Po odchode tímu špičkových lekárov z bratislavského Národného ústavu srdcových a cievnych chorôb (NÚSCH), prijal PetrVAŘEJKA ponuku a pražskú nemocnicu vymenil za bratislavskú.
"Bola to pracovne veľká výzva, prirovnal by som to v športovej terminológii k tomu, keď vás osloví špičkový zahraničný klub, ktorý má záujem o vaše služby," hovorí o ponuke zo srdcovo-cievneho ústavu.
Svoje rozhodnutie zatiaľ neľutuje, "kontrakt" podpísal na štyri roky. V rozhovore rozpráva aj o tom, ako vníma pôsobenie finančných skupín v zdravotníctve aj o tom, aký je to pocit hrabať sa ľuďom v mozgu.
Vráťme sa do obdobia spred roka. Z ústavu odchádzajú špičkoví lekári, pretože im chýbala nová technika aj lôžka. Ústav priznal, že pre program, ktorý robili, nemá kompletné vybavenie. Vy prichádzate do tohto prostredia. Prečo?
Vo všeobecnej fakultnej nemocnici v Prahe som pôsobil od promócií, teda od roku 1994. Po 20 rokoch má človek potrebu bilancovať a ja som už mal dojem, že na svojom pracovisku strácam motiváciu, strácam chuť do práce.
Po tak dlhej dobe sa dostanete do určitého stereotypu a tráviť ďalších 20 rokov v niečom, čo už nie je pre vás stimulujúce, je škoda. V lete roku 2017 sa mi ozvali kolegovia z NÚSCH, že tu vzniká veľmi špecifická situácia, odchádza kompletne jeden tím a či by som mal záujem tu pracovať.
Premýšľal som dlhšiu dobu a nakoniec som sa rozhodol, že to príjmem.
V čom to bola pre vás výzva, prísť sem?
NÚSCH dlhodobo poznám, boli sme s tunajšími lekármi spojení v rámci angiologických spoločností.
Pre mňa bol vždy tento ústav niečo, čo by som prirovnal k Inštitútu klinickej a experimentálnej medicíny (IKEM) v Prahe, jednoducho špičkový ústav. Vedel som, akú medicínu tu robia a presne to zodpovedalo môjmu profesnému záujmu.
Vy ste ponuku NÚSCH-u označili za ponuku, ktorej sa nedá povedať nie.
Pracovísk, ktoré ponúkajú uplatnenie toho, čo som sa doposiaľ naučil, nie je mnoho. Vedel som, že chcem odísť niekde do zahraničia. A Slovensko je pre česky hovoriaceho lekára úplne ideálna destinácia, navyše tu mám rodinu a za tri hodiny som v Prahe.
Prečo ste chceli odísť do zahraničia? V Česku neboli možnosti?
Pracovísk v Česku, ktoré by boli schopné naplniť moje pracovné ambície, nie je veľa a nechcel som voliť českú cestu.
Zatiaľ ste neoľutovali, že ste prijali ponuku?
Zatiaľ nie.
Keď odchádzali vaši predchodcovia, hovorili, že ústav má iné priority, než napríklad ischemické cievne mozgové príhody. Keď ste prišli, vnímali ste to rovnako?
My v tomto programe stále pokračujeme. Plánujeme aj rozšíriť možnosti, ako sa starať o nových pacientov. Osobne by som preto nepovedal, že ústav o týchto pacientov nemá záujem.
Boli ste spokojný s prostredím a technickým vybavením?
Kolegovia nás prijali mimoriadne vrúcne. Našli sme tu tím odhodlaných ľudí a počas toho roku nikto z nich neodišiel.
Čo sa týka prístrojového vybavenia, niekoľko mesiacov pred našim príchodom tu bol nainštalovaný nový prístroj, ktorý bol o niečo lepší než ten, na ktorom sme zvykli pracovať vo Všeobecnej fakultnej nemocnici.
Čo si myslíte o odchode tímu lekárov?
Potrebovali zmenu. Rovnako tak ako ja. Je to úplne prirodzené. Ivan Vulev tu fungoval veľmi dlho, urobil tu obrovský kus práce a úroveň, akú slovenská intervenčná rádiológia v súčasnosti dosiahla, je nemalou mierou i jeho osobnou zásluhou.
Do NÚSCH museli istý čas chodiť pomáhať aj lekári z Martina, Banskej Bystrice či Prahy. Ste dnes už personálne sebestační?
Až na detaily sme už personálne sebestační.
Čo znamenajú tie detaily?
Úzka skupina výkonov sa prevádza so supervíziou kolegov z Martina alebo Prahy. To sa deje ale úplne bežne. My tiež chodíme na iné miesta, keď nás požiadajú o pomoc.
Aké vzťahy máte s Medissimom, kde odišli vaši predchodcovia?
Samozrejme, že je to konkurencia. Máme však dobré vzťahy, aj keď sa preťahujeme o pacientov. Som presvedčený, že NÚSCH a Medissimo môžu existovať spolu na jednom "ihrisku".
Keby mal váš príbuzný zdravotné problémy, poslali by ste ho do NÚSCH, alebo do Medissima?
Samozrejme, že sem. Pretože tu to poznám (smiech). Jedno z tých pozitívnych prekvapení, ktoré tu zažívam, je úroveň personálu.
Niektorí ľudia si pritom myslia, že do NÚSCH sa chodí "za odmenu". Tak to ale vôbec nie je. My stojíme o všetkých pacientov a je pre nás česť, keď nám odosielajúci lekár natoľko dôveruje, že ho pošle do NÚSCH.
Z čoho vznikol ten názor, že NÚSCH je len pre vyvolených?
To neviem. Ale ja sa to snažím meniť.
Vy spolupracujete s neurochirurgiou na Kramároch. Tamojší lekári vyše roka neúspešne žiadali nové operačné stoly, až sa im dva z troch starých pokazili a museli obmedziť operácie. Vás sa tento problém tiež dotkol?
Nemalo to na nás žiaden praktický dopad. Aj keď s nimi samozrejme každý deň konzultujeme.
Ako ste vnímali ich problém?
Tá situácia bola veľmi nezvyčajná. Nie je možné, aby na špičkovom neurochirugickom pracovisku nebolo možné operovať. Ale nechcel by som hodnotiť niečo, čo sa priamo nedotýka NÚSCH.
Vaši predchodcovia odchádzali do súkromného zariadenia Penty. Akú úlohu z vášho pohľadu zohrávajú finančné skupiny v zdravotníctve?
V Česku som bol od roku 2004 na čiastočný úväzok zamestnancom súkromnej spoločnosti, ktorá prevádzkuje katetrizačné laboratóriá. Vnútorne nemám žiadny problém s pôsobením súkromného kapitálu v zdravotníctve. Musíte ale pomenovávať veci pravým menom a nehovoriť niečo, čo nie je pravda.
Akýkoľvek súkromný subjekt, nech pôsobí v akejkoľvek oblasti, má predovšetkým záujem na tom, aby nebol stratový, aby zarobil peniaze.
Aj cieľom každej organizácie v rukách štátu by malo byť to, aby nebola v strate.
Ale v zdravotníctve to nie je možné. V zdravotníctve budete mať vždy odbory, ktoré vám nebudú prinášať ekonomický zisk.
Detská onkológia nikdy nebude zarábať, to je veľmi drahá liečba. Pokiaľ chcete liečiť pacientov na najvyššej možnej úrovni, tak zarábať nebudete.
Finančné skupiny škodia, alebo pomáhajú?
Pokiaľ sú stanovené jasné pravidlá a máme všetci rovnaké podmienky, tak súkromný subjekt vytvára konkurenčné prostredie a to je zdravé.
Tiež by som ale povedal, že tie súkromné subjekty v Českej republike sa trošku snažia vyzobávať hrozienka z veľkého koláča, vyberať si ekonomicky zaujímavé oblasti.
V Česku je silný Agel, na Slovensku Penta. Je rozdiel medzi tým, ako funguje Agel vo vzťahu k štátu a ako Penta?
Veľký rozdiel je v tom, že Agel nevlastní zdravotnú poisťovňu. Je oddelený ten, kto zdravotnú starostlivosť poskytuje a ten kto ju platí. V okamihu, keď sú vlastnené jedným subjektom, tak je to uzatvorený kruh.
Považujete to za chybu?
K tomu by som sa nechcel vyjadrovať. V Česku to možné nie je.
Malo by to byť aj na Slovensku?
Nemám na to striktný názor.
Aj štát vlastní nemocnice aj zdravotnú poisťovňu. To vnímate ako?
Ale to je predsa základná povinnosť štátu, ktorú si zo svojich daní platíme. Účelne hospodáriť s vybranou zdravotnou daňou vo forme zdravotného poistenia a zabezpečiť svojim občanom maximálnu možnú kvalitu zdravotnej starostlivosti v zdravotníckych zariadeniach, ktoré v rámci verejného zdravotníctva pôsobia.
Súčasne je dôležité, aby v špičkových štátnych nemocniciach bola vedľa zdravotníckych služieb zabezpečená aj vedecko-výskumná a vzdelávacia činnosť, bez ohľadu na jej ekonomickú výhodnosť.
Rok pôsobíte v slovenskom zdravotníctve. Aký prívlastok by ste mu dali?
Veľmi kvalitné s veľkým potenciálom do budúcnosti. Len treba rozumne investovať prostriedky do vecí, ktoré majú zmysel. Slovenské zdravotníctvo potrebuje teraz predovšetkým vízie a dobré vedenie, ktoré v spolupráci s odbornou verejnosťou stanoví jasné ciele a bude ich postupne uskutočňovať.
Existuje nejaký zásadný rozdiel medzi slovenským a českým zdravotníctvom?
Myslím si, že neexistuje. Všeobecne si ale myslím, že slovenskí lekári by potrebovali viac sebavedomia a odvahy. A hlavne mať tie vízie. Nemáte sa za čo hanbiť.
České zdravotníctvo má víziu?
České zdravotníctvo má v súčasnosti veľký problém so vzdelávaním lekárov a tiež ich nedostatkom. Vízie má, ale nepovedal by som, že sa zásadne prelínajú s mojimi víziami (smiech).
Problém českého aj slovenského zdravotníctva je v súčasnosti predovšetkým personálny. Peniaze totiž nájdete, ale odborníkov nie.
Kto má byť tým dobrým vedením, o ktorom ste hovorili v prípade Slovenska?
Vždy začínate od hlavy. Ministerstvo musí byť otvorené zdravotníkom, musí chcieť od doktorov, aby prinášali tie vízie. Lebo to nie je úloha ministra či ministerky.
A tiež musíme ľuďom na rovinu povedať, čo sme im schopní ponúknuť za dane, ktoré platia. To je ale politicky nepríjemná vec. Budeme totiž musieť daňovým poplatníkom povedať, že tieto peniaze nestačia na špičkovú starostlivosť.
Ako hodnotíte balík peňazí, ktorý ide do zdravotníctva?
Myslím si, že ako v Česku, tak na Slovensku dávame z HDP menšie percento do zdravotníctva v porovnaní so západnými krajinami.
Celkovo peňazí ide menej, materiál kupujete za rovnaké ceny ako v zahraničí, takže je to v platoch. To ocenenie práce lekárov, sestier, prevádzka nemocníc sú veľmi podfinancované.
Čiže Česko aj Slovensko za relatívne malé peniaze dokázali zafinancovať výrazné zlepšenie starostlivosti pre svojich klientov.
V porovnaní s rokom 1995 sa neustále kvalita zdravotnej starostlivosti zlepšuje, znižuje sa úmrtnosť na kardiovaskulárne ochorenia. Ono sa to však nedá robiť donekonečna.
Ostaňme pri tej lepšej starostlivosti. Kde sa úrovňou liečby kardiovaskulárnych ochorení nachádzame dnes?
Jeden z mojich učiteľov publikoval pred desiatimi rokmi úvahu, či je lepšie dostať infarkt, alebo mŕtvicu v Londýne, Prahe, či Bratislave. Jednoznačne je lepšie dostať mŕtvicu, alebo infarkt v Prahe, alebo Bratislave než v Londýne. Pretože tu je perfektne prepracovaná starostlivosť o akútnych pacientov, dostupnosť starostlivosti je tu mnohonásobne väčšia.
V Prahe je šesť pracovísk, ktoré sú 24 hodín denne pripravené postarať sa o pacientov s akútnym infarktom myokardu a to je niečo, čo je so svetom neporovnateľné.
Hovoríte, že sa znižuje úmrtnosť na kardiovaskulárne ochorenia, ale Slovensko má stále pomerne vysokú mieru odvrátiteľnej úmrtnosti najmä kvôli kardiovaskulárnym ochoreniam.
Česká republika je na úrovni tých najvyspelejších krajín. Na Slovensku rýchlosť vývoja nebola až taká, ale je dobré, že si to uvedomujeme a snažíme sa s tým niečo zmysluplné urobiť.
Priestor je tu veľký – koncipovať sieť centier, kde sa budeme vedieť 24 hodín denne 7 dní v týždni postarať o pacientov s kardiovaskulárnymi ochoreniami. Zafinancovať ich a zohnať lekárov, ktorí tam budú pracovať.
Čo viete zo svojej pozície urobiť vy pre znižovanie úmrtnosti?
Máme dve možnosti, ako to riešiť. Zlepšiť starostlivosť o pacientov, ktorí sa už do akútneho stavu dostali a na to musíme mať špičkovú akútnu kardiológiu a angiológiu. To je to, čo robíme tu.
Nezmenila sa predhospitalizačná úmrtnosť na akútny infarkt myokardu, teda úmrtnosť pacientov, ktorí si nestihnú zavolať pomoc. Ale podarilo sa zvýšiť mnohonásobne šance na prežitie, ak sa pacient dostane do nemocnice. Súčasne však musíme pôsobiť v oblasti prevencie.
Čo je kľúčové v prevencii?
Sú veci, ktoré vieme a nevieme ovplyvniť.Nemôžete ovplyvniť starnutie, svoje pohlavie a genetiku. To, čo ovplyvniť môžeme, tak to preboha robme. Samozrejme kľúčové je nefajčiť a hýbať sa. Pacientom vždy hovorím, dávajte si splniteľné ciele.
Ideálna je aeróbna záťaž. Vhodná je trištvrte hodina rýchlej chôdze päťkrát týždenne a znížite si hladinu cukru a cholesterolu.
Stáva sa Vám často, že ľudia tvrdia, že nemajú čas alebo peniaze na to, aby niečo pre seba urobili?
Keď ten pacient leží už na operačnom stole, je často neskoro. Napriek tomu sa vždy snažím s pacientmi hovoriť. Nikdy totiž nie je úplne neskoro. Každá pozitívna zmena má zmysel. Pri rakovine pľúc je určite rozdiel, či budete fajčiť dve alebo dvadsať cigariet denne. Tým cievam je to ale jedno. Aj to malé množstvo je škodlivé.
Keď operujete, máte ruky doslova v hlave pacientov. Aký je to pocit?
Je to droga, na tom ste závislý. Je to strašne optimistická medicína. Máte pacienta, ktorý má zásadný problém, je v ohrození života a vy ho môžete do života vrátiť. Máte tak obrovskú zodpovednosť, ktorú si ale nemôžete pripúšťať. Inak by vás to zväzovalo.
To, že vidíte výsledok v priebehu pár hodín, keď sa to podarí, všetko z vás padne. Zhodíte zo seba prepotené operačné handry, dáte si dole olovenú zásteru a WOW. Je to pocit, ktorý zažijete, keď zdoláte napríklad vysoký kopec. Ja jazdím napríklad na motorke a keď opretý o koleno preletím zátačku, je to podobný pocit.
O lekároch, zvlášť o chirurgoch, sa hovorí, že sa radi hrajú na Boha….
Čím dlhšie to robím, čím dlhšie sa s tým "hrám", o to väčšiu pokoru pred každým pacientom mám. Máte tri dôležité momenty: je pacient, ktorý má nejaký problém, potom ste vy, ktorý máte v hlave a rukách nejaké schopnosti a potom je niečo nad vami. Ja som veriaci človek a jednoducho niečo nad nami určite je.
Ten tretí prvok nikdy nesklame. Ten je dokonalý. Buď je teda problém vo vás, alebo v pacientovi. Buď ste chybne indikovali liečbu a pacient potrebuje iný typ starostlivosti, alebo ste sa rozhodli správne, ale ste ten zákrok urobili blbo. To sa môže stať.
Keď teda niečo nedopadne dobre, nadávate sám sebe alebo ako veriaci si to chcete vydiskutovať s Bohom?
Vždy môžete nadávať len sami sebe (smiech). Môžete robiť čokoľvek, ale nikdy nie sme dokonalí. Keď budete robiť rohlíky, aj vám sa môže stať, že jeden z nich nebude tak dokonalý ako tých 149 pred ním. Tak to je jednoducho.
Nedá sa to len tak hodiť za hlavu, ale musíte sa s tým vyrovnať. Na druhý deň totiž musíte opäť stáť nad tým operačným stolom a urobiť rovnaký typ výkonu. A je jasné, že ho chcete urobiť tentokrát lepšie.