Zdá sa, že európski lídri konečne pochopili, že s komunistami z Atén sa jednoducho dohodnúť nedá a každý jeden deň odsúvania definitívneho riešenia je len predlžovaním agónie.
Ak sa Gréci začiatkom roka rozhodli vo voľbách zveriť spravovanie svojej krajiny do rúk lumpov, ktorých vôbec netrápi, že prežierajú cudzie peniaze a tie ani nechcú vrátiť tým, čo im ich požičali, tak ich treba nechať osudu.
Ako možno seriózne rokovať s človekom, ktorý z pozície gréckeho premiéra verejne vyhlási?: "Spravodlivosť je na našej strane. Ak sa nám podarí prekonať strach, tak sa nemáme čo báť."
Aká spravodlivosť? Že ostatní Európania robia na Grékov, aby sa oni mohli rozdrapovať, z cudzích peňazí vyplácať neprimerané dôchodky, dávať veľkorysé platy štátnym úradníkom a podvádzať na daniach, čo je ich dlhoročný národný šport?
To je tá spravodlivosť, že sa odmietajú aspoň trochu uskromniť, aby mohli vrátiť, čo si požičali? A ešte sa rozčuľujú, že im zahraniční veritelia nechcú tieto dlhy odpustiť.
Človeku rozum zastáva, kam až siaha ich arogancia a drzosť. Už po zverejnení výsledkov volieb, v ktorých zvíťazila ľavica a na čelo krajiny sa postavil neokomunista Alexis Tsipras, mala Európska únia okamžite zastaviť všetky toky peňazí do Grécka. Pretože v tom okamihu bolo jasné, že krajina sa vydala inou cestou.
Bývalý dlhoročný šéf americkej centrálnej banky Alan Greenspan hneď po zostavení gréckej vlády jasnozrivo povedal: "Domnievam sa, že Grécko nakoniec opustí eurozónu. Je len otázka času, kedy všetci pochopia, že odchod predstavuje tú najlepšiu stratégiu."
No európski lídri v akomsi zúfalstve stále slepo verili, a mnohí ešte veria, že Grécko sa napokon spamätá, pristúpi na podmienky veriteľov, začne s reformami, ostane v eurozóne za cenu ďalších obrovských finančných injekcií a možno raz, čoho sa táto generácia však isto nedožije, splatí svoje dlhy.
Samozrejme, svoje zohrávajú aj premrštené obavy, ako by odchod Grécka zasiahol celú Európsku úniu. Na túto strunu hrajú aj grécki vládni politici, ktorí požadujú stále ďalšie a ďalšie peniaze, vyhrážajúc sa odchodom z eurozóny.
Grécky minister financií veľkoústo vyhlásil: "Varoval by som každého, kto sa strategicky chystá odrezať Grécko od Európy, že je to veľmi nebezpečné… Euro je krehké, je to, ako keď staviate domček z karát - ak odstránite grécku kartu, zvyšné skolabujú."
Skutočnosť je úplne iná. Ak by Grécko opustilo eurozónu, nič strašné by sa neudialo. Z hľadiska výkonnosti celej únie predstavuje Grécko v podstate bezvýznamnú ekonomiku, ktorá nikomu chýbať nebude.
Skôr naopak, zbavili by sme sa niekoľkoročnej traumy a pre tých, ktorí by chceli ísť podobnou cestou ako Grécko, by to bolo vážne varovanie.
Netrvalo by dlho a spoločná mena by sa stabilizovala a jej kurz by nelietal každý deň podľa toho, ako sa nejaký grécky boľševik vyspí a čo zase natára.
Prečo potom sa tak ťažko s touto krajinou lúčime? Príčiny sú dve - a vôbec nevyplývajú z nejakého sentimentu. Tou prvou je nepríjemný fakt, že ak Grécko vyhlási bankrot, veritelia už definitívne neuvidia svoje peniaze.
A nejde o žiadne drobné, ale približne o 250 miliárd eur, z toho asi 143 miliárd z takzvaného eurovalu. To všetko nenávratne zmizne. Zrejme by to napokon zmizlo i tak, ale aspoň by sme mali celé roky falošnú nádej, že nám to možno predsa len tí Gréci raz splatia. Po bankrote nám neostane ani tá.
A čo to bude stáť nás Slovákov? Ak Gréci nevrátia do eurovalu ani cent, automaticky by sa aktivovali naše záruky za pôžičku vo výške 1,5 miliardy eur. O tie by sme postupne prišli. Nie je to málo, ale až taká tragédia to zas nie je, keď si uvedomíme, že na výstavbe obchvatu Bratislavy pri navrhovanom variante financovania cez PPP projekt prídeme o dvojnásobne vyššiu sumu.
Čo nám nezoberie grécky boľševik, šikovne uchmatne ten náš… Dnes je ľahké byť prorokom a tvrdiť, že Grécku sa nemali dávať žiadne pôžičky. Nikto nemohol tušiť, ako to napokon dopadne.
Nebyť nešťastných volieb, v ktorých vyhrali ľavicoví populisti, sľubujúci voličom, že vybavia odpustenie dlhu, respektíve že zastavia všetky nepopulárne reformy v krajine, Grécko sa mohlo postupne zotaviť. Za cenu veľkých obetí, ale prežilo by.
Podobne, ako sa to podarilo Írsku, ale i Portugalsku a Španielsku. Grékom ostáva síce maličká, ale predsa len jedna šanca. Že v nadchádzajúcom referende neodmietnu reformy a že vytvoria dostatočne silný tlak, aby neokomunisti museli vypísať predčasné voľby, v ktorých neobhája svoj úspech zo začiatku roka.
Čas už dávno vypršal a aj keby boľševici z Atén začali sľubovať, že ustúpia a začnú s reformami, nedá sa im veriť. Napokon, nech si konečne vyskúšajú, aké to je žiť len zo svojej vlastnej práce.
No asi treba spomenúť aj ten druhý dôvod, prečo sa tak ťažko lúčime s našimi milými Grékmi. Pretože Rusi už nedočkavo čakajú, ako sa vrhnú na svoju novú korisť.
Aj keď ich vlastní ľudia budú umierať od hladu, veľkoryso poskytnú Grékom finančné injekcie, len aby získali v tejto strategicky umiestnenej krajine svoj mocenský vplyv.
Netreba zabúdať, že Grécko je nielen v Európskej únii a eurozóne, ale aj v Severoatlantickej aliancii. A o to vlastne v celej tejto špinavej hre ide. Ak Európa Grécko pustí k vode, Putin získa ďalšiu provinciu bez jediného výstrelu.