovednosti za ich umelecký profil. S novým tímom prišli aj predsavzatia variovať zabehaný a v značnej miere zakonzervovaný vzhľad operných inscenácií v atraktívnom prírodnom opernom "dome". Pokiaľ strechu nad hlavou tvorí hviezdna obloha (či minimálne bezdaždivé počasie), večery v kameňolome s neporovnateľným geniom loci – svojho času bol oduševneným podporovateľom festivalu legendárny a nenahraditeľný Opernführer Marcel Prawy – mávajú veľmi príjemnú atmosféru.Dávajú dokonca zľahka zabudnúť aj na ich hlavné handicapy, akými sú spievanie sólistov na mikroporty, orchester umiestnený úplne mimo javiska a zborové party spievané síce naživo, no na pódiu len predstierané dablérmi. Tých kompromisov je teda dosť, no pri splnení iných kritérií, dá sa s nimi žiť. Napokon, kto sa vyberie za operou do St. Margarethen (a sú to pri kapacite takmer päťtisíc sedadiel húfy divákov), vie čo ho tam čaká. Musí byť zmierený s "umelou" akustikou, s akcentom na vonkajškový lesk javiskového vzhľadu, s viac či menej akcentovanými prvkami z kategórie šou a v neposlednom rade s ohňostrojom. Že práve jemu patrí najväčšie bravó, tiež vypovedá o vzorke skalných divákov.
Ak teda niekto očakával, že s novým vedením prídu hneď v prvom ročníku aj zmeny v poetike inscenácií, musel ostať sklamaný. V tomto sa veľa nezmenilo. A netýka sa to len ohňostroja, ktorý v prípade tohtoročnej Tosky bol odpálený už po 1. dejstve (pred jedinou prestávkou) a s atmosférou Te Deum sa priam bil, ale predovšetkým réžie.Po dvojnásobnej účasti hollywoodského tvorcu Roberta Dornhelma (Bohéma a Aida v predchádzajúcich ročníkoch) sa do tretice chopil aj Pucciniho opery – no v rovnakom štýle. Pritom mu neasistoval tradičný, iluzívny, avšak na danostiach exteriéru bazírujúci rukopis scénografa Manfreda Wabu, ale úplne nový výtvarný pohľad Amry Bergman. Pod plášťom inovovanej výpravy sa však skrývalo už dobre známe, ba dokonca ešte zvýraznené filmové videnie Roberta Dornhelma. Jeho triky a využívanie (či zneužívanie) najmodernejších výdobytkov projekčnej technológie, zapôsobili v prvú chvíľu šokujúco, no postupne účinok tejto opernej "estetiky" míňal cieľ. Rušil všade tam, kde išlo o intímnejšie výjavy, kde by bolo prijateľnejšie vidieť (zo vzdialenejších miest) radšej miniatúry postavičiek, než niekoľkonásobne premietané detaily ich tvárí. Často divák ani nevedel, kde sa reálni účinkujúci vôbec nachádzajú, sledoval skôr projekciu, ktorá tam pod chvíľou bola, potom zmizla, aby sa opäť, bez silnejšieho motívu, vrátila. Tento komplex z veľkého javiska (šírka pódia je 170 metrov) prenasleduje Dornhelma od začiatku. Darmo, nie každý, kto je zvyknutý na oko kamery, dokáže sa preorientovať na parametre nadrozmerného divadla. Dornhelmove fígle trojdimenzionálnej digitalizácie dokonca celkom nevyšli ani v scénach, kde bol širší záber prostredia namieste (finále 1. dejstva, čiastočne druhý akt s výsekmi Cavaradossiho zákulisného mučenia a modlitbou Tosky, sprevádzanou v celej šírke horizontu premietaným divadelným hľadiskom – keď už spieva o umení, pre ktoré žila…), tam bolo manévrov na obrovskej projekčnej ploche až priveľa. Asi najproblematickejšie vyšlo záverečné dejstvo, nielen hemžením sa postáv v útrobách väznice Anjelského hradu, ale najmä spečatením osudu hlavnej hrdinky. Po odhalení Mariovej mŕtvoly sa Tosca stráca v tme a po pár sekundách, vyplývajúcich z toku partitúry, z výšav priľahlej skaly padá akási časť jej červeného odevu. Socha anjela sa obracia tým smerom a svalnatá ruka ukazuje – takto sa skončila hra.