Stalo sa tak koncom januára 1299, keď uhorský kráľ Ondrej III. dva roky pred svojou záhadami opradenou smrťou, udelil vtedajšej šarišskej osade rozloženej medzi riekami Torysa a Sekčov mestské práva. Spolu s Prešovom ich získali ďalšie dve dediny – Veľký Šariš a Sabinov.
Z oázy mesto
"Sériu udeľovania významných privilégií pre Prešov začal už v polovici 13. storočia jeden z najvýznamnejších uhorských panovníkov usilujúci o hospodársky rozkvet Uhorska a jeho veľmocenskú politiku, Belo IV. Po devastačnom tatárskom vpáde do krajiny sa snažil posilniť postavenie, vplyv a hospodárstvo mestských aglomerácii.
Žiaľ, listina o udelení niektorých privilégií Prešovu sa v archívoch nezachovala, čas nedoprial historikom, aby si mohli preštudovať tento významný historický dokument," konštatuje Andrea Sivaničová (46) z Centra regionálnych dokumentov Knižnice P. O. Hviezdoslava v Prešove.
Rodená Prešovčanka vyštudovala na univerzite odbor slovenský jazyk – dejepis, niet knihy o histórii mesta a celého regiónu Šariša, ktorú by nemala v malíčku. Tak ako jej spolužiak Milan Kolcún z Košíc, dnes asi najznámejší turistický sprievodca na Slovensku.
Tajomstvá miestnej histórie ju tak opantali, že už desať rokov ponúka zaujímavé príbehy a osudy starých Prešovčanov turistom i rodákom na obľúbených víkendových potulkách metropolou Šariša a jeho históriou.
"Aj sčítaní Prešovčania, ktorí ozaj dobre poznajú históriu svojho mesta, bývajú často prekvapení, keď im na potulkách mestom rozprávam o tom, že naši dávni predkovia zažili vďaka kráľovi Ondrejovi III. život v daňovom raji.
Najdôležitejšie pre ich život však bolo po 28. januári 1299 to, že sa po udelení mestských práv Prešovu stali z poddaných veľkošarišského župana slobodnými mešťanmi. Asi dvetisíc ľudí, ktorí vtedy žili v Prešove, získalo zo dňa na deň osobnú slobodu, ktorú si dovtedy mnohí ani nevedeli predstaviť.
Od tej chvíle mešťania už sami rozhodovali o svojom osude, za menšie prehrešky proti zákonom a morálke už sami rozhodovali o treste pre previnilcov, sami si volili richtára i mestského farára. Vtedy väčšinu obyvateľov Prešova tvorili remeselníci, mesto ležalo na známej obchodnej ceste spájajúce Balkán s prístavmi na pobreží Baltského mora.
Aby sa Prešov mohol hospodársky rozvíjať, zbavil Ondrej III. všetkých jeho obyvateľov povinnosti platiť dane, desiatky a ďalšie poplatky šarišskému županovi. Previnilci boli vyňatí spod súdnej právomoci všemocného župana, mladých Prešovčanov iste potešilo, že už nemali povinnosť slúžiť niekoľko rokov v kráľovskom vojsku," načiera do stredovekej histórie Prešova bibliografka a turistická sprievodkyňa Andrea Sivaničová.
Keď sa Prešov stal z osady mestom, zbavili sa novopečení mešťania ďalšej povinnosti. Už nemuseli za vlastné peniaze hostiť šľachticov, grófov, barónov ani zemepánov. Ostala im len čestná povinnosť pohostiť kráľa, keby sa na svojich cestách zastavil v meste.
Mešťania získali aj ďalšie privilégia, ktoré im podstatne uľahčili život. Mohli sa už bez súhlasu šarišského župana odsťahovať z mesta, bez obmedzenia smeli nakladať podľa vlastného uváženia so svojím majetkom, mohli ho odkázať v závete.
Pani Andreu najviac fascinuje z histórie jej rodiska 18. a 19. storočie:
"Je to čas plný zaujímavých príbehov a ľudských osudov, ktoré sú dobovými kronikármi celkom dobre zaznamenané. O živote v oných rokoch podáva verné svedectvo mnoho historických dokumentov. Rada si ich prečítam, často v nich nájdem prekvapujúce detaily o živote našich predkov. Aj preto mám rada históriu..."
Nežičlivý osud
V budúcom roku to už bude 75 rokov, čo do ich života vstúpil nanajvýš prospešný humanitný ústav – detský domov. Dnes je ťažké spočítať všetky deti, siroty, polosiroty, alebo len tak naverímboha odložené nechcené deti, ktoré pod jeho strechou na dnešnej Požiarnickej ulici našli záchranné koleso.
Tisícky malých nešťastníkov, ktorým osud nedožičil spoznať čaro rodinného života, zázračnú silu rodičovskej lásky, tam našli nielen náhradný domov, ale v jeho pracovníkoch aj náhradnú mamu, láskavú tetu, milé slová, pohladenie, pritúlenie.
Ani dnes to nie je v tomto najväčšom detskom domove s ošetrovateľskou starostlivosťou na Slovensku inak. Hoci detský domov, tak ako všetky ostatné na Slovensku, nesie od začiatku tohto roku nový názov, na ktorý si bude potrebné zvyknúť – Centrum pre deti a rodiny.
Jeho zhovorčivá riaditeľka Danka Krištofová (54) by prácu s deťmi s nežičlivým osudom nemenila za nič na svete. Viac ako štvrťstoročia si odkrútila na rôznych postoch na prešovskom mestskom úrade, naposledy šéfovala kancelárii primátorov Milana Benča i Pavla Hagyariho, priznáva, že si kedysi bez práce na radnici nevedela predstaviť svoje dni.
"Ale v detskom domove som z tejto predstavy rýchlo vytriezvela, tu na každom kroku zistíte, že život je aj o niečom inom, oveľa vážnejšom a významnejšom, ako o úradovaní. Isteže, aj v kanceláriách na radnici sa rozhoduje o vážnych veciach, ale radnica nie ju pupok sveta, ako som si roky myslela. V detskom domove sa rozhoduje o živote sirôt, opustených či nevyliečiteľne chorých detí," vyznala sa.
Čo dieťa, to smutný príbeh. Ale pocit nešťastia z toho vyše 130-členný kolektív rozhodne nemá, hoci niektoré dni sú pre nich veľmi ťažké. Ale k životu v tomto ústave patria aj slnečné dni, a to sú predovšetkým tie, keď sa niektorému z detí podarí nájsť novú náhradnú rodinu.
"U niektorých detí to ide ako po masle, tie chorľavejšie, či telesne alebo duševne postihnuté, to majú ťažšie. Aby mali aj ony pocit rodinného života, deti žijú v 10-členných skupinkách, akoby v početnejšej rodine. Snažíme sa o to, aby vo chvíli, keď dosiahnu osemnásty rok života, boli čo najlepšie pripravené pre život za múrmi detského domova," povedala pre Život riaditeľka Centra pre deti a rodiny v metropole Šariša.
Väčšina detí sa dostala pod jeho strechu z prostredia až extrémnej chudoby, je dosť ťažké u nich vypestovať nielen základné hygienické návyky, ale aj vzťahové väzby k pracovníkom centra i celej komunite, v ktorej teraz žijú.
"Od celého kolektívu to v mnohých prípadoch vyžaduje až nadľudskú námahu, nebojím sa povedať, že až brutálne veľa síl a energie. Naše pracovníčky si často berú deti cez víkend domov, venujú sa im ako vlastným, bez takých výnimočných ľudí by sme jednoducho fungovať nemohli. Môj obdiv patrí každému, kto sa snaží všetkými silami nahradiť deťom to najvzácnejšie – ich rodičov," hovorí riaditeľka Centra pre deti a rodiny Danka Krištofová.
Jedna z mnohých žien, ktoré na tomto pracovisku našli svoje životné poslanie. Pracovníčky centra sa nám pochválil aj tým, že v kolektíve majú dvoch vicemajstrov Európy.
Pričinil sa o to šéf tréner prešovského Karate clubu Ľubo Čiernik, ktorý nezištne ponúkol centru športovú spoluprácu, karate sa venujú štyria chlapci. Dvaja už okúsili slasť z víťazstva na majstrovstvách Európy juniorov. Dobrá cesta k lepšiemu životu.
Upísaný chirurgii
Čochvíľa to už bude polstoročie, čo na personálnom oddelení prešovskej nemocnice podpísal svoju prvú pracovnú zmluvu MUDr. Karol Kyslan (72). Chirurg, na ktorého v tom najlepšom spomínajú v tisíckach východoslovenských rodín. Ich najbližším daroval na operačných sálach to najcennejšie, čo sa v žiadnom supermarkete ani na slávnej newyorskej burze kúpiť nedá. Život a zdravie.
Za tých päť desaťročí má na svojom konte zapísaných či už ako hlavný operatér, alebo asistent viac ako 26 000 operácií. Vraví, že keď si to nedávno rátal, vyšlo mu, že len počas 1 600 služieb na chirurgickej pohotovosti ošetril viac ako 40 000 ľudí, ktorí akútne potrebovali pomoc chirurga.
"V mojej pracovni som mal dlhé roky pred očami slová čínskeho sociálneho filozofa Konfucia, ktoré mi pripomínali, či už ako primárovi alebo radovému lekárovi, že múdrosť možno dosiahnuť troma spôsobmi.
Skúsenosťou, to je tá najťažšia cesta, napodobňovaním, alebo najušľachtilejšou cestou vedúcou k múdrosti, ktorou je premýšľanie. Toto krédo ma sprevádza celým životom, v nemocnici aj v súkromí," zdôveril sa nám v prestávke medzi dvoma operáciami chirurg, ktorý neodmysliteľne patrí k prešovskej fakultnej nemocnici.
Čaro chirurgie po prvýkrát okúsil na vlastnej koži ešte ako študent medicíny, keď počas letných prázdnin praxoval na chirurgickom oddelení v rodnej Snine.
"Chirurgické oddelenie vtedy tvorili len dvaja lekári, keď mi dovolili asistovať pri operáciách slepého čreva, žlčníka, či pruhu, zažíval som doslova euforické chvíle. Tam, na sninskej operačnej sále, som sa de facto dostal do náručia chirurgie. Po tých rokoch považujem tento medicínsky odbor viac za rehoľu ako za povolanie, nikdy som svoju špecializáciu na brušnú chirurgiu neoľutoval, hoci som zažil pri operačnom stole aj krušné chvíle.
Mal som šťastie na to, že som sa vo svojich začiatkoch dostal v prešovskom špitáli do kolektívu charizmatických lekárov, ktorí mi dali do života tú najlepšiu odbornú i ľudskú výbavu," vyznal sa chirurg, ktorý sa tým najkrajším a najhumánnejším spôsobom zapísal do kroniky metropoly Šariša.
Za obrovskú priazeň pani Šťasteny považuje to, že mohol pomôcť nezrátateľnému počtu pacientov, i to, že v jeho stopách kráča ako kardiochirugička dcéra Lucia, skalpel po ňom zdedil aj syn Karol.
Jedni z prvých živnostníkov
Na to, ako sa Prešovčanom žije v ich meste, má vo veľkej miere vplyv nielen mestský úrad či poslanci mestského parlamentu, ale aj ľudia, ktorí obyvateľom tretieho najväčšieho mesta Slovenska poskytujú také či onaké služby.
Bohatá galéria najúspešnejších malých prešovských podnikateľov by nebola úplná bez manželov Jedlákovcov. Ich Fotoexpres v susedstve evanjelického kolégia, na ktorom študoval aj básnik Pavol Országh Hviezdoslav, patrí ku koloritu prešovského námestia už 27 rokov.
"Fotografie robíme našim zákazníkom nielen z digitálnych aparátov, ale stále aj z klasických filmov na jednom z najrýchlejších minilabov na svete. Preto u nás nepoznáme zástupy nervózne prešľapujúcich zákazníkov, za hodinu vyrobíme aj dvetisíc snímok," hovorí pani Božena Jedláková (56), učebnicový príklad človeka plného energie, životného optimizmu a humoru.
Jej manžel Ján (62) dodáva: "Od prvých dní nášho podnikania sa držíme filozofie, že ak so svojou firmou chceme byť dlhodobo úspešní, nezávidíme tým, ktorým sa darí lepšie ako nám. To po prvé, a po druhé, treba rátať aj s tým, že nie každý úspech zákonite prináša peniaze. Mám teraz na mysli naše neľahké začiatky, na policiach sme mali len tridsať škatuliek filmov a desať albumov..."
Manželia sa zhodujú v tom, že najvýznamnejšiu úlohu v podnikaní zohrávajú emócie, s akými sa človek postaví zoči-voči svojej robote.
"Emócie sa v prvom rade dotknú ľudí, s ktorými prichádzame do kontaktu, zákazníkov i našich zamestnancov, a len tie pozitívne sú základom dobrých rozhodnutí. U nás sa vlastne ani negatívne emócie uplatniť nemôžu, lebo ľudia k nám prichádzajú s tým, aby sme im urobili fotografie z ich najšťastnejších dní, z promócií, krstín, z rodinných osláv, z dovolenky.
A my sme jednoducho šťastní, že im môžeme dať tieto chvíle šťastia na papier, ktorý prežije desaťročia. Akosi nás ani nemrzí, že sme pre robotu 25 rokov neboli na dovolenke, lebo tak to chodí, že práve v lete máme najviac roboty," vyznala sa zo svojich pocitov pani Božena.
Nebojí sa problémov
Tak ako sympatickí manželia z fotoservisu, ani elektroinžinier Pavol Baran (61) nie je v podnikaní žiadnym nováčikom. Ako to už chodí, niektoré projekty a nápady mu priniesli úspech, pri niektorých sa prepočítal, skončil s nimi v červených číslach.
Ako krízový manažér riadil v kritických chvíľach aj také známe fabriky, akými je Smrečina v Banskej Bystrici či Strojárne Nováky. Teraz sa z neho stal konštruktér motorových vláčikov pre turistov.
"Pred rokom sa na mňa obrátil úspešný podnikateľ Jozef Kráľ, ktorý roky prevádzkuje vo Svidníku jedno z najlepších a najvyhľadávanejších kúpalísk, či by som nemal odvahu navrhnúť a postaviť motorový vláčik, ktorý by vozil turistov v rekreačnej oblasti Sigord v Slanských vrchoch. Takáto výzva ma chytila rovno za srdce, jednoducho sa na takú ponuku nedalo neprikývnúť."
Na všetko pri navrhovaní motorovej lokomotívy musel prísť sám, na Slovensku sa také turistické vláčiky nevyrábajú. Čo-to mu poradili ich výrobcovia v Rakúsku a Taliansku, ale nejakú veľkú radosť z toho nemali, že sa im kdesi na východnom Slovensku rodí konkurencia. Taký vláčik stojí u zahraničných výrobcov vyše 100 000 eur, je to teda celkom slušný biznis.
"Našťastie mám takú náturu, že sa nebojím do ničoho pustiť, dopredu neriešim fiktívne problémy a ťažkosti, na ktoré môžem natrafiť. Zahryzol som sa do tejto úlohy ako buldog a nepoľavil, kým vláčik nevyšiel na svoju trasu. Tri mesiace som deň čo deň trávil v dielni dvanásť hodín, ale neľutujem, nebol to premárnený čas.
lete som na Sigorde vláčik sám šoféroval, aby som vychytal všetky muchy. Keď sme to na konci sezóny zrátali, ukázalo sa, že sme povozili na našom prvom vláčiku okolo 40 000 ľudí. A ešte ma nesmierne teší, že už sa nám ozvali traja-štyria potenciálni zákazníci, ktorí prejavili o takýto vláčik veľký záujem. Ako jeho konštruktéra ma to veľmi teší," pochválil sa Životu pán Baran.
Anketa
Nevena Oravcová (42)
Dobré meno Prešova už celé roky šíria mažoretky z klubu Flowers, je medzi nimi niekoľko majsteriek sveta i Európy. Mám to šťastie podieľať sa na ich pohybovej príprave, sústreďujeme sa na Grand prix Petrohradu, kde by naše dievčatá nechceli zaostať za svojou skvelou povesťou a tradíciou špičkových výkonov.
Juraj Daňo (72)
Nesmierne ma mrzí, akí ľudia sa dostali v novembrových voľbách dostali do mestského zastupiteľstva. Jedného poslanca vyšetruje polícia pre podozrenie z úplatkárstva, ďalší poslanec mal obrovskú drzosť začať výstavbu domu bez stavebného povolenia. Hanba, že ľudia s takýmto úbohým morálnym kreditom spolurozhodujú o osude a budúcnosti nášho mesta.
Jana Škatulárová 46)
Tak ja by som svoje rodné mesto za iné určite nemenila. Máme tu všetko, čo potrebujem k príjemnému životu. Zaujímavú prácu, máme v meste 2 divadlá, dostatok kultúrnych podujatí, centrum Prešova je útulný, v okolí je mnoho príťažlivých miest na pekné prechádzky.