Keď som dočítal Alumíniovú kráľovnú od Petry Procházkovej, potreboval som si oddýchnuť od krutých rusko-čečenských reálií, najlepšie niekde na opačnej strane sveta. A tak som siahol po inej rozcestovanej autorke, Olge Vilímkovej a knihe Učitelkou v Peru. Na rozdiel od bývalej moskovskej spravodajkyne som o nej nikdy predtým nepočul. Pravdepodobne preto, že sa venuje v prvom rade učeniu (a tuctu ďalších povolaní) a písanie je len vedľajším produktom jej ciest. Vedľajší, nie však zlý!
Kniha Učitelkou v Peru vyšla v prominentnej edícii Lidé a Země, ktorá sa vyznačuje pomerne krátkymi textami doplnenými bohatými obrazovými prílohami. Nie je to inak ani v tomto prípade a musím povedať, že je to šťastná kombinácia. Samotný text má aj s doslovom síce len 94 strán, medzi fotografiami však nájdete niekoľko z kategórie "hodné viac ako 1000 slov". Po dočítaní knihy tak máte pocit, že dôverne poznáte ľudí, ktorí v nej vystupujú a prostredie, v ktorom sa autorka pohybovala.
A kde sa to vlastne pohybovala? Ako sa píše na obálke, kniha opisuje život horských Indiánov v dedinke Pucamarca, distrito Chinchero, departamento Cusco. Ak si myslíte, že je to niekde pánu Bohu za chrbtom, mýlite sa – je to až príliš blízko miestnym bohom, v nadmorskej výške pre našinca nezvyklej a nepríjemnej. Inak je však táto dedinka na okraji záujmu miestnych úradov, takže práca dobrovoľnej učiteľky na základnej škole je celodenná drina spojená s občasným donquijotským zápasom proti byrokracii, zažitým stereotypom a iracionálnu.
Na autorke je veľmi sympatické, že nikdy nezamieňa iracionálno s miestnymi tradíciami. Ako odborníčka na indiánske kultúry, antropológiu a reálie Latinskej Ameriky s praktickými skúsenosťami spája s citom indiánske zvyky s modernými "výdobytkami civilizácie". Navyše, keď o tom píše, tak bez jediného náznaku povýšenosti, cudzineckého "ja sem nepatrím", elitárskeho "ja som miestna hviezda" alebo dokonca conquistadorského "prinášam svetlo do vašich zaostalých duší".
Jednou se bavila ředitelka Marcelina s "naším školním šamanem" a vyměňovali si skušenosti ze soužití se mnou. Don Leoncio, ke kterému jsem jezdívala o víkendech a který mě seznamoval se "šamanskými" praktikami, říkal: "Olga si myslí, že já jsem učil ji, ale ve skutečnosti učila ona mě."
Uznanie patrí autorke aj za sprostredkovanie malých detských radostí, ktorých zdrojom bola často ona sama. Aj keď kniha nie je len o jej študentoch, práve malým Indiánkom venovala Olga Vilímková najviac miesta. Vyhla sa pritom učiteľskému moralizovaniu a analyzovaniu a ostala len v civilnej polohe kamaráta-pozorovateľa. Pasáže o peruánskych deťoch tak patria k najzábavnejším, čomu napomáhajú aj autentické detské ilustrácie a školské testy vložené do textu.
Zastavím sa na záver ešte krátko pri literárnom štýle Učitelky. Spočiatku som si na naň nemohol zvyknúť a zdalo sa mi, akoby som po každom odstavci otvoril knihu na inom mieste. Medzi dvoma riadkami (najmä na začiatku knihy) sú často veľké myšlienkové a časové odskoky, takže kniha sa nedá pomenovať inak ako mozaika. Alebo, aby som ostal pri tamojšej terminológii, pončo. Ak sa pozeráte na jeho nitky zblízka, strácate sa, ak sa však sústredíte na celok a nie na jednotlivé uzlíky, bude sa vám páčiť a určite vás zahreje.
O životě dětí v Peru se můžete dočíst v knize Olgy Vilímkové Učitelkou v Peru, Mladá Fronta 2003. Kniha je k dostání také v obchodě Latinská Amerika, v kanceláři NF Inka nebo v etno - obchodě v Náprstkově muzeu.