Konzervatívny výber
Homosexuáli v Rusku, naša klimatická hanba a protoAfganistan
Prinášame komentovaný prehľad udalostí, ktoré rezonovali v uplynulých dňoch.
Ilustračné FOTO TASR /AP
Dnes sa pozrieme na rozhodnutie Európskeho súdu pre ľudské práva voči Rusku, ktoré sa týka uznávania homosexuálnych zväzkov. Tento verdikt môže znamenať precedens aj pre iné krajiny. Ale pozrieme sa aj na to, prečo sa máme údajne hanbiť za našich predkov, keď kúrili uhlím a jazdili na benzín. Treťou témou je koniec vojenskej prítomnosti NATO v Afganistane a budúcnosť tejto krajiny.
V Texte týždňa si môžete prečítať argumenty komentátora echo24 Mariana Kechlibara za zrušenie zákonov o nenávistných prejavoch. Vo videu týždňa si môžete pozrieť a vypočuť, prečo je dôležitá literatúra a čítanie starých diel.
Homosexuáli v Rusku
Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že Rusko musí umožniť homosexuálom nejakú formu párového zväzku. Verdikt vychádza z prípadu slečny Fedotovovej a slečny Šipitkovej, ktoré žiadali moskovský súd o potvrdenie uzavretia manželstva. Keďže ruská legislatíva uznáva len manželstvo muža a ženy, moskovský súd túto ich žiadosť zamietol.
Európsky súd sa odvolal na článok 8 Dohovoru Rady Európy o ľudských právach, ktorý hovorí o práve na súkromný a rodinný život. Ten si však vyložil pomerne voľne. V odseku 1 tohto článku sa totiž píše, že "každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a korešpondencie". Druhý odsek hovorí, že štát môže do tohto práva zasahovať len vo výnimočných prípadoch.
Súd teda dotyčné pasáže nevyložil tak, že štát sa nemá starať do toho, kto s kým žije pod jednou strechou, ale naopak, má umožniť formálne potvrdzovanie tohto spolužitia pred úradmi. Ako je zjavné z doterajších vyjadrení, Rusko bude zrejme dotyčný verdikt ignorovať.
Rozhodnutie sa však stáva precedensom pre iné krajiny Rady Európy, ktoré spolužitie homosexuálnych párov nijako neupravujú, ako napríklad Slovensko. Ak by sa podobná žaloba objavila na Európskom súde aj voči Slovensku, je pravdepodobné, že rozhodnutie by bolo podobné.
A tak napriek tomu, že o túto tému nie je celospoločenský záujem a neexistuje ani dostatočne relevantná politická sila, ktorá by ju napriek nesúhlasu veľkej časti verejnosti pretlačila parlamentom, prijatie takejto legislatívy nám môže nariadiť súd. Pričom voči rozsudkom Európskeho súdu pre ľudské práva neexistuje odvolacia inštancia. Vo svojich rozhodnutia tento súd čoraz častejšie interpretuje jednotlivé články Dohovoru spôsobom, ktorý by v roku 1950 jeho signatári nepokladali ani za najbizarnejšiu alternatívu.
Hanba našim špinavým predkom
Európsky Green deal si už vyslúžil kritiku naprieč politickým spektrom. Na nezmyselnosť opatrení, ktoré sa nakoniec najviac dotknú tých najchudobnejších a poškodia strednú triedu, poukázal dokonca aj taký presvedčený ekologista ako predseda výboru pre životné prostredie Európskeho parlamentu Francúz Pascal Canfin. Ten okrem iného v roku 2019 presadil i deklaráciu o stave klimatickej núdze a je členom frakcie Renew Europe, ktorá inak nadšene hlasuje aj za radikálnejšie environmentálne návrhy.
Debata má však okrem ekonomickej aj ideologickú rovinu. Zaznievajú hlasy, že je našou povinnosťou splácať klimatické dlhy, ktoré narobili naši predkovia, keď budovali svoju prosperitu využívaním fosílnych palív. Tá len zapadá do všeobecnej progresívnej mantry o historickej vine bielej Európy za prakticky čokoľvek, čo sa v minulosti udialo.
Od športovcov sa očakáva, že si kľaknú proti rasizmu. Od belochov všeobecne sa očakáva, že sa budú cítiť vnútorne vinní za kolonializmus a otroctvo (čo je zvlášť čudné v krajinách, ako je Slovensko, ktoré nielenže žiadne kolónie neprevádzkovalo, ale samo bolo podrobeným územím). Nuž a aktuálne je na nás historická vina za to, že v 19. storočí sa masovo rozšíril parný stroj a v 20. storočí spaľovacie motory.
Ak sa niekto s týmto revolučným pohľadom nestotožní, stane sa terčom posmeškov o "prirodzenom práve kúriť drevom a uhlím a vlastniť spaľovací motor". Paradoxom je, že tieto posmešky zaznievajú od nekritických obhajcov tzv. čistých elektromobilov, ktorí napríklad vôbec neberú do úvahy skutočnú ekologickú záťaž tejto novinky. Napríklad množstvo odpadu, ktoré vznikne z batérií po uplynutí ich životnosti.
A už len drobným čriepkom v mozaike európskej zelenej politiky je, že elektroloby sa snaží presadiť zavedenie uhlíkového cla na dovoz vodíka, ktorý by vraj mohol pochádzať z fosílnych palív. Určite sú za tým vyššie klimatické ciele a nie to, že vodík by mohol byť reálne využívaným palivom, ktoré by konkurovalo elektrine.
Zanechajme Afganistan
Severoatlantická organizácia opúšťa Afganistan. Výsledky tohto vojenského dobrodružstva možno v krátkosti zhrnúť do dvoch bodov.
Afganistan sa stal cieľom invázie po útokoch z 11. septembra 2001. Poskytoval totiž azyl a podporu organizátorovi teroristickej akcie Usamovi bin Ládinovi. Cieľom bolo bin Ládina zlikvidovať ako odplatu za tragédiu, ktorú zosnoval. Tento cieľ sa naplnil, hoci bin Ládina nakoniec dopadli a zastrelili v susednom Pakistane.
Druhým cieľom bolo urobiť z Afganistanu konsolidovanú krajinu so stabilným štátnym zriadením, nejakou formou volieb a centrálnou vládou. O to sa už v minulosti pokúšali Británia aj Sovietsky zväz. A ani jedna z týchto veľmocí neuspela. A neuspelo ani USA a NATO.
Chybná je totiž už počiatočná predstava o tom, že spoločnosti, ktorá funguje ako kmeňový zväz, môže niekto zvonka nadiktovať pravidlá usporiadania spoločnosti 20. či 21. storočia. Aj Európa bola svojho času (mimo hraníc Ríma a po jeho páde) spoločnosťou s kmeňovým usporiadaním, štáty a národy sa tvorili v krvavom boji jednotlivých skupín. Vyvražďovali sa celé rody a kmene a celý tento proces sa ako-tak uzavrel až na prelome 1. a 2. tisícročia. Napriek tomu, že tu bol z minulosti príklad efektívneho a usporiadaného rímskeho impéria.
To, čo dnes môžeme zaželať Afganistanu, je, aby tento proces konsolidácie a tvorby štátu s centrálnou vládou trval čo najkratšie a bol čo najmenej krvavý. Túto fázu vývoja však afganské kmene nemôžu preskočiť a musia ňou prejsť sami.
...................................................................................................................
Text týždňa: Verbálne trestné činy musia byť zrušené
Pred niekoľkými dňami zomrel dánsky karikaturista Kurt Westergaard, ktorý sa preslávil kresbou, na ktorej sa turban na Mohamedovej hlave mení na bombu. Westergaard sa dožil 86 rokov, zomrel prirodzenou smrťou, no od zverejnenia kresby bol pod policajnou ochranou. Raz sa však do jeho domu podarilo vlámať radikálnemu somálskemu imigrantovi. Samotná karikatúra vyvolala protesty medzi moslimami na celom svete a k americkej a izraelskej vlajke, ktoré sú tradičnými cieľmi pyromanských zábav, pribudla aj dánska.
Moslimské rozhorčenie bolo do istej miery pochopiteľné, hoci to nijako neospravedlňuje páchané násilie a vraždy. Omnoho zarážajúcejšie a nebezpečnejšie pre slobodu slova je však prístup niektorých západných elít.
"Sloboda slova začína byť dnes v západnom svete mnohými považovaná za niečo špinavé; aj takto si možno vysvetliť, že napríklad New York Times o smrti Kurta Westergaarda nenapísali ani čiarku. Obrázková aféra bohužiaľ ukázala, že nepriatelia slobody nemusia mať vždy len podobu Somálca so sekerou a nožom. Už v čase, keď karikatúry vyšli, sa ozvalo mnoho intelektuálov, ktorí ich považovali za zbytočnú provokáciu," píše komentátor českého echo24 Marian Kechlibar.
A táto intelektuálna subkultúra bohužiaľ stále prosperuje a jej výsledkom sú podľa Kechlibara stále dusivejšie zákony o nenávistných prejavoch, pričom pod tento pojem sa dá schovať kadečo. V skúške moslimským prorokom teda západná ochrana slobody slova a prejavu jednoducho neobstála. Hlavne kvôli vlastným slabinám a najmä kvôli autoritárskemu utopizmu, ktorý infikoval univerzity a politické strany.
"Slávny rímsky rečník Cato vraj končil každý svoj prejav slovami Kartágo musí byť zničené. Zakončím teda svoj stĺpček podobne: som presvedčený, že verbálne trestné činy musia byť zrušené. Len to je totiž funkčná obrana proti tomu, aby postupne ticho bujneli ako rakovina," uzatvára Marian Kechlibar.
...................................................................................................................
Video týždňa: Prečo je dobré čítať
Americká literárna vedkyňa Jessica Hooten Wilson rozpráva o literárnej tradícii, ale aj o tom, prečo je dôležité, aby sme čítali. Aj diela, ktoré vznikli dávno predtým, ako sme my sami prišli na svet. Len tak totiž môžeme cez ľudské príbehy vnímať tradície, ktoré formovali našu spoločnosť. Ak svoj pohľad na svet obmedzíme len na prítomnosť a jej problémy, ustrnieme pred zrkadlom, v ktorom sa budeme buď nekriticky obdivovať, alebo chorobne nenávidieť.