

|Šalamún, múdry človek |
@ duchovno -> judaizmus
13.9. 04, 06:11
|mef píše: To meno je už tritisíc rokov synonymom múdrosti. Výraz "byť múdry ako Šalamún", pozná azda každý. Už menej ľudí však vie, kto to presne ten Šalamún bol, a iba málokto by vedel vysvetliť, v čom vlastne Šalamúnova múdrosť spočívala. Napokon, slovné spojenie "Šalamúnova múdrosť" sa obyčajne interpretuje nepresne, ba aj celkom mylne. Hovorí sa, že kráľovná zo Sáby prišla Šalamúna vyskúšať hádankami. Keď kráľ všetky uhádol a slávna návštevníčka jeho odpovede uznala, povedala mu – |
"všetko, čo som vo svojej krajine počula o tvojej múdrosti, je pravda". (1Kr 10, 6)
Potom dala kráľovi stodvadsať talentov zlata, veľmi veľa balzamu a drahokamy. (1Kr 10, 10)
Znie to ako upútavka na romantický filmový príbeh. Skutočnosť ale bola od romantiky na hony vzdialená. Napriek tomu je nespochybniteľným faktom, že izraelský kráľ Šalamún, syn kráľa Dávida, staviteľ jeruzalemského chrámu, vládnúci približne od roku 961 do roku 922 pred našim letopočtom, bol nadpriemerne inteligentný človek, a to nielen medzi vladármi predklasickej antiky, ale aj v porovnaní so všetkými ostatnými panovníkmi staroveku.
To však ešte zďaleka nevystihuje jeho skutočné duševné schopnosti. Šalamún nebol iba mimoriadne inteligentný, on naozaj bol aj v pravom zmysle slova múdry. Rozvážny, prezieravý, dôsledný, mysliaci na všetky súvislosti, racionálne, analyticky uvažujúci. Čo však bolo najdôležitejšie, Šalamún postavil rozum na najvyššiu hodnotovú priečku. A hoci to nebol žiaden dobrák, rozumu jednoznačne podriadil násilie. V tých časoch, tisíc rokov pred Kristom, to bolo čosi nevídané, a málo vídané je to aj dvetisíc rokov po ňom. Nečudo, že pojem "múdry ako Šalamún" sa stal nesmrteľným.
V čase, keď legendárna kráľovná zo Sáby, vládnúca v južnej časti Arabského polostrova, nazývanej Arabia Felix, Šťastná Arábia, navštívila izraelského kráľa Šalamúna, múdrosť tohto nezvyčajného panovníka už naplno prinášala svoje plody. Šalamún dostaval veľkolepý jeruzalemský chrám, privítal vzácnu návštevu vo svojom novopostavenom najväčšom a najkrajšom kráľovskom paláci, v tom čase sa na moriach plavila flotila jeho lodí, mieriaca pre zlato a iné poklady do ďalekej krajiny Ofir, najväčšie taviace pece staroveku produkovali Šalamúnovi ohromujúce množstvo vzácnej medi. Skrátka, Šalamún vládol krajine, ktorú v dobrom slova zmysle "postihol" ekonomický zázrak. Treba povedať, že leví podiel mala na ňom práve kráľova múdrosť.
Pravda, ani tá najväčšia múdrosť, najväčšia genialita, by nevládala zmeniť svet, keby jej v tom nepomohli priaznivé okolnosti. Treba povedať, že Šalamún prevzal po svojom otcovi, slávnom kráľovi Dávidovi, veľkú, mocnú, skonsolidovanú krajinu, ktorú vo vtedajších pomeroch na Blízkom východe už bolo možné považovať za ríšu. Túto izraelskú ríšu vlastne vybojoval v nekonečných krvavých vojnách synovi otec. Okrem toho, najväčšia vtedajšia mocnosť, Egypt, si ešte lízal rany po ničivej invázii tzv. "morských národov", ktorej sa síce ubránil, ale nesmierne ho vyčerpala. Preto dočasne nemal záujem na zahraničných výbojoch. Ríša Chetitov na severe bola rozvrátená a prakticky už neexistovala. Asýrsko-babylonskí susedia na východe sa ešte len pripravovali na svoju slávu. Izraelská ríša vďaka týmto priaznivým medzinárodným okolnostiam dostala takpovediac oddychový čas. Navyše práve vtedy sa tieto priaznivé okolnosti stretli s mimoriadne intelektuálne vybaveným vládcom. Výsledkom bol onen ekonomický, spoločenský i kultúrny zázrak. Netrval dlho. Po Šalamúnovej smrti sa izraelská ríša definitívne rozpadla, aby po ďalších dvoch storočiach, vtedy však ešte len dočasne, zanikla. Napriek krátkosti času, ktorý krajina pre svoj rozvoj dostala, sa podarilo dosiahnuť jej mimoriadny rozkvet. Ten čas, keď vládol múdry kráľ Šalamún, ostal navždy v pamäti ľudstva ako žiarivý príklad možného víťazstva rozumu nad silou.
Všetko, čo kráľ Šalamún robil, bolo výsledkom dôkladného zváženia existujúcich možností a rozhodnutia sa pre tú najprospešnejšiu. Azda najpresvedčivejším dôkazom priam iskrivého výboja kráľovej geniality bolo nadviazanie úzkej spolupráce s Feničanmi. Konkrétne s ich vtedajším lídrom, kráľom Hiramom, vládcom mesta Týros. Títo zdatní, prešibaní obchodníci, odvážni plavci a šikovní remeselníci, sídliaci v v mestách na východnom pobreží Stredozemného mora, pochopili, že so silným susedom sa oddá žiť v mieri. Šalamún zasa pochopil, že bez fenických obchodníkov, staviteľov, hutníkov, lodiarov a námorníkov, bez ich obchodných trás, zámorských obchodných staníc, bez vynikajúcej znalostí moreplavby, svoju napospol poľnohospodársku, vnútrozemskú krajinu hospodársky nepozdvihne. Nuž, králi spolu uzavreli vzájomne výhodnú dohodu. V skutočnosti to asi bola celá séria dohôd, no na tom nezáleží. Dokázateľným faktom je, že kráľ Hiram poslal kráľovi Šalamúnovi drevo a remeselníkov na stavbu Hospodinovho domu, teda jeruzalemského chrámu, a fenickí stavitelia sa postupne podieľali aj na ďalších veľkých stavebných projektoch po celom Izraeli. Cédrové a jedľové drevo z libanonských hôr sa použilo na mnoho významných stavieb, okrem iného aj na kráľovské paláce.
Oveľa dôležitejším projektom sa však stalo vybudovanie strategického prístavu na brehu Červeného mora, v Akabskom zálive, tam, kde je dnes moderný izraelský prístav Ejlat. Nazvali ho Aziongaber (Ezion-Geber) a stal sa východiskovým bodom pre ďaleké zámorské plavby, predovšetkým do legendami opradenej krajiny Ofir. Prístav vybudovali Feničania, Hiramovi odborníci. Kráľ Týru poslal do Ezión-Geberu osemtisíc tiav naložených drevom a ďalším materiálom, potrebným na stavbu lodí. Fenickí lodní stavitelia z neho postavili desať korábov. Kráľ Hiram vyslal aj skúsených námorníkov, ktorí sa spolu s poddanými kráľa Šalamúna, mali zúčastniť na ďalekej plavbe do krajiny zlata. Dokonca sa zachovali aj mená troch kapitánov, ktorí celej flotile velili. Volali sa Kedarus, Jaminus a Kotilus.
Biblia o tom hovorí: Kráľ Šalamún dal tiež urobiť lode v Ezión-Gebere, ktorý je blízko Elótu na brehu Rákosového mora v Edómskej zemi. Na tie lode poslal Hiram svojich služobníkov, lodníkov poznajúcich more, aby boli so služobníkmi Šalamúnovými. Doplávali do Ofiru a priviezli odtiaľ kráľovi Šalamúnovi štyristo dvadsať talentov zlata. (1Kr 9, 26-28)
Tento strohý zápis je veľmi dôležitou informáciou. Najmä ak si uvedomíme, že celkom iste oznamuje reálne fakty. Potvrdil to archeologický výskum americkej výpravy N. Gluecka, ktorej cieľom sa v tridsiatych rokoch minulého storočia stal pahorok Tell el-Kheleifeh. Objavili v ňom pozostatky prístavu, onoho biblického Ezión-Geberu. Po troch tisíckach rokov sa od neho síce more vzdialilo na štyridsaťpäť kilometrov, ale to na veci nič nemení. Opäť sa ukázalo, že mnohé údaje obsiahnuté v Starom zákone, majú celkom reálny základ. Najdôležitejším údajom však je potvrdenie zámorských výprav, ktoré síce realizovali najskúsenejší námorníci antického stredomoria, Feničania, ale podnietil ich bystrý mozog suchozemského panovníka.
Ofir sa v priebehu vekov stal legendou. Rozprávkovým miestom. V časoch kráľa Šalamúna však prinajmenšom Feničania vedeli kde sa nachádza. Výprava podnietená izraelským kráľom, teda nevyplávala do neznáma. Naopak, mierila na známe, hoci určite veľmi vzdialené miesto. O tom, kde sa Ofir nachádzal, polemizujú bádatelia dodnes. Najprijateľnejším riešením sa zdá byť východné pobrežie Afriky. To je však dlhé takmer desaťtisíc kilometrov. Každá z výprav do Ofiru, áno, bolo ich viacero, vraj trvali tri roky. Je známe, že ďaleké plavby sa nezaobišli bez zastávok na doplnenie zásob potravín, na opravu lodí, na oddych unavených posádok, najmä veslárov. Nečudo, že taká cesta, merajúca tisíce kilometrov, sa pretiahla aj na celé roky. Dokonca vraj niekedy na brehu zasiali obilie a počkali na úrodu. V každom prípade sa takáto cesta vyplatila, pretože iba zlata z nej priviezli okolo dvadsať ton. A okrem neho aj striebro, slonovinu, vzácne zvieratá, opice, pávy.
Výprava sa vyplatila všetkým. Bola výhodná pre Šalamúna i pre Hirama. Tu sa v praxi naplnila nadčasová podmienka úspešnej medzinárodnej spolupráce – vzájomná výhodnosť. Izraelský kráľ získal zlato a ďalšie poklady, Feničania prístup k Červenému moru, možnosť využívať strategický prístav a nové obchodné trasy v obrovskej časti sveta, kam dovtedy (aspoň z tohto smeru) pravdepodobne neprenikli.
Výsledkom tejto mimoriadne úspešnej fenicko-izraelskej spolupráce je však ešte dôležitejšia vec. Opätovné potvrdenie existencie starovekých zámorských plavieb. Tie totiž dodnes mnohí bádatelia popierajú. Pravda, aj v tomto prípade môžu skeptici namietať, že aké tam zámorské plavby, veď Feničania sa aj v tomto prípade plavili popri brehoch. Nuž, pravdepodobne sa snažili držať v dohľade pobrežia, no predstavte si aké vzdialenosti museli prekonať. Najprv preplávali Červeným morom do Adenského zálivu, a už iba to je dvetisíc kilometrov. Potom okolo Afrického rohu, popri brehoch dnešného Somálska, potom okolo Kene k Zanzibaru pri tanzanijských brehoch, potom Mozambickým prielivom medzi Afrikou a ostrovom Madagaskar, potom...
Preplávať takúto vzdialenosť je obrovský výkon. Ich cieľom mohol byť dnešný Mozambik, konkrétne záliv Baia de Sofala pri prístave Beira, odkiaľ je najkratšia vzdialenosť k zlatonosným horám Zimbabwe. Pristáť ale mohli aj v južnejšie položenom Baia de Maputo, na brehu ktorého leží dnešné hlavné mesto Mozambiku. Odtiaľ je zasa najbližšie do juhoafrického Transvaalu, kraja s obrovskými zásobami zlata.
Kto tvrdí, že doplávať, čo aj na dohľad zeme, tak ďaleko, a opäť sa vrátiť do domovského prístavu, teda prekonať minimálne šestnásť tisíc, ale v skutočnosti takmer určite ešte viac, kilometrov, nie je zámorská plavba, je jednoducho ignorant. Nevraviac o tom, že opísané možnosti cieľov Šalamúnových námorných výprav, sú len tie najpravdepodobnejšie, ale to neznamená, že jeho lode s fenickými námorníkmi neplávali z Červeného mora aj iným smerom. Napríklad do Indie. Zdôrazňujem, že sa stále nevie, kde ležal starodávny Ofir. Ba ani len to, či išlo o jednu krajinu. Jediné miesto. Možno sa za týmto názvom, a to aj zámerne, skrývali rôzne ciele. Feničania boli známi tým, že svoje lodné trasy a umiestnenie obchodných staníc, prísne tajili. Prezrádzať ich určite nebolo ani v záujme kráľa Šalamúna.
Keď Šalamún nadväzoval spoluprácu s týrskym kráľom Hiramom, uvedomoval si, že Izraelci sa nielenže nikdy neplavili po mori, ale ani len nikdy nežili na morskom pobreží. A to sa v podstate nezmenilo ani po mnohých úspešných výbojoch a následných územných ziskoch Šalamúnovho otca Dávida. Bola tu však jedna čiastočná výnimka. Dávidovou anexiou krajiny Edom, ležiacou na juh od Mŕtveho mora, mal Šalamún otvorenú cestu k Akabskému zálivu Červerného mora. Stredomorské pobrežie si aj po vzniku izraelskej ríše podržali Feničania. Tí na rozdiel od Izraelcov mali už vtedy stáročné skúsenosti s moreplavbou. Bol to národ námorníkov a obchodníkov. A tak sa veľmi rozumne spojili. Výsledkom bol izraelský ekonomický "zázrak" a výrazné rozšírenie fenických obchodných trás, a samozrejme, aj patričný nárast ich ziskov.
Kráľ Šalamún nebojoval, neprelieval krv a neničil mestá a krajiny v krutých vojnách. Za jeho vlády sa naopak tvorilo, budovalo, vyrábalo. Neuveriteľné v starovekých pomeroch. Ojedinelé. Fascinujúce.
Treba ešte vari dodať, že Ezión-Geber nebol iba významným prístavom, ale zároveň aj priemyselným centrom. Keď v ňom vykopali obrovskú taviacu pec, dômyselne využívajúcu neustále vetry vanúce vetry údolím, vedúcim k moru ako dúchadlo, americkí archeológovia ho dokonca nazvali Pittsburghom starej Palestíny a samotného Šalamúna, veľkým medeným kráľom.
Kráľ Šalamún bol múdrym, schopným, naozaj veľkým panovníkom, naprosto sa vymykajúcim z priemeru starovekých vládcov. Na druhej strane si však neodopieral žiadne svetské potešenie. V tom zasa bol ostatným panovníkom viac ako roveň. Tradícia vraví, že mal sedemsto manželiek a tristo konkubín. Zdalo by sa, že správnejšie by to bolo naopak. Ale pozor, Šalamún úspešne a takpovediac masovo praktizoval politiku dynastických manželstiev. A tak sa v jeho háreme stretli Moábčanky, Amónčanky, Edómčankyky, Sidónčanky, Chetitky a mnohé ďalšie cudzinky, napospol dcéry vládcov, s ktorými Šalamún udržiaval pokojné, mierové vzťahy. Dokonca si vzal aj faraónovu dcéru. Okrem politickej nevyhnutnosti bolo zrejmé, že kráľ si aj rád užíval. Napokon, zaslúžil si to. História mu to nezazlieva.
Nepáčilo sa to ale, aspoň podľa Starého zákona, Hospodinovi. Zdalo sa mu totiž, že pod vplyvom toľkých cudziniek sa kráľ odklonil od neho k cudzím bohom. Šalamún vraj pod nátlakom svojich manželiek uctieval "ohyzdné modly" a dokonca im staval aj svätyne. A to bolo dostatočným dôvodom, aby sa Hospodin poriadne nazlostil. Už neraz kruto potrestal aj za menšie prehrešky nielen takýchto modloslužobníckych vládcov, ale dokonca aj celý židovský národ. Tentoraz však ostal zdržanlivý. Dokonca aj vtedy, keď Šalamún ďalej uznával cudzie božstvá aj napriek Hospodinovmu výslovnému zákazu. Povedal mu:
Pretože to s tebou dopadlo tak, že nedodržiavaš moju zmluvu a moje nariadenia, ktoré som ti prikázal, celkom iste odtrhnem kráľovstvo od teba a dám ho tvojmu služobníkovi. Za tvojho života to však kvôli tvojmu otcovi Dávidovi neurobím. Odtrhnem ho až z ruky tvojho syna. (1Kr 11, 11)
Pozrimeže, aká zjavná protekcia. Možno naozaj Hospodin ušetril Šalamúna kvôli zásluhám jeho otca, pravdepodobnejšia však bude možnosť, že mu Boh odpustil prehrešky kvôli jeho vlastným zásluhám. Veď ich mal skutočne nemálo. Voči židovskému národu i voči jeho Bohu. Veď mu vystaval chrám nevídanej krásy.
Na druhej strane je ale pravdou, že po Šalamúnovej smrti sa izraelská ríša roztrhla na dve časti, severný Izrael a južnú Judeu. Netrvalo viac ako dvesto rokov a obidve krajiny zanikli. Prišlo smutne známe Babylonské zajatie. Už nikdy sa nezopakovali slávne časy veľkého izraelského kráľovstva. Podľa Starého zákona sa tak stalo rozhodnutím Hospodina. Medzi nami však, skôr na tom nesú vinu Šalamúnovi nasledovníci, ktorí zďaleka nemali také IQ, ako on, nevraviac už o vladárskej múdrosti. Tá sa, na rozdiel od ríše nedala zdediť. A tak dopadla nielen izraelská, ale všetky ríše sveta. Zničila ich hlúposť vlastných panovníkov. Kráľom sa totiž stáva múdry človek iba výnimočne.
Peter Pačaj