28. nedeľa v roku C
Keď som študoval ošetrovateľstvo, dozvedel som sa, že existujú dva druhy izolácie pre pacientov. Prvý druh je, keď je pacient v izolácií, pretože je natoľko náchylný ochorenia, žeby sa jeho zdravotný stav mohol zhoršiť. Vidíme to väčšinou u pacientov s rakovinou, ktorí podstupujú chemoterapiu. Ich imunitný systém je tak rozhodený, že aj bežné prechladnutie môže mať pre nich katastrofické následky. Ďalším druhom izolácie je to, čo nazývame "karanténa". Títo ľudia nie sú izolovaní nie kvôli strachu, že sa môžu nakaziť ľuďmi, ktorí ich navštevujú, ale preto, že oni sami môžu infikovať iných. To je zvyčajne prípad pacientov, ktorí trpia nákazlivými chorobami, ako sú kiahne, chrípka a iné ľahko prenosné choroby.
V biblických časoch bolo malomocenstvo takmer trestom smrti pre každého, kto ním bol nakazení. Lepra je hrozná choroba, pretože vám postupne môžu odhnívať časti tela a obete môžu stratiť nos, uši… To, čo skutočne spôsobuje bolesť pri tejto smrteľnej chorobe však nie je len fyzické utrpenie, ale to, že pacient je izolovaní od celého spoločenstva. V biblických časoch musel byť malomocný človek úplne izolovaný, a umiestnený do komunít, ktoré boli ďaleko od všetkých ostatných. Nikto ich nemohol navštíviť, dokonca ani ich príbuzní a priatelia a čo je ešte horšie, museli kričať "nečistý, nečistý" na ľudí, ktorí sa k nim priblížili, aby sa ubezpečili, že si budú držať odstup od tých, ktorí nemajú malomocenstvo. Takže vidíme, že pustošenie malomocenstva nie je len fyzické, ale aj sociálne.
V prvom čítaní Sýrčan Náman,(pohan) šiel k prorokovi Elizeovi a požiadal ho o uzdravenie. Je zrejmé, že so svojím postavením si nemohol dovoliť malomocenstvo kvôli sociálnej stigme, ktorá bola s jeho úradom spojená. S najväčšou pravdepodobnosťou hľadal všetky možné liečby, ktoré mal k dispozícii vo svojej dobe. A v zúfalstve išiel aj za Elizeom, aby ho vyliečil. Ukázal tak najposlušnejšie gesto od pohana; najprv ponúkol dary, ale Elizeus ich odmietol, po druhé sa považuje za sluhu, je ďaleko od pána, vzdal sa dvoch mulovských zasielok, čo znamená, že zničil svoj osobný chrám, ktorý používal na uctievanie svojich bohov a povedal Elizeovi, že už viac nebude ponúkať obete a zápalné obety inému bohu okrem Pána.
Evanjelium ide ešte hlbšie, totiž ako sa Ježiš stretáva s 10-timi malomocnými. Keď putoval po hranici medzi Samáriou a Galileou, uvidel týchto 10 malomocných, pretože komunita malomocných mohla byť usadená iba po okrajoch. A keď títo malomocní zistili, že to je Ježiš, namiesto toho, aby kričali "nečistý … nečistý", kričali: "Ježišu , učiteľ, zmiluj sa nad nami." Keď ich Ježiš počul, držal si dostatočnú vzdialenosť od malomocných. , A predsa nedovolil, aby bola vzdialenosť prekážkou jeho liečivej sily dotknúť sa týchto malomocných. Nechal malomocných urobiť krok viery a povedal im, aby urobil to, čo prikazuje zákon, a že akonáhle sa uzdravia, majú sa ukázať kňazovi. Výzvou bolo veriť Ježišovi. Keď kráčali smerom k mestu, určite si uvedomili si, že sú uzdravení. Bolo by takmer nemožné, aby malomocní chodili ku kňazovi. Nielenže sa nemôžu blížiť ľuďom, ale ešte väčším previnením je ak by sa ako malomocní ukázali kňazovi, ktorý by s najväčšou pravdepodobnosťou na nich kričal a udržiaval si odstup. Pretože boli uzdravení, zákon vyžadoval, aby kňaz potvrdil ich uzdravenie skôr, ako sa budú môcť oficiálne znovu zapojiť do každodenného života spoločnosti.
Avšak jeden z nich, samaritán, si uvedomil, že je uzdravený, zanechal ostatných deviatich, ukázal sa Ježišovi a chválil Boha za uzdravenie, ktoré dostal. A práve tým dostal konečné uzdravenie. Uzdravil sa nielen zo svojej fyzickej choroby, ale dostal aj duchovnú spásu, ktorú neprijali ostatní deviati. Podľa Ježiša úplné uzdravenie nastáva nielen fyzicky, ale aj duchovne.
Môžeme odvodiť dve otázky. Aj keď je malomocenstvo v súčasnosti zriedkavé a ľahko liečiteľné, stále existujú ľudia, ktorých spoločnosť stavia na okraj, ako sú obete zneužívania, narkomani, prostitútky atď. Aký je náš postoj k týmto ľuďom? Sme zodpovední aj za nich? Sme ochotní osloviť ich, ako to urobil Ježiš? Sme vďační ako Náman v prvom čítaní a Samaritán v evanjeliu? Alebo sa zameriavame na seba ako ostatných deväť malomocných, ktorí sa po ich uzdravení ani neobťažovali poďakovať Bohu, ktorý toto uzdravenie umožnil? Dúfam, že žijeme svoje životy ako život vďakyvzdania za všetko, čo nám Boh dal.
(P. Elmer Ibarra SVD)