"Chcú Rusi vojnu?" a iné pesničky
V roku 1790 ruská armáda dobyla pevnosť Izmajil. Toto víťazstvo nemalo veľký význam - Turci ju čoskoro získali späť. Avšak to inšpirovalo jedného z otcov ruskej poézie Gavrila Deržavina k vytvoreniu básne, ktorá sa stala textom prvej hymny Ruskej ríše a najpompéznejšou oslavou jej moci.
V roku 1790 ruská armáda dobyla pevnosť Izmajil. Toto víťazstvo nemalo veľký význam - Turci ju čoskoro získali späť. Avšak to inšpirovalo jedného z otcov ruskej poézie Gavrila Deržavina k vytvoreniu básne, ktorá sa stala textom prvej hymny Ruskej ríše a najpompéznejšou oslavou jej moci.
"Rozliehaj sa, hrom víťazstva! Raduj sa odvážny Rus!" («Гром победы, раздавайся! Веселися хробрый Рос!» - https://www.youtube.com/watch?v=mbXNjVxO_fg). Básnik zaznamenal, že Rusko odvtedy ovládlo Dunaj a porazilo moslimov. Hoci to nebola pravda, Deržavin položil tradíciu vojnovej patriotickej piesne, ktorá je zastúpená aj v súčasnej ruskej kultúre.
Takéto diela najčastejšie sú veselé a optimistické, a určené pre kráčanie vo formácii. Môžeme si napríklad pripomenúť "Vzlietnite sokoly ako orly" («Взвейтесь, соколы. орлами» - https://www.youtube.com/watch?v=ugDL4hTCt1o), známu od roku 1835.
Dokonca aj porážka Ruska vo vojne s Japonskom a strata lodí tichomorskej flotily v rokoch 1904-1905., sa pripomenula dosť bravúrnou piesňou "Variag" (https://www.youtube.com/watch?v=ftDeyqRNICA). Je zaujímavé, že jej slová pôvodne napísal v nemčine rakúsky básnik Rudolf Greinz a len potom ich preložili do ruštiny.
Nie som zameraný na sledovanie celej histórie vlasteneckých piesní. Iba chcem pripomenúť, že v príbehu 20 st. ruské skladby, venované vojne, napriek tradície neboli vždy bravúrne. Odrážali stav verejnej mienky, ktorý mohol byť aj úplne protivojnový.
Poet Jevgenij Jevtušenko bol v ZSSR jedným z tých, ktorí sa otvorene postavili proti invázie do Česko-Slovenska v roku 1968. Deň po tej udalosti napísal báseň "Po Prahe idú tanky" ("Tanky jedou Prahou"), na záver ktorej prosil, aby bolo na jeho hrobe napísané: "Ruský spisovateľ, rozdrvený ruskými tankami v Prahe" (https://www.culture.ru/poems/26404/tanki-idut-po-prage). Utrpel osobnú urážku - kolaps ilúzií o socializme aj o svojej vlasti, odrazených v jeho predchádzajúcich dielach.
Jedným z nich bol text piesne "Chcú Rusi vojnu?", vytvorenej v roku 1961 (http://www.sovmusic.ru/m/hotyat.mp3; preklad do slovenčiny je tú: https://ik-ptz.ru/sk/russian-language/slova-pesen-hotyat-li-russkie-voiny-evgenii-evtushenko-hotyat-li-russkie-voiny.html). Sovietske orgány ju hodnotili ako vlasteneckú a ideologické správnu – dobré zdôrazňovala "mierumilovnosť" ZSSR (a to tesne pred tzv. karibskou krízou!).
Otázka v jej názve je čisto rečnícka – odpoveď bola vopred jasná. Od skončenia 2. svetovej vojny uplynulo ešte len 16 rokov. Národ, ktorý pre ňu utrpel skoro zničujúce straty, nemohol chcieť znova zažiť niečo podobné.
20 rokov po víťazstve sa jeho výročia v ZSSR vôbec neoslavovali – spomienky boli príliš ťažké. Iba v roku 1965. sa deň 9 mája stal štátnym sviatkom. Postupne a pomaly účastníci a súčasníci vojny zabúdali na s ňou spojené utrpenia a viac si pripomínali radosť z toho, že zvládli hrozivého nepriateľa
V roku 1975. sa stala hitom pieseň "Deň víťazstva", venovaná hrdinstvu ľudu počas tej vojny (https://www.youtube.com/watch?v=YrFKDXuQYh0). Až dodnes je nemennou súčasťou osláv na pamiatku týchto časov. Jej slová napísal básnik Vladimír Charitonov. Medzi nimi je aj presvedčivá veta: "radosť so slzami v očiach" – práve takéto pocity vyvolávali spomienky na tieto udalosti.
Tragické výsledky tej hroznej doby dlho znepokojovali Rusov a spôsobovali im úprimný smútok. Ako príklad uvediem populárnu pieseň z roku 1986. na slovách básnika Igora Shaferana "Môj drahý, keby nebola vojna" (https://www.youtube.com/watch?v=_dTcCUYF9ro). Hovorí o neúspešnej láske, nestvorenej rodine, nenarodených deťoch a vnúčatách – o všetkom, o čo ľudí vojna pripravila. Ale nie je tam ani slovo o hrdinstve alebo o radosti z víťazstva.
Jevtušenková "Chcú Rusi vojnu?" tiež ešte dlho znela v TV a rozhlase aj počas slávností, vrátane vojenských prehliadok. Postupom času ju však spievali čoraz menej, keďže ZSSR sa čoraz viac zúčastňoval na ozbrojených konfliktoch ďaleko od svojich hraníc. Slzy v očiach už vyschli. Minulú vojnu väčšinou pripomínali len ako dôkaz moci a neporaziteľnosti krajiny, podľa tradície Deržavina.
V postkomunistickom období sa vývoj tohto prístupu nakrátko zabrzdil. Bol odhalený skutočný počet obetí a to viacerých ľudí zdesilo. Niektorí historici a politici zaznamenali, že cena víťazstva bola príliš vysoká. Ten trend však nedostal podporu ani od úradov, ani od širokej verejnosti.
V tom čase sa už udomácnil iný stereotyp, ktorý sa prejavil najmä v piesni "Tú vtáky nespievajú", prvýkrát zverejnenej vo filme "Bieloruská stanica" ("Běloruské nádraží" - «Белорусский вокзал» - https://www.tv-archiv.sk/bieloruska-stanica/bieloruska-stanica-25-5-) z roku 1970. (preklad piesne do češtiny je tú: Danék, Václav. "Kapela naděje"- "Desátý prapor", Praha, 1980.). Tam sa mnohokrát opakujú tie isté slová: "Potrebujem len víťazstvo... bez ohľadu na cenu!" ("Ať to stojí cokoliv!" - «Мы за ценой не постоим!») (https://www.youtube.com/watch?v=m-WJtqRIlPA).
Ich autorom bol populárny sovietsky (rusko-abcházsky) básnik, spisovateľ, skladateľ a spevák Bulat Okudžava. Napísal silné protivojnové diela, v roku 1968. vyhlásil, že nevystúpi v Česko-Slovensku dovtedy, kým okupačné vojská neodídu preč – a splnil ten sľub. No... svojím vyššie uvedeným textom (aj osobnou autoritou) potvrdil absolútnu hodnotu porážky nepriateľov, ospravedlňujúcu akékoľvek obete...
Keď sa zrútila komunistická ideológia, rýchlo sa zistilo, že v duchovnej oblasti nezostalo takmer nič, čo by spájalo bývalý sovietsky ľud. Všetka nádej bola len pre národnú pýchu - hrdosť na spoločnú históriu, v prvom rade – na víťazstvo vo svetovej vojne. Od začiatku 21. storočia sa to stalo v Rusku stredobodom štátnej politiky. Vznikol akýsi "kult víťazstva", ľútosť nad obeťami ustúpila do pozadia.
Hovorí sa: nové časy - nové piesne. Ale na túto dobu si zrazu pripomenuli úplne starú pesničku zo skoro zabudnutého filmu z roku 1955 "Maxim Perepelitsa" (https://www.youtube.com/watch?v=jYFs2wJ2ob4). Zaujímavosťou je, že išlo o komédiu, ktorej hlavnou postavou je mladý Ukrajinec, idúci z dediny slúžiť v sovietskej armáde.
V jednej epizóde vojaci pochodujú za hudby, spievajúc: "Sme prešli, prešli s tebou pol sveta, / Dá sa to zopakovať!" (https://www.youtube.com/watch?v=ECm5xOaGllY). Autor slov (poet Michail Dudin) mal na mysli účasť "Červenej" armády v bojoch proti nacistom v Európe. A vyjadril to úplne v súlade s Deržavinskou tradíciou
Táto posledná veta (v ruštine: «Если надо – повторим!») dlho nepútala pozornosť, ale o polstoročia po jej napísaní sa stala pravým mémom. Nálepky na autách s takýmto nápisom sa objavili v Rusku ešte pred začiatkom terajších udalostí. Vyzerajú obzvlášť vtipne na tam početných "Mercedesoch" a "Audi".
Dnes drvivá väčšina Rusov podporuje operáciu na Ukrajine. Vnuci a pravnuci víťazov chcú svoju vojnu. Ako zlý výsmech histórie vyzerá skutočnosť, že nepriateľom sa pre nich stali Ukrajinci, ktorí boli pre ich dedov a pradedov bratmi v zbrani počas bitky proti fašizmu. Napriek "kultu víťazstva", sa potomkovia hrdinov pustili do bratovražedného boja.
Tu mi chtiac-nechtiac prichádza na myseľ ďalšia pesnička: "Vojaci skupiny "Stred" («Солдаты группы «Центр») Vladimíra Vysockého (https://www.youtube.com/watch?v=C2Z9VW70Qvk). Ten slávny autor, spevák a herec ju vytvoril v roku 1965. k divadelnej inscenácii "Padlí a živí" («Павшие и живые»). Úrady dlho nedovoľovali aby ju predstavili verejnosti, podozrievajúc v nej náznak podobnosti fašistického a sovietskeho režimu.
Sú tam takéto riadky: "Po spálenej rovine, / po metri meter, / kráčajú po Ukrajine / vojaci skupiny "Stred"". Hoci skutočne táto armádna skupina Wehrmachtu sa takmer nezúčastnila bojov na Ukrajine, pieseň dobré vyjadruje ducha doby – a nielen tej, súvisiacej s minulým storočím. Dnes pri jej počúvaní je opäť ťažké odolávať nepríjemným analógiám...
Keby dnes niekto v Rusku zaspieval Jevtušenkovu "Chcú Rusi vojnu?", asi by ho obvinili z vlastizrady. Deržavinská tradícia prevládla. Je takáto transformácia nezvratná? Verím, že nie je. Vytriezvenie nevyhnutne príde, no očividne sa tak nestane už zajtra.