Norma a kodifikácia
V každej spoločnosti sa od jej členov vyžaduje dodržiavať isté pravidlá správania. Ak niekto tieto pravidlá porušuje, stáva sa nápadným a často sa vystavuje pokarhaniu, ba niekedy aj potrestaniu.
Takéto spoločensky záväzné pravidlá správania sa označujú ako normy. Niektoré normy môžu vyplývať len zo zvyklostí (napr. normy správania sa pri stole), normy platné pre život spoločnosti organizovanej v štáte sa vyhlasujú ako zákony a ich porušovanie sa stíha rozličnými sankciami, napr. odňatím istého oprávnenia, alebo aj potrestaním. Normy platné vo výrobe sa označujú ako technické normy a ich nedodržiavanie má za následok predovšetkým ekonomické nevýhody.
Aj pre používanie jazyka platia isté záväzné pravidlá. Ak sa niečo označuje ako vysoká škola, nemôže nikto vymýšľať iný názov. Ak sa genitív od podstatného mena žena vyjadruje tvarom ženy, nemôže nikto (kto chce hovoriť po slovensky a byť správne pochopený) vymýšľať, povedzme, tvar ženu (okrem iného aj preto, že tento tvar sa už používa na vyjadrenie akuzatívu). Takéto záväzné pravidlá platia už aj v nárečiach, tým potrebnejšie sú však v celonárodných formách národného jazyka. Najdôslednejšie sa vyžaduje ich zachovávanie v spisovnej forme národného jazyka. Normy platné v spisovnej slovenčine sú formulované v rozličných príručkách (napr. v Pravidlách slovenského pravopisu, v Pravidlách slovenskej výslovnosti) a ich nedodržiavanie sa kritizuje, v škole sa trestá znížením známky a pod.
Uzákoňovanie jazykových noriem sa nazýva kodifikácia. Jazykovedci skúmajú, zisťujú normy platné v súčasnom jazyku a svoje zistenia zhrňujú v rozličných kodifikačných publikáciách. Na dávanie takýchto publikácií sú oprávnené vedecké inštitúcie, u nás Slovenská akadémia vied, najmä jej Jazykovedný ústav Ľudovíta Štúra.
Vývin slovenskej jazykovedy
Jazykoveda patrí v našej vede k najstarším vedným odborom. K prvým jazykovedcom, ktorý sa venoval všestrannému výskumu slovenského jazyka, patrí
Anton Bernolák (1762-1813). Svojimi prácami o pravopise a gramatike slovenčiny, ale najmä šesťdielnym Slovárom položil základy spisovnej slovenčiny založenej na území vzdelancov a na západoslovenskej kultúrnej slovenčine.
Ľudovít Štúr (1815 -1856) formoval dnešnú spisovnú slovenčinu na stredoslovenských nárečiach. Jazykovedu študoval v Nemecku, dobre poznal súčasné teórie všeobecnej jazykovedy i výsledky historicko-porovnávacej jazykovedy. Jeho základné jazykovedné diela sú Nárečia slovenskuo alebo potreba písania v tomto nárečí (1846) a Náuka reči slovenskej (1846).
Proti Štúrovmu fonetickému pravopisu sa ozval Michal Miloslav Hodža prácami o pravopise; Epigenes slovenicus a Vety o slovenčine.
Prvú sústavnú gramatiku slovenčiny vypracoval Martin Hattala (1821-1903), dlhoročný profesor českého jazyka na pražskej univerzite. Skúmal najmä hláskoslovie a skladbu. Bol spoluautorom Krátkej mluvnice slovenskej (1852), ktorou sa kodifikovala dnešná podoba spisovnej slovenčiny.
Ku kodifikátorom spisovnej slovenčiny patrí Samo Czambel (1856-1909). Jeho Rukoväť spisovnej reči slovenskej bola vlastne prvou podobou Pravidiel slovenského pravopisu. Samo Czambel skúmal aj dejiny slovenského jazyka.
Po roku 1918 sa začala slovenská jazykoveda rozvíjať aj inštitucionálne. Na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave sa popri slovakistike a slavistike začala pestovať klasická filológia (stará gréčtina a latinčina), porovnávacia indoeurópska jazykoveda, germanistika, romanistika a ugrofinistika.
Profesor Václav Vážný (1892—1966) uskutočnil široko založený výskum slovenskýh nárečí, a to v Matici slovenskej na univerzite.
V tomto období začal vedecky pracovať Ján Stanislav (1904 -1977) vo výskume staroslovienčiny a dejín slovenčiny, Ľudovít Novák (1908 -1992) vo výskume slovenčiny (najmä teórie pravopisu, fonológie a dejín slovenčiny) a Jozef M. Kořínek (1899 - 1945) v oblasti všeobecnej jazykovedy, indoeurópskej porovnávacej jazykovedy a fonológie.
Eugen Paulíny (1912 - 1983) skúmal fonologickú a gramatickú stavbu spisovnej slovenčiny v súčasnosti i v historickom pohľade, sústavne vysvetľoval dejiny slovenčiny.
Roku 1931 vyšli Pravidlá slovenského pravopisu. Ich československá orientácia vyvolala ostrú diskusiu a vzbudila záujem o otázky jazyka a jazykovej správnosti aj v širokej verejnosti. Roku 1932 začala v Matici slovenskej vychádzať Slovenská reč, časopis pre otázky slovenského jazyka. Tu sa sústreďovali práce mladších jazykovedcov.