História
Pozvánka na oslavy 75. výročia Partizánskej prehliadky v Detve.
Oblastný výbor SZPB Zvolen, Základná organizácia SZPB Detva, Mesto Detva, Banskobystrický samosprávny kraj, Lesy SR, MOSR, Múzeum SNP Banská Bystrica Vás pozývajú na oslavy 75. výročia Partizánskej prehliadky v Detve, ktoré sa uskutočnia dňa 5. októbra 2019 o 10:00 hod. pri pomníku v Detve /v starej časti mesta Partizánka ulica/. Jediná partizánska prehliadka počas Slovenského národného povstania sa uskutočnila 1.10.1944 v Detve, ako vojenská prehliadka partizánskej brigády Piotra Alexejeviča Velička, ktorá mala v tom čase asi 1.500 partizánov. Zúčastnili sa jej najvyšší predstavitelia Slovenskej národnej rady i povstaleckej armády za veľkého záujmu občanov Detvy, ktorí túto udalosť považovali za sviatok. Od roku 2009 si každý rok pripomíname túto významnú udalosť. V tomto roku je to už desiaty krát. Počas prehliadky v roku 1944 sa prehliadky zúčastnili jednotky sovietskej armády, francúzske a československé jednotky. Program : 09:30 - 09:55 Príchod k pamätníku, 10:00 Otvorenie, kladenie vencov, 10:20 - 10:30 Sprievod k pamätníku padlých, 10:40 - 10:45 Presun na námestie k tribúne, 10:45 - 11:30 Slávnostné otvorenie, hymny, báseň, príhovory, 11:30 Otvorenie Dní mesta Detvy Zoznam hostí: Zoznam hostí: Premiér SR Ing. Peter Pellegrini Minister obrany SR Ing. Peter Gajdoš Ministerka kultúry SR PhDr. Ľubica Laššáková Štátny tajomník MV SR Mgr. Michal Bagačka Primátor mesta Detva Ing. Ján Šufliarsky Múzeum SNP PhDr. Stanislav Mičev PhD. Veľvyslanectvo Ruskej federácie J.E.p. A. L. Fedotov Veľvyslanectvo Francúzka J.E.p. Christophe Léonzi Veľvyslanectvo Českej republiky J.E.p. Tomáš Tuhý Náčelník GŠ OS SR - generál Ing . Daniel Zmeko - zastúpený brigádneho generála Ing. Róberta KLEŠTINCA – zástupcu veliteľa Vzdušných síl OS SR Predseda BBSK - zastúpenie - podpredseda BBSK Mgr.art. Roman Malatinec Lesy SR Kriváň – riaditeľ Ing. René Kozáčik Prednosta okresného úradu Zvolen Ing. Samir Moumani Prednosta okresného úradu Detva RNDr. Juraj Bódi ČSBS předseda Ing. Jaroslava Vodičky Krajské riaditeľstvo Ha ZZ Banská Bystrica plk Ing. Dušan Sluka Príďte si uctiť aj Vy tento vzácny okamih našej histórie, tešíme sa na Vás; za organizačný výbor Roman Malatinec, podpredseda BBSK a Ján Šufliarsky, primátor mesta Detva . Text: Jaroslav Černák Foto: archív Podpolianske múzeum
Budovanie ľudových škôl v Detve v prvej polovici 20. storočia
Rok 1918 a vznik 1. Československej republiky znamenal pre školstvo v Detve zásadný prelom. Dovtedy slúžila jediná štátna ľudová škola na pomaďarčovanie detí a výchovu v duchu veľkomaďarskej myšlienky. Zmenou spoločensko-politických pomerov sa stala škola humánnou, demokratickou a didakticky modernou. Fenoménom detvianskeho školstva boli laznícke gazdovské školy, vďaka ktorým v našom regióne nezanechala duchovné škody štátom riadená a podporovaná maďarizácia. Mínusy amatérskych školských inštitúcií však prevyšovali toto pozitívum. Vyučovali len laici – gramotní gazdovia, bez didaktických postupov a učebných pomôcok. Deti tieto školy navštevovali výhradne počas zimy, keď neboli potrebné ako pracovná sila pri rodičovskom gazdovstve. Prioritou štátnej správy, v regióne reprezentovanej školským inšpektorátom a okresným úradom bolo postupné zrušenie lazníckych škôl a ich nahradenie modernými a plne profesionalizovanými školami. V Detve tento proces trval prakticky 15 rokov a mal mnohé špecifiká. Obyvatelia nášho regiónu často nechápali význam škôl a až na nátlak úradov sa zmohla detvianska samospráva k jeho riešeniu. Výstavba niekoľkých nových budov ako aj ich správa znamenali paralyzovanie inej investičnej výstavby a rozvoja obce v prvej polovici 20. storočia. Detva postavila prvú budovu ľudovej školy mimo materskej obce v osade Krné, vzdialenej od centra cca 4 km. Už od prelomu 19. a 20. storočia sa v tejto lokalite uvažovalo o vybudovaní školskej budovy. Pozemok bol však definitívne obecnými predstaviteľmi vybratý až v roku 1927. Obci sa nepodarilo odkúpiť pozemok od súkromných majiteľov: ,,keďže odpredať tento pozemok nechcú a stavba školy sa má súrne začať, obec Detva týmto prosí o súrne vyvlastnenie tohto pozemku." Vyvlastnenie pozemku sa po dlhom byrokratickom procese realizovalo a škola začala fungovať v roku 1933. Kvôli pomalej výstavbe moderných ľudových škôl, ktoré mali nahradiť gazdovské na lazoch sa konalo v Detve 31. októbra 1935 mimoriadne zasadnutie obecného zastupiteľstva za účasti okresného náčelníka Alexandra Parassina a okresného školského inšpektora Rudolfa Sedláčeka. Vo svojich prejavoch zdôraznili nespokojnosť s budovaním škôl a vyslovili varovanie, že obecnému zastupiteľstvu hrozí rozpustenie a starostovi Jurajovi Fekiačovi odvolanie a nahradenie vládnym komisárom. Obecný notár Jozef Rovný podporil prítomných hostí a označil toto mimoriadne zasadnutie pre Detvu za historické. Obec mala podľa návrhu memoranda vybudovať do konca roku 1936 päť ľudových škôl na detvianskych lazoch. Starosta J. Fekiač však proti návrhu ostro oponoval, pretože ,,hmotné pomery Detvy sú neutešené a v krátkej dobe nie je nádeje na zlepšenie." Ďalej uviedol, že v obci je 700 nezamestnaných rodín a roľníctvo je zadlžené vo výške 12 miliónov korún, čo spôsobuje nízke daňové príjmy obce. Na vybudovanie spomínaných škôl bol potrebný rozpočet vo výške takmer 2,1 milióna korún, pričom polovicu mala tvoriť štátna subvencia a polovica mala byť kombináciou vlastných obecných príjmov a komerčných pôžičiek. Požiadavky predstaviteľov štátnych orgánov boli prehnané a nerealistické, avšak mali za následok zdynamizovanie procesu výstavby moderných škôl v Detve. Ešte v roku 1935 sa začala na laze Detva-Kostolná stavať nová budova štátnej ľudovej školy. Plán výstavby datovaný tesne po dokončení školy v Krnom, čiže na rok 1932. Obec však zúfalo ťažila sociálna situácia a kompetentní obecní činitelia presunuli peniaze určené na financovanie stavby na núdzový sociálny projekt, ktorým bola regulácia Detvianskeho potoka. Opäť kvôli finančnému zabezpečeniu sa tempo prác spomalilo a začiatkom roku 1937 adresoval školský inšpektorát Detve ostré stanovisko: ,,aby sa ihneď postarala o dokončenie stavby školskej budovy na laze Kostolná. Škola stojí už dva roky nedostavaná a je už veľmi poškodená." Dokončiť sa ju podarilo v roku 1938, avšak problémy s dlhoročnou stavbou pokračovali. /*banner*/ Trvalým problémom školy bola studňa, ktorá ju trápila od samého začiatku. Problém sa stal mimoriadne akútnym v školskom roku 1940/1941: ,,chýbajúca studňa nám robí neopísateľné ťažkosti. Najpotrebnejšia voda sa do školy nosí z veľkej vzdialenosti zo susedného dvora. Tu majiteľ prestáva byť po dvoch rokoch ochotný vodu dodávať. Za snehu a v dobe súrnych poľných prác nemožno ani za peniaze nájsť osobu, ktorá by vodu z takej vzdialenosti bola ochotná nosiť. Deti obyčajne uhášajú smäd v neďalekom jarčeku, pri čom je div, že sa ešte nevyskytla týfová alebo iná nákaza." V roku 1938 boli vykonané dva vrty studne, prvý do hĺbky 14 m a druhý do hĺbky 16 m. Ani raz nebola hladina podzemnej vody dostatočne vysoká. Až v auguste 1940 Ing. Duma zo Zvolena určil, že hĺbenie studne bude potrebné až pod 30 m. Obecná rada Detvy nebola spokojná s takýmto záverom, pretože: ,,obec nie je v stave zaplatiť 20-25 tisíc korún za vrt takej hlbokej studne." Z tohto dôvodu bola poslaná žiadosť o župnú podporu na nový vrt studne. Nedokončenie studne ešte pred oficiálnym otvorením budovy školy nepriamo svedčí o tom, že obec bola pod veľkým tlakom zrýchlenia tempa dokončovacích prác na roky rozostavanej budove. V roku 1936 bola postavená aj nová budovy školy na najvzdialenejšom detvianskom laze – v Korytárkach. Prvou novou budovou postavenou na rozmedzí 30. s 40. rokov bola Štátna ľudová škola v Detve-Skliarove. Taktiež bola administratívne zriadená už v roku 1928, no reálna výučba sa začala až v školskom roku 1940/1941. V troch triedach ju navštevovalo spolu 150 žiakov, ktorí bolo do toho času nezaškolení, resp. navštevovali nedostatočnú gazdovskú školu. Aj pri tejto budove sa odzrkadlila rýchlosť výstavby, keď jej po otvorení chýbali štandardné veci ako studňa či vhodná úprava školského areálu a iné. Veľkým problémom medzi žiakmi skliarovskej školy boli choroby – svrab a osýpky kvôli zanedbanej domácej hygiene. Z geografického a chronologického hľadiska Detva vyriešila v rokoch 1928 – 1940 budovy pre štátne ľudové školy v týchto lazoch: Krnô, Korytárky, Kostolná a Skliarovo. Stále však ostávali ešte tri nevyriešené lokality a to Piešť I. Piešť II. a Zapriechody. Z hľadiska potrebnosti prioritu dostali prvé dva spomínané lazy, nakoľko Zapriechody mali najmenší počet nezaškolených detí. Stavba Štátnej ľudovej školy v laze Detva-Piešť I. bola plánovaná ešte za čias rakúsko-uhorskej monarchie, keď štát zakúpil pre budúcu školu vhodný pozemok. Prvé kroky k výstavbe 4-triednej ľudovej školy v Piešti boli vykonané koncom 20. rokov, keď MŠANO školu administratívne zriadilo. Na jar roku 1930 bol súbehom vybraný zhotoviteľ stavby, spoločnosť Fekete z Lučenca, avšak kvôli veľmi vlhkému počasiu a neprístupnosti pozemku mali práce začať až na začiatkom jesene. Skomplikovaním situácie bolo adresovanie žiadosti obyvateľmi lazov pre obecnú radu, kde žiadali vybudovanie dvoch 3-triednych ľudových škôl v každom laze zvlášť a nie len jednu školu. Dočasné zastavenie akýchkoľvek úvah o školách v Piešti znamenalo zastavenie finančnej pomoci od MŠANO kvôli hospodárskej kríze. Opätovná aktivita nastala v roku 1935 po urgencii okresného náčelníka A. Parassina a školského inšpektora R. Sedláčeka. Vedenie obce reflektovalo žiadosť obyvateľov lazu o dve školy: ,,Obecné zastupiteľstvo s rozdelením otáznej školy súhlasí, ostane ale nevyriešená otázka, že čo bude so staviteľom, ktorý má od roku 1930 zmluvu v rukách a istotne si bude uplatňovať isté nároky v prípade nezrealizovania stavby pôvodne navrhovanej." Ďalšie omeškanie riešenia pálčivého problému škôl v týchto lokalitách znamenala iniciatíva niekoľkých roľníckych rodín o osamostatnenie sa osady od Detvy. Podľa obecného notára J. Rovného ,,vec komplikuje výrazne tá okolnosť, že občania osady Piešť podali žiadosť o osamostatnenie osady a keďže i teraz trvajú na tejto žiadosti, nie je nádeje, že by terajšie obecné zastupiteľstvo prevzalo zodpovednosť za výstavbu týchto škôl." Po krachu akcie na osamostatnenie osady Piešť pokračovala detvianska samospráva v riešení školskej problematiky v tejto lokalite. Občanmi požadovaná druhá škola bol oproti prvej vo veľkej nevýhode z hľadiska pozemku, ktorý nebol určený a ani obcou vlastnený. Vhodnú lokalitu sa však podarilo čoskoro nájsť. Išlo o tzv. Budáčov vrch, kde sa 12. septembra 1936 konala obhliadka za účasti úradníkov OÚ vo Zvolene, školského inšpektora R. Sedláčka, okresného lekára Karola Wittmanna, notárskeho adjunkta Ľudovíta Bukovinského a detvianskeho starostu J. Fekiača. Budova Štátnej ľudovej školy v osade Piešt II. bola vo výstavbe v rokoch 1940 – 1942. Škola začala svoju činnosť v školského roku 1942/1943. Rozľahlá Detva mala popri centrálnej ľudovej škole ešte jednu štandardnú ľudovú školu, v osem kilometrov vzdialenej osade Kriváň. Kvôli budovaniu nových škôl na iných lazoch boli kapacitné problémy tejto škola na okraji záujmu obecných predstaviteľov. Správca školy Eugen Šucha sa dlhé roky snažil o rozšírenie školských priestorov. 15. decembra 1924 sa konalo prvé pracovné stretnutie ohľadne riešenia tohto problému. ,,Učiteľstvo tunajšej školy krok tento prijalo s veľkým uspokojením a nádejou." Kapacitný problém sa však v praxi neriešil. Na zasadnutí rodičovského združenia školy 25. januára 1936 ,,rodičia podali rezolúciu na obec o rozšírenie štátnej ľudovej školy o dve triedy." Problém sa čiastočne stabilizoval prenájmom voľných miestností v osade pre potreby školy, čo však bolo len núdzové a dočasné riešenie. Štátna ľudová škola v Kriváni bola naďalej na okraji záujmu vedenia obce Detva. Do roku 1942 obec Detva vybudovala šesť nových objektov ľudových škôl: dvojtriednu v Krnom za 360 tisíc, dvojtriednu v Kostolnej za 400 tisíc, šesťtriednu v Korytárkach za 360 tisíc, trojtriednu v Skliarove za 300 tisíc a dve trojtriedne v Piešti I. za 750 tisíc a v Piešti II. za 750 tisíc slovenských korún. Tieto výdavky absolútne paralyzovali rozpočet Detvy na iné investičné aktivity, avšak vytvorili základ rastu vzdelanosti v centre Podpoľania. Foto: Lesnícke a drevárske múzeum vo Zvolene Text je súčasťou dizertačnej práce autora a podlieha autorským právam. PhDr. Jozef Pavlov
Martin Valent - kontroverzná osobnosť detvianskej histórie
Rodina Valentovcov je v Detve úzko spätá s detvianskou farnosťou. V meste a v okolí, najmä medzi veriacimi nenájdeme mnohých, ktorí by toto meno nepoznali. Prvý Valent v Detve, Martin však nepochádzal z Podpoľania, ale z regióny Hornej Nitry. Ako rechtor prišiel do nášho mesta až začiatkom 20. rokov 20. storočia a stal sa významnou osobnosťou. Kým by sme M. Valenta hodnotili len ako organistu, učiteľa náboženstva a kultúrneho pracovníka, prevažovalo by hodnotenie jeho osoby vysoko pozitívne. No jeho angažovanie v ľudáckom hnutí a rôzne charakterové črty osobnosti ho stavajú do reálnejšieho svetla. Hneď po jeho príchode do Detvy nadviazal úzke styky s detvianskym dekanom Jánom Štrbáňom a lídrom miestnej organizácie Slovenskej ľudovej strany Jurajom Fekiačom. Aktívne a horlivo pracoval v regionálnych štruktúrach ľudáckeho hnutia. Budoval miestnu Rodobranu, organizoval protičeské agitácie, angažoval sa v boji za slovenskú autonómiu. Čulé styky udržiaval s viacerými významnými straníckymi osobnosťami: Andrejom Hlinkom, Jozefom Tisom, Antonom Šalátom a najmä s Karolom Sidorom. HSĽS v roku 1938, v roku 20. výročia 1. Československej republiky gradovala súboj za autonómiu. M. Valent bol súčasťou tohto procesu. Počas veľkých osláv Pittsburskej dohody 5. júna 1938 v Bratislave viedol výpravu detvianskej krojovanej deputácie Podľa policajnej správy bol ,,hlavným organizátorom podnikov HSĽS v Detve a okolí. Hovorí, že sa mu nemôže nič vážne stať, prípadne ak bude odsúdený a uväznený, že až si trest odsedí, postará sa o neho ľudová strana." Podobne ako mnohí iní členovia HSĽS sa aj on postupne v druhej polovici 30. rokov radikalizoval. Čoraz viac prejavoval svoje extrémne protižidovské a protičeské názory. Po vyhlásení autonómie v októbri 1938 "politická hviezda" M. Valenta vystrelila na vrchol. Večer 15. októbra 1938 boli ,,zvolaní presvedčení bojovníci hlinkových ideí" a ustanovený detviansky Slovenský národný výbor. Za predsedu SNV bol jednohlasne zvolený M. Valent. Podľa zápisnice z ustanovujúceho zasadnutia SNV, jeho predseda ostro vystúpil proti Čechom, keď hovoril o ,,očistení Detvy od ľudí Slovákom neprajným a ktorí sa prehrešili vo veci národnej, zvlášť v školách učitelia." Vo svojej slovnej a nenávistnej tiráde obviňoval mnohých konkrétnych občanov pôvodom z Čiech za údajné delikty. Kritizoval ľudové školy za oneskorené oslavy narodenín predsedu vlády J. Tisa, obvinil učiteľa českej národnosti Karola Kincla z ignorovania týchto osláv vôbec. Na záver vyzval členov národného výboru s tým, že ,,je svrchovaný čas, aby sa už tomu radikálny koniec urobil. Každý člen výboru je povinný každý taký hriech spáchaný bedlive, zápisnične vyšetriť a predložiť výboru na pokračovanie." Tieto udalosti dokazujú výrazné radikalizovanie členov HSĽS v Detve ako aj snahu o osobnú pomstu v nových politických podmienkach. Počas prvého zasadnutia SNV v Detve bola založená aj miestna organizácia Hlinkovej gardy. Jej prvým veliteľom sa stal práve M. Valent. Podľa jeho slov ,,na výzvu Karola Sidora som založil v Detve HG s 30 – 34 chlapmi." Už onedlho ako miestny veliteľ HG dostal za úlohu strážiť so svojimi podriadenými gardistami križovatku Vidiná – Kalinovo – Lučenec. Bolo to v čase, keď malo byť južné územie Slovenska na základe Viedenskej arbitráže odstúpené Maďarsku. Valentovi gardisti na príkaz Hlavného veliteľstva HG zabavovali všetkým Židom cennosti, ktoré plánovali vyviesť do Maďarska. Za túto činnosť sa v roku 1942 dostal M. Valent do väzenia. 4. decembra 1938 sa vzdal postu veliteľa HG v Detve a od 3. januára 1939 už nebol členom gardy. K. Sidor vo svojich memoároch z marca 1939 spomína detvianskych gardistov na čele s M. Valentom ako svoju osobnú ochranku počas svojho krátkeho pôsobenia vo funkcii predsedu slovenskej autonómnej vlády. Sidorovú gardistickú ochranku, ktorá mala mať desať členov spomína aj historik A. Hruboň. Vychádzal však len z jednej povojnovej zápisnice, pričom iné tento fakt popierajú. V polovici februára 1939 po sv. omši M. Valent pred kostolom vyzval mladých mužov, ktorí majú záujem o prácu v Bratislave nech sa u neho osobne hlásia. Skupina deviatich mužov z Detvy na čele s M. Valentom na pokyn redaktora Karola Murgaša pricestovala vlakom z 9. na 10. marca 1939. ,,S Karolom Murgašom som bol dohovorený len na tom, že mám priviesť z Detvy civilistov do Bratislavy. Vystrojení sme boli ako civili s kufríkmi v ruke a nemali sme žiadne zbrane a ani valašky." Potom ako prišli do budovy HVHG boli všetci uväznení, nakoľko na Slovensku bol v plnom prúde tzv. Homolov puč. Ešte v ten deň mala byť detvianska skupina prepustená a M. Valent mal ísť na súkromný byt K. Sidora. Skupina Detvanov pôsobila v civile označená rukávovými páskami v koordinácii s miestnymi policajnými zložkami na ochrane Sidorovho bytu, kde zneškodnili nálož, ktorú v blízkosti nainštalovali viedenskí nacistickí agenti Podľa M. Valenta osobnú ochranku Sidorovi vykonával len on a to do 12. marca do 15. marca 1939: ,,okrem toho, že som strážil Sidorov byt, v tom čase som odprevádzal Sidora do vládnej budovy a na všetky jeho cesty, takže som mu vykonával osobnú stráž." M. Valent bol v priamom osobnom okruhu spolupracovníkov predsedu slovenskej autonómnej vlády, no s politickým pádom K. Sidora sa do zložitej situácie dostal aj on sám. Už 14. marca 1939 krátko po vyhlásení samostatnosti Slovenska vyzval Šaňo Mach detvianskeho rechtora, aby okamžite opustil Bratislavu. Vyčítal mu, že podporoval K. Sidora a že podporoval Čechov v zaisťovaní slovenských gardistov. Výčitky Šaňa Macha z Valentovej podpory Čechov pri jeho silnej čechofóbii neboli založené na racionálnom základe, ale boli skôr výsledkom emocionálneho vypätia marcových dní roku 1939. M. Valent sa ohradil voči Machovému obvineniu: ,,ja som Machovi vtedy hneď povedal, že držím so Sidorom a že Bratislavu opustím vtedy, kedy ja budem chcieť." V momente, keď sa ľudácke hnutie dostalo vyhlásením samostatnosti na absolútny vrchol, M. Valent ako dlhoročný straník stratil vplyv a postavenie. Z titulu rechtora a miestneho tajomníka HSĽS si ho udržal len v Detve. Začiatkom roku 1942 sa stal vrchným policajným strážmajstrom v Detve protiľudácky orientovaný Mikuláš Slávik. Tajomníka HSĽS v Detve označoval za horlivého a arogantného ľudáka: ,,chovanie Valenta počas Slovenského štátu bolo vyzývavé, každému sa vyhrážal Ilavou, nútil ľudí do HG a HSĽS a keď niekto od neho niečo chcel, bola prvá jeho otázka či je či je dotyčný v HSĽS alebo v HG." Vo februári 1942 sa M. Valent dostal do väzenia za spreneveru tisícov slovenských korún, ktoré mal ako veliteľ detvianskeho HG zaistiť Židom, Maďarom a Čechom na križovatke Vidiná – Kalinovo – Lučenec v novembri 1939. Miestne vyšetrovanie viedol spomínaný strž. M. Slávik, ktorý zistil, že celkový zaistený obnos peňazí bol vo výške 300 tisíc korún. Na HVHG v Bratislave mal K. Murgašovi odovzdať 164 tisíc, pričom zvyšnú sumu vyúčtoval pre potreby detvianskej HG – na potraviny, fajčivo, žold či uniformy. Tieto výdaje mu mal schváliť priamo K. Murgaš. Napriek tomu bola značná suma nevyúčtovaná. M. Valent podozrieval zo svojho uväznenia Š. Macha, s ktorým mal od marca 1939 spory. ,,Hneď na druhý deň po svojom zaistení som písal Machovi a liste som mu pripomenul, že ja som už vtedy pracoval pre HSĽS, keď on ešte chodil v detských nohavičkách po sekretariáte strany." Po prijatí listu zariadil Š. Mach okamžité prepustenie M. Valenta na slobodu, navyše z HVHG prišiel výhražný list strž. M. Slávikovi, aby prípad ďalej neriešil, pretože je to interná vec HG. V opačnom prípade mu hrozili prepustením zo služby. Krátke zaistenie M. Valenta silne zapôsobilo aj v regióne. V súdnom konaní ho zastupoval prominentný advokát, dr. Elemér Finka zo Zvolena. Krajský súd ho uznal vinným a uložil mu trest 56-tisíc korún náhrady a desať mesiacov nepodmienečný trest odňatia slobody. M. Valent sa odvolal. /*banner*/ Veľkou škvrnou na živote M. Valenta bol antisemitizmus. Ten bol u silne veriaceho katolíka pravdepodobne ovplyvnený tézou o židovských Kristovrahoch a v sociálnej rovine, nakoľko Židia mali v Detve väčšinu obchodu a služieb vo svojich rukách. Tým boli považovaní za element, ktorý ožobračuje miestnych roľníkov a robotníkov. Tieto dva aspekty boli základnými fundamentmi prirodzeného slovenského antisemitizmu. Otvorené protižidovské nepokoje v Detve vypukli práve počas českého mocensko-vojenského zásahu v marci 1939. Viacerým židovským rodinám neznámi páchatelia porozbíjali okná na domoch a predajniach. Za iniciátora týchto nepokojov označil M. Valenta Ladislav Kohn. V apríli 1939 M. Valent tlačil spolu s veliteľom HG v Detve Jánom Nemčokom na miestnych Židov, aby venovali na fungovanie HG značné finančné prostriedky. Keď to viacerí odmietli, napísali obaja menovaní ešte ostrejší list zámožným Židom v obci s opätovnou žiadosťou o finančnú podporu gardy. Na základe tejto žiadosti venovali miestni Židia vysoké sumy pre HG: Ladislav Kohn 11 tisíc, Vojtech Löwy 10 tisíc, Samuel Weiss 5 tisíc, Jozef Sacher a Róbert Spitzer po 3 tisíc slovenských korún. M. Valent sa aktívne zúčastnil aj ovplyvňovania procesu arizácie v Detve. Najlukratívnejší židovský podnik vlastnili Kohnovci. O túto prevádzku bol Detve najväčší záujem. Pôvodne sa rodina Kohnovcov dohodla na dobrovoľnej arizácii s účtovníkom firmy Alexander Vagač Antonom Bilčíkom. Po 14 dňoch od dohody medzi Friderikou Kohnovou a A. Bilčíkom bol adresovaný arizátorovi výhražný list, nech od dohody odstúpi. Následne sa dočasným správcom podniku stal veliteľ gardy v Detve J. Nemčok. Plán obce a HG bol, aby podnik arizovalo Potravné družstvo v Detve. Definitívne rozuzlenie arizácie v prospech detvianskeho Potravného družstva kohnovského podniku sa uskutočnili koncom júla 1940, počas návštevy predsedu vlády 1. SR Vojtech Tuku a Šaňa Macha v Detve. ,,Tu si Valent a Nemčok vymohli arizovanie nášho obchodu potravným družstvom," potvrdil Ladislav Kohn po povojnovom procese s M. Valentom. Pre objektívnosť je potrebné dodať, že M. Valent pomohol rodine Apfelových vybaviť v Bratislave výnimku pred transportom do vyhladzovacích táborov v Poľsku. Nepovažujeme tento akt za prejav altruizmu, skôr za vypočítavosť v zmysle vtedajšieho hesla "každý mal svojho Žida v prípade potreby alibi a zmeny pomerov". Po vypuknutí SNP bol M. Valent ako ľudácky exponent zaistený a niekoľko dní aj väznený. Po návrate do Detvy sa radil s najbližšími so svojho okolia a dobrovoľne sa prihlásil v polovici septembra 1944 do 1. Československej armády na Slovensku. Nakoľko ešte v auguste absolvoval bližšie nešpecifikovanú operáciu, nebol zaradený k aktívnej zložke armády na front, ale ako kancelárska sila. Počas pobytu 1. Partizánskej brigády M. R. Štefánika bol poverený organizačne zabezpečiť prehliadku partizánskych vojsk. Sovietskym novinárom zorganizoval prehliadku Detvy, kde im robil sprievodcu a informoval ich o pamätihodnostiach a osobitosti Detvy a regiónu Podpoľania. Po obsadení Detvy koncom októbra 1944 využili Nemci detviansku synagógu pre účely provizórneho väzenia pre povstaleckých vojakov. M. Valent zorganizoval zbierku mäsa a surovín a s dobrovoľníkmi navaril guľáš pre väznených mužov v synagóge. Údajne mal dopomôcť aj viacerým z nich k úteku. Po čase sa do podozrenia nemeckých okupačných orgánov dostal aj M. Valent. Príslušníci gestapa v Detve 9. januára 1945 vypočúvali bývalého tajomníka HSĽS v obci ohľadne jeho aktivít počas SNP a zároveň na neho tlačili, aby prezradil mená detvianskych občanov, ktorí sa zapojili do odboja proti 1. SR a nacistickému Nemecku. Pod zámienkou odbavenia cirkevného pohrebu mimo Detvy bol prepustený pod podmienkou dokončenia výpovede na druhý deň. M. Valent vyhľadal svojho mentora a cirkevného nadriadeného mons. Jána Štrbáňa. Oznámil mu nasledovné: ,,hlásim že odchádzam z Detvy, lebo ma nemecké gestapo bude vyšetrovať, že prečo som narukoval, ale i preto, že som bol sidorista. Nepovedzte nikomu, že som Vám oznámil, že som odcestoval." Detvu oslobodili sovietske a rumunské vojská z 12. na 13. februára 1945 a prakticky ihneď bol obnovený revolučný miestny národný výbor. Na svojom zasadnutí v marci 1945 bola na rokovaní podaná informácia o osobách, ktoré z Detvy pre Červenou armádou evakuovali. V zozname mien figuroval aj M. Valent. Podľa zápisníc MNV žiadal o povolenie svojho návratu do Detvy už júni 1945, užšie predsedníctvo však situáciu vyhodnotilo tak, že ,,vzhľadom na jeho rozvratnícku činnosť neodporúčal, aby sa bývalý rechtor a tajomník HSĽS do Detvy vrátil." Presný dátum jeho návratu do Detvy nepoznáme. 5. marca 1946 bol M. Valent zatknutý príslušníkmi NB v Detve a uväznený na pokyn Okresného ľudového súdu v Banskej Bystrici. V rámci obhajoby M. Valenta boli vyzdvihnuté jeho prosociálne a kultúrne aktivity od čias jeho príchodu začiatkom 20. rokov. Ako pozitívna vec bolo vnímané jeho dobrovoľné narukovanie počas SNP, ako aj organizácia partizánskej prehliadky v Detve. Podľa obhajoby bol M. Valent ,,vždy protinemecky zmýšľajúc a preto bol tiso-tukovým režimom odstavený a v politike žiadnu funkciu nedosiahol. Bol vždy vzorom kultúrneho pracovníka slovenského v celom okolí." Už deväť dní po jeho uväznení bola doručená OĽS v Banskej Bystrici Žiadosť detvianskeho ľudu o prepustenie z väzenia M. Valenta. Pod tento dokument sa podpísalo 238 občanov Detvy. V žiadosti sa okrem iného písalo aj to, že ,,menovaného osobne poznáme, je v Detve vyše 20 rokov a za tento čas pôsobil ako organista. Jeho počínanie a konanie nikdy nebolo proti záujmom ľudu a vždy sa vedel zastať záujmov robotníkov, ako aj roľníkov a nikdy podľa nášho vedomia svoje postavenie nezneužil." 17. marca bola doručená OĽS aj rezolúcia detvianskeho MNV. Predseda Peter Jucha vyjadril taktiež podporu obvinenému: ,,za prvej ČSR bol on jediný, ktorý reprezentoval nás, či už svojou postavou či hlasom alebo spevom. Ale najmä ako organizátor a predstaviteľ skupín Detvanov na štátnych oslavách a sviatkoch, na rôznych národných zájazdoch. Všetko čo on začal takto organizovať vyznelo veľkolepo a nikdy sme sa nemuseli hanbiť za jeho počínanie. Poznáme ho všetci ako Slováka s pravým národným zápalom a ako takého ho aj chránime a chrániť budeme." Ťažko posúdiť, aký vplyv mali tieto žiadosti na rozhodovanie retribučného súdu. Ľudovú žiadosť s početnými podpismi pravdepodobne podporila miestna farnosť, nakoľko M. Valent mal v podobe rešpektovaného dekana J. Štrbáňa silného spojenca. Vedenie MNV bolo navyše v rukách, čo v čisto katolíckej Detve znamenalo, že vo vedení obce boli zväčša stále bývalí prívrženci ľudákov. Faktom je aj to, že M. Valent mal v Detve naozaj u veľkej časti populácie úctu a rešpekt. OĽS v Banskej Bystrici definitívne oslobodil M. Valenta na zasadnutí 30. septembra 1947. Až do svojej smrti pôsobil naďalej ako organista v miestnej farnosti. foto: M. Valent vo filme P. Bielika Jánošík (úplne vpravo) text: PhDr. Jozef Pavlov - článok je súčasťou pripravovanej monografie Dejiny ľudáckeho hnutia v okrese Zvolen 1918 - 1945
Juraj Fekiač – prominentný regionálny ľudák
Dlhoročný starosta, významný regionálny ľudák, prostý roľník - aj to bol Juraj Fekiač. Svoj život politicky a verejne spojil so stranou rímskokatolíckeho kňaza Andreja Hlinku – Slovenskou ľudovou stranou. Tento fakt nie je ničím výnimočným, nakoľko hodnoty ružomberského politického toreádora Hlinku mu boli blízke. Ide najmä o národnú, katolícku a sociálnu politiku konzervativizmu. Juraj Fekiač patril k zakladateľom SĽS v Detve a na Podpoľaní. Prvé roky slobodnej 1.ČSR patrili v politicky nevyspelom Slovensku k veľmi búrlivým. Verejné ľudové zhromaždenia politických strán sa často strhli do otvorených bitiek a nepokojov. Práve preto SĽS zriadila poriadkovú službu – tzv. Rodobranu (skutočné úmysly Vojtecha Tuku s ňou, ako jej hlavného zakladateľa však boli iredentistické v prospech Maďarska). Juraj Fekiač stál na čele detvianskych rodobrancov, ktorí v regióne robili ochranku A. Hlinkovi počas jeho verejných ľudových zhromaždení. Tu sa ich vzájomné priateľstvo a kontakty utužili. Hlavnými politickými spojencami a osobnými priateľmi Juraja Fekiača boli detviansky dekan Ján Štrbáň a rechtor Martin Valent. Práve s nimi v úzkom spojení koordinoval ľudácke hnutie v Detve a po zisku politickej moci v samospráve aj chod veci verejných v mestečku pod Poľanou. Medzníkom v jeho politickej kariére bol rok 1927, keď sa stal detvianskym starostom. V rámci svojich funkčných období počas 1. ČSR sa mu napriek zlým finančným, hospodárskym a sociálnym podmienkam podarilo realizovať v Detve značné investičné projekty: ,,za spolupráce vedúceho notára Jozefa Rónu za osem rokov vystaval v detvianskom chotári 32 km obecnej cesty, ktoré spájajú lazy s Detvou a previedol cez celú obec reguláciu potoka Detvianky nákladom za 650 tisíc korún. Je v každej národnej, kultúrnej a národohospodárskej inštitúcii popredným členom. Chápe veľkú dôležitosť vystavania ľudových škôl na lazoch, meštianky v Detve a húževnate pracuje za uskutočnenie týchto. Je ozaj ideálnym starostom doby dnešnej a v každom ohľade rozvážnym a poctivým. Presvedčený je a presviedča aj druhých, že len autonómiou môže docieliť národ, krajina a štát svoj blahobyt – pracuje za ideály vodcu národa A. Hlinku." Uvedený citát z tlačového orgánu HSĽS denníka Slovák je potrebné však brať čiastočne s rezervou, nakoľko hodnotenie straníka straníckym časopisom nie je úplne objektívne. Reálnym stimulom rozvoja Detvy počas 1. ČSR bol práve detviansky notár Jozef Rovný. Juraj Fekiač ako roľník a tvrdý konzervatívec viaceré novoty vnútorne odmietal, resp. sa za ne dostatočne adekvátne nepostavil. Najvýraznejším bodom jeho politického pôsobenia je však nepochybne vybudovanie ľudových škôl v detvianskych lazoch. Iniciatíva však ani v tomto prípade prioritne nešla o neho, ale od vládnej politiky 1.ČSR, ktorú v regióne reprezentoval Školský inšpektorát vo Zvolene v osobe školského inšpektora Rudolfa Sedláčeka. 31. októbra 1935 sa v Detve konalo mimoriadne zasadnutie obecného zastupiteľstva za účasti okresného náčelníka Alexandra Parassina a okresného školského inšpektora Rudolfa Sedláčeka. Vo svojich prejavoch zdôraznili nespokojnosť s budovaním škôl a vyslovili varovanie, že obecnému zastupiteľstvu hrozí rozpustenie a starostovi Jurajovi Fekiačovi odvolanie a nahradenie vládnym komisárom. Progresívny obecný notár Jozef Rovný podporil prítomných hostí a označil toto mimoriadne zasadnutie pre Detvu za historické. Obec mala podľa návrhu memoranda vybudovať do konca roku 1936 päť ľudových škôl na detvianskych lazoch. Starosta Juraj Fekiač však proti návrhu ostro oponoval, pretože ,,hmotné pomery Detvy sú neutešené a v krátkej dobe nie je nádeje na zlepšenie." Ďalej uviedol, že v obci je 700 nezamestnaných rodín a roľníctvo je zadlžené vo výške 12 miliónov korún, čo spôsobuje nízke daňové príjmy obce. Na vybudovanie spomínaných škôl bol potrebný rozpočet vo výške takmer 2,1 milióna korún, pričom polovicu mala tvoriť štátna subvencia a polovica mala byť kombináciou vlastných obecných príjmov a komerčných pôžičiek. Požiadavky predstaviteľov štátnych orgánov boli prehnané a nerealistické, avšak mali za následok zdynamizovanie procesu výstavby moderných škôl v Detve. Starosta Juraj Fekiač sa po zásahu štátnych orgánov postavil do čela iniciatívy výstavby ľudových škôl v Detve. Z geografického a chronologického hľadiska Detva vyriešila v rokoch 1928 – 1942 budovy pre štátne ľudové školy v týchto lazoch: Krné, Korytárky, Kostolná a Skliarovo, Piešť I. a Piešť II. Rok 1938 patrí v dejinách Slovenska k zlomovým. V tomto roku vyvrcholil zápas za slovenskú autonómiu vyhlásením autonómie 6. októbra 1938 v Žiline. Negatívnym faktom tohto aktu je to, že sa udial v tieni smrteľného ohrozenia 1.ČSR nacistickým Nemeckom a pokorením krajiny Mníchovskou dohodou a následne aj Viedenskou arbitrážou. Svoju úlohu na scéne dejín v tomto turbulentnom období zohral aj detviansky starosta Juraj Fekiač. Rázovitý región Podpoľania, najmä tradičná a ospevovaná Detva bola známa írečitou slovenskosťou a katolíckym zázemím. HSĽS mala v obci dominantné politické postavenie. Z tohto dôvodu hrala v politickom marketingu HSĽS významné miesto a aj preto 11 členov z 35-člennej delegácie, ktorá išla privítať amerických Slovákov nesúcich originál Pittsburskej dohody do Gdyne bolo z Detvy. Miestnu krojovanú delegáciu viedol starosta Juraj Fekiač spolu s Martinom Valentom v sprievode roľníkov. Detvianski četníci vo svojej správe počas plánovania cesty pripisovali účasti Detvanov omnoho väčší význam, než v skutočnosti mala. Podľa ich zistení mal delegáciu osobne prijať Adolf Hitler a Detvanci ho mali prosiť o pomoc ohľadne získania autonómie pre Slovensko. Toto konštatovanie bola buď čistá fabulácia nadriadených orgánov alebo hysterické a nepresné vyšetrovanie. Čestnú úlohu zohrali miestni ľudáci na čele s Jurajom Fekiačom aj počas veľkých osláv 20. výročia Pittsburgskej dohody v Bratislave 5. júna 1938. 18. decembra 1938 sa konali prvé voľby do Snemu Slovenskej krajiny. Volilo sa 63 poslancov jednotnej kandidátky, kde väčšinovo boli zastúpení kmeňoví členovia HSĽS. Snemové voľby mali však ďaleko od princípov slobodných, tajných a demokratických volieb. Občania na protest proti volebnej fraške a nastávajúcim pomerom na Slovensku sa mohli prejaviť iba neúčasťou vo voľbách alebo vhodením prázdneho volebného lístka do urny. Lídrom jednotnej volebnej kandidátky bol predseda autonómnej vlády Jozef Tiso, dvojkou Karol Sidor a tretím v poradí bol Jozef Sivák. Na kandidátku sa dostal aj detviansky starosta Juraj Fekiač, ktorý bol na pozícii číslo 88. Jeho nominovanie malo opäť skôr symbolický charakter, podobne ako účasť Detvanov na sprievode delegácie amerických Slovákov. Zaiste zohral fakt aj roľnícky a ľudový charakter dlhoročného starostu Detvy a miestneho funkcionára HSĽS. Vnútorná kríza 2. Československej republiky sa aj po politickom vyrovnaní medzi českými krajinami a Slovenskom vo forme prijatia zákona o autonómii v novembri 1938 naďalej prehlbovala. Problémom z percepcie federálnej vlády boli separatistické tendencie ľudáckych radikálov na Slovensku. Vo februári 1939 český federálny minister a generál Alois Eliáš pripravil otvorený vojensko-politický zásah v autonómnej Slovenskej krajine s cieľom zvrátiť pomery na Slovensku. Jeho realizácia v noci z 9. na 10. marca 1939 vstúpila do dejín ako tzv. Homolov puč. V rámci jeho prevedenia bolo na Slovensku približne 300 prominentných ľudákov na niekoľko dní uväznených, medzi nimi aj Juraj Fekiač a to vo väznici Krajského súdu v Banskej Bystrici. Dynamické marcové dní v roku 1939 sa aktívneho prispenia nacistického Nemecka znamenali rozpad 2. ČSR. Výsledkom bolo vyhlásenie samostatného Slovenského štátu 14. marca 1939 a o deň neskôr vytvorenie Protektorátu Čechy a Morava. /*banner*/ Počas 1. Slovenskej republiky mala HSĽS v štáte autoritatívnu moc na všetkých úrovniach. Juraj Fekiač ako spoľahlivý a dlhoročný člen vládnej štátostrany ostal pri kormidle detvianskej samosprávy. Pred ním ako vládnym komisárom obce a od mája 1944 stáli nové úlohy, ale aj dokončenie projektov ešte z čias 1. ČSR (tu máme na mysli budovanie ľudových škôl v Skliarove a v Piešťoch). Medzi nové výzvy patrilo uplatňovanie protižidovskej politiky v meste, organizovanie poľnohospodárskych kontingentov pre systém zásobovania, odvody mladých mužov pre vojnové konflikty s Poľskom a Sovietskym zväzom. Kulminovaním prestíže HSĽS v Detve bola návšteva predsedu vlády Vojtech Tuku a jeho verného spolupracovníka Alexandra Macha v júli 1940. Regionálny ľudácky časopis Štúrov hlas písal o tejto návšteve nasledovné: ,,Naša svojrázna Detva v peknú usmiatu nedeľu, vyzdobená celá detvianskou výšivkou, privítala vzácnych priateľov. Úprimnou detvianskou láskou pozdravil predsedu vlády Dr. V. Tuku a šéfa propagandy A. Macha statný detviansky bojovník Ďurko Fekiač, za rodobrancov pozdravil milých hostí výbojný Jánošík Valent. Naši Detvanci ľahko zo svojho kruhu neprepustili vzácnych hostí. Chudobný detviansky ľud, tiché lazy, chceli počuť mužné slová." Počas tejto návštevy vrcholných vládnych predstaviteľov miestna samospráva vymohla arizáciu najbohatšieho židovského podniku vo vlastnícke rodiny Kohn v prospech Potravného družstva. Sympatie širokých ľudových más, nevynímajúc Detvu sa od ľudáckeho režimu postupne odvracali. Hlavnými dôvodmi tohto javu bolo prevedenie protižidovských perzekúcií v neľudskej a nespravodlivej forme, ako aj dopady vojny so ZSSR. Osobitným príkladom sklamania Detvanov k ľudáckemu režimu bolo dlhodobé odmietanie a prehliadanie problému výstavby Meštianskej školy v Detve. Neuralgickým problémom detvianskej meštianky bol priestorový problém. Priestorová situácia školy sa zhoršovala. V školskom roku 1943/1944 mala detvianska meštianka už päť tried v piatich miestnostiach v obci: ,,v Chudobienci v dvoch miestnostiach, v dome veľkostatkára Jána Lassovszkého, v dome Petra Ostrihoňa, v bývalom židovskom dome č. 19. Rímskokatolícka cirkev čoskoro požadovala miestnosti v Chudobienci naspäť do svojej držby, čím sa priestorový problém meštianskej školy ešte viac prehĺbil. Politickí predstavitelia Detvy na čele s Jurajom Fekiačom aktívne riešili priestorový problém, aj keď ich dlhodobo vyčerpávala otázka ľudových škôl na lazoch. V januári 1942 odišla do Bratislavy deputácia s memorandom na postavenie novej budovy pre meštiansku školu. Jej členmi boli notár Jozef Rovný, starosta Juraj Fekiač a miestny tajomník HSĽS rechtor Martin Valent. Delegácia za výstavbu nového školského objektu lobovala na vysokopostavených miestach – u predsedu Snemu Martina Sokola a u ministra školstva a národnej osvety Jozefa Siváka, využívajúc kontakty v rámci HSĽS. Memorandum podpisom podporili prakticky všetky detvianske osobnosti ako dekan Ján Štrbáň, riaditeľ meštianskej školy Gustáv Horváth, miestny veliteľ Hlinkovej mládeže Jozef Gregor, za rodičovské združenie meštianskej školy roľník Jozef Fekiač a úradník Karol Cirák: ,,možno tedy s radosťou konštatovať, že otázka postavenia budovy školy prišla konečne na pretras." Napriek tomu, že Detva bola dlhoročne orientovaná na HSĽS, vo veci subvencie na novú budovu meštianskej školy zavládlo po dvoch rokoch od podania žiadosti na MŠANO sklamanie. Viacerí predstavitelia miestnej HSĽS sa v máji 1944 vzdali svojich funkcií a v súvislosti s tým napísali ostrý list okresnému predsedovi HSĽS, poslancovi Snemu Antonovi Šalátovi. Sklamaní detvianski ľudáci kritizovali výstavbu viacerých ľudových škôl vo Zvolene, ale aj novej meštianky vo Zvolenskej Slatine, pričom v Detve ,,je dnes päť tried na štyroch rôznych miestach. K budúcemu školskému roku ukazuje sa potreba otvoriť nové dve triedy. Kde vziať nové priestory?" Za ďalšiu nespravodlivosť považovali výstavbu novej školskej budovy pre meštiansku školu vo Zvolenskej Slatine. Dôraz svojho sklamania videli Detvania aj v politickej rovine: ,,Kým Zvolen za ČSR dodával 300-400 ľudáckych hlasov, vo Zvolenskej Slatine podobne, Detva ako ľudácke hniezdo dodávala štyri tisíc hlasov. Detva sa ukázala najprednejšou baštou v ľudáckej slovenskosti, vytrvalosti a vernosti. Za tento postoj však je dnes odstrkovaná, odkopnutá, zaznávaná... to je odplata za jej vernosť?" Uvedené tvrdenia reflektujú veľké sklamanie a rezignáciu nad neriešením naliehavého problému obce a lokálneho školstva. Sťažovatelia kritizovali aj rôzne prekážky kladené detvianskej žiadosti. Úrady v Bratislave sa údajne vyhovárali na nedostatok materiálu a zmarené stretnutie starostu Juraja Fekiača s Imrichom Karvašom, predsedom NÚZ:,, keď tedy jesto železo na stavbu ľudových škôl vo Zvolene, meštianky vo Zvolenskej Slatine a na iné menej potrebné budovy, nijako nemôžeme uznať, že by nebolo aj na stavbu naliehavo potrebnú, akou je naša meštianska škola." Záver listu bol otvorene rebelantský a na miestne pomery mimoriadne tvrdý: ,,Detva je za svoju ľudácku vernosť vysmievaná a zosmiešovaná. Naše skromné prosby putovali do koša, deputácie boli učičíkané a starostu na NÚZ nepustili. Na prípade škôl vo Zvolene a v Zvolenskej Slatine sa preukazuje, že dotieravosťou, neodbytnosťou, kľučkovaním a prípadne zavádzaním údajov a pomastením sa dá docieliť väčší úspech ako pravdou, skromnosťou, vierou a ľudáckou vernosťou. Túto nespravodlivosť nijako nevieme a nemôžeme ospravedlniť a vysvetliť detvianskemu ľudu." Škola bola postavená až po vojne v rokoch 1946 – 1948. Neistá budúcnosť a obavy pred politickou zodpovednosťou doľahli na Juraja Fekiača. Podľa žandárskej správy z mája 1944 riešil svoje problémy a obavy tak ako mnoho iných Detvanov – alkoholom. V správe sa písalo, že ,,starosta Fekiač a podstarosta Uhrín sa opíjajú denne, každú maličkú prácu robia len pri pohárikoch a preto sú obyvateľstvom nenávidení. Obyvateľstvo je proti vedeniu obce už roky, nie je s ním spokojné. Je potrebné, aby na vedúce miesto obce prišiel muž charakterný a nezištný." Každý historický prameň je potrebné hodnotiť kriticky. V hodnotení Juraja Fekiača miestnymi žandármi je potrebné pri jeho negatívnom hodnotení zohľadniť aj angažovanosť miestnych žandárov v odboji a ich odpor proti HSĽS a jej členom. Vypuknutím Slovenského národného povstania bol Juraj Fekiač ako exponent HSĽS a vládneho ľudáckeho režimu pozbavený novou povstaleckou samosprávou – Miestnym národným výborom politickej moci. Po potlačení SNP a obsadení obce nemeckými okupačnými orgánmi bol znovu dosadený do funkcie, avšak bez reálnej moci a aj so značnou nechuťou, nakoľko Červená armáda sa k Detve nezadržateľne blížila. V tomto období obecný úrad pomohol viacerým občanom pred nemeckými perzekúciami. Medzi hlavnú agendu patrili otázky riešenie zásobovania a podnetov nemeckej okupačnej správy. Prechodom frontu vo februári 1945 a znovu konštituovaním MNV stratil Juraj Fekiač definitívne politickú moc a z verejného života sa stiahol. Posledné písomné pramene ho uvádzajú ako delegáta dekana Jána Štrbáňa vo veci vyjednávania s už komunistickým MNV o pozemkových otázkach koncom 40. rokov 20. storočia. Autor: PhDr. Jozef Pavlov
V Kriváni si pripomenuli 74. výročie bombardovania tunela
Dňa 25. februára 2019 si vedenie obce Kriváň pripomenulo tragickú udadalosť zo sklonku 2. svetovej vojny. A to 74. výročie bombardovania Krivánskeho tunela na železnici. Síce obec bola oslobodená už 12. februára 1945, nemecké vojenské velenie v oblasti sa leteckým útokom z 25. februára 1945 snažilo postup sovietskej a rumunskej armády spomaliť, najmä po dopravnej a logistickej stránke. Pri nálete zahynulo 9 mužov a okrem nich dve ženy v blízkom dome. ,,Pripomína nám to pamätník pri železničnej stanici v Kriváni, kde sme sa poklonili ich pamiatke,," povedal starosta obce Imrich Paľko. /*banner*/
Vo veku 104 rokov zomrel Imrich Kružliak
V sobotu 1. februára 2019 bola zverejnená informácia o úmrtí významnej osobnosti slovenského spoločenského života, rodáka z Detvy – Imricha Kružliaka. Narodil sa v Detve 8. decembra 1914, zomrel v nemeckom Mníchove. Bol činorodou osobnosťou – politik, predstaviteľ slovenského povojnového exilu, kultúrny a osvetový pracovník, redaktor, básnik katolíckej moderny, historik a prekladateľ. Jeho život ovplyvnila krátka okupácia Detvy maďarskou boľševickou armádou v roku 1919. Najvýznamnejšou udalosťou tejto krátkej okupácie boli represie maďarských boľševikov proti katolíkom a kresťanskej viere, čoho vyvrcholením bolo obesenie Antona Prokopa (jeho meno používal v básnickej tvorbe ako pseudonym). Silný antikomunizmus, katolícke a slovenské národne prostredie počas detstva Imricha Kružliaka výrazne ovplyvnilo. Aktivizoval sa v rámci katolíckych študentských spolkov (bol tajomník a neskôr podpredseda Ústredia slovenského katolíckeho študentstva), pričom sa zaradil medzi elitu bratislavského katolíckeho internátu Svoradov. Politicky bol počas 1. ČSR a 1. SR (do vypuknutia SNP) orientovaný na Hlinkovu slovenskú ľudovú stranu. Vehementne podporoval politiku HSĽS a Andreja Hlinku, odmietal však popri komunizme aj nemecký nacizmus. Bol agilným bojovníkom za slovenskú autonómiu a pozitívne prijal jej vyhlásenie v októbri 1938, neskôr aj deklarovanie slovenskej samostatnosti zo 14.marca 1939. V pre neho priaznivom politickom a spoločenskom ovzduší sa mu darilo v profesionálnej stránke života. V rokoch 1940 – 1943 bol vedúcim Úradu slovenskej tlače, istý čas viedol tlačové oddelenie Úradu propagandy. Významným spôsobom sa naďalej angažoval ako funkcionár v HSĽS. /*banner*/ Prelomom v jeho živote bol opustenie ľudáckej platformy počas horúceho leta 1944. Po vyhlásení povstania opustil Bratislavu a prišiel do Banskej Bystrice, kde sa dal do služieb povstaleckému veleniu. Ako redaktor pôsobil v časopise Bojovník a Národné noviny. Nakoľko bol stále protikomunisticky naladený, aktivizovať sa začal v štruktúrach rodiacej sa Demokratickej strany. Najmä v roku 1946 bol dôležitým predstaviteľom katolíckeho prúdu v inak evanjelickej DS. Bol jedným z činiteľov tzv. Aprílovej dohody, ktorá znamenala uplatnenie pozícii katolíkov v strane. Tento moment bol dôležitý pre vysoké volebné víťazstvo DS vo voľbách v roku 1946. V slovenskej vláde – Zbore povereníkov zastával funkciu tajomníka v Povereníctve SNP pre výživu a zásobovanie. V rokoch 1947 – 1948 vrcholil súboj o charakter štátu, ktorý sa zavŕšil februárovým prevratom. Už koncom roku 1947 bol obvinený políciou pod kontrolou KSČ z protištátnej činnosti, no bol čoskoro prepustený. Bývalý exponovaný ľudák a predstaviteľ DS v roku 1949 emigroval do Rakúska. Od roku 1951 pôsobil a žil v nemeckom Mníchove, kde viedol kultúrnu redakciu protikomunistického rádia Slobodná Európa. Angažoval sa aj exilovom odboji – tzv. Bielej légii. V spolkoch zahraničných Slovákov sa významne angažoval až do vysokého veku. Neopomenul ani strešnú organizáciu slovenského politického exilu a to Svetový kongres Slovákov. Po Nežnej revolúcii sa vrátil znovu na Slovensko. Ako odporca spoločného štátu s Čechmi podporoval snahy o vznik samostatnej demokratickej Slovenskej republiky. Po roku 1993 bol poradcom slovenského prezidenta Michala Kováča. V rokoch 1992 – 1995 bol členom predsedníctva Matice Slovenskej, ktorá v tom čase bola silne nacionalistická a snažila sa vehementne rehabilitovať obdobie 1. SR. LINK na ďalšie informácie o Imrichovi Kružliakovi. - http://www.uszz.sk/sk/stranka/4644/do-vecnosti-vo-veku-104-rokov-odisiel-imrich-kruzliak-vynimocna-osobnost-slo text: PhDr. Jozef Pavlov
Unikátny nález dýky z doby bronzovej v Hriňovej
Dňa 9.10.2018 bola v meste Hriňová objavená unikátna bronzová dýka na brehu potoka Slanec. Z priebežného odhadu a porovnania s podobnými nálezmi na Slovensku možno predpokladať, že dýka pochádza z mladšej, alebo strednej doby bronzovej a môže byť tak stará 3200 až 3600 rokov. /*banner*/ Bližšie datovanie a informácie poskytne až podrobnejší výskum pamiatkových úradov. Ide tak o najstarší nález na území nášho mesta, ktorý môže významným spôsobom odhaliť nové historické súvislosti regiónu. Mladší nález rímskych mincí pochádza z 1. stor. n. l. Bronzová dýka sa zachovala v takmer nepoškodenom stave a bola odovzdaná Krajskému pamiatkovému úradu v Banskej Bystrici, ktorý vykoná následnú dokumentáciu a kroky vyplývajúce zo zákona o ochrane pamiatkových predmetov. Touto cestou sa chceme poďakovať poctivému nálezcovi z Hriňovej, ktorý nález ohlásil. Podobne ako iným nálezcom archeologických predmetov, aj jemu vzniká nárok na finančnú odmenu.
Určite navštívte hrad Ľupča...
Musíme zistiť, kým sme boli, aby sme pochopili, kým sme – povedal svojho času archeológ a bádateľ Heinrich Schliemman... Touto známou a nadčasovou vetou vetou uviedla vedúca múzea Renata Babicová ďalšiu prezentáciu z cyklu odborných prednášok z oblasti histórie, archeológie a pamiatkovej obnovy v piatkové popoludnie 20. 4. 2018.V dnešnej časti sa podpolianskej verejnosti predstavil v plnej kráse hrad Ľupča, ktorý je príkladnou ukážkou pamiatkovej obnovy a uchovávania nášho kultúrneho dedičstva, na čom má od roku 2002 nepopierateľnú zásluhu hlavne súkromný majiteľ Železiarne Podbrezová, a. s. Predstaviť hrad Ľupča sa pracovníci múzea rozhodli z viacerých dôvodov. Nielen preto, že cyklus prednášok je zameraný tematicky aj na oblasť hradov, hradísk v rámci širšieho regiónu, ale aj preto, že k blízkemu Ľupčianskemu panstvu vedú aj nitky podpolianskej histórie. Uhliari z Ľupčianskeho panstva sú spomínaní aj v prvej písomnej zmienke o Detve v roku 1638, hrad Vígľaš spolu s hradom Ľupča boli obľúbeným miestom pobytu uhorských panovníkov a rovnako oba hrady od prvej polovice 15. storočia patrili k rozsiahlym venným majetkom kráľovnej Barbory Celjskej – manželky panovníka Žigmunda Luxemburského. Dôležitým dôvodom pri výbere témy bolo aj to, že hrad patrí medzi tých málo odborne a s citom pamiatkovo obnovených a najautentickejších hradov vôbec na území Slovenska. Hrad samotný predstavil súčasný kastelán Vladimír Homola. Na hrade pôsobí síce pomerne krátko - od roku 2012, ale ako prvý z radu 74 kastelánov pochádza priamo zo Slovenskej Ľupče. Čo je však prvoplánové, hrad sa dokázateľne stal a je jeho srdcovou záležitosťou, aj keď so širokým spektrom povinností s hlavným dôrazom na koordinovanie a dozor nad obnovou hradu, odborný výskum, základnú údržbu areálu, sprievodcovskú činnosť a početné kultúrno-spoločenské aktivity na hrade. Výsledkom širokej spolupráce odborníkov a dobrého manažovania je nielen samotná obnova hradného areálu hradu, ale aj kvalitná rozsiahla publikácia Hrad Ľupča, klenot Pohronia vo svetle vekov (2017). /*banner*/ Kastelán interaktívnym a pútavým sprievodným slovom v rámci precízne pripravenej obrazovej prezentácie detailne predstavil históriu hradu - jeho búrlivé takmer 800 ročné dianie v striedaní majiteľov v kontexte regionálnych i širších uhorských (neskôr slovenských) dejín, cez pochmúrne normalizačné roky až do súčasnosti. Pútavými krátkymi videami prešiel stavebný vývoj i pamiatkovú obnovu hradu, ktorá má svoju myšlienku, cieľ a ucelenú koncepciu a je príkladom výbornej spolupráce majiteľa, kastelána a pamiatkových inštitúcií. Ako hradný sprievodca predstavil kastelán publiku aj priestory hradu – v porovnaní s minulosťou i po obnove, s poukázaním na množstvo odborne reštaurovaných detailov. Za zreštaurovanie sakristie s úplne zachovaným trámovým stropom zo 17. storočia bola majiteľovi hradu, Železiarňam Podbrezová, a. s., udelená cena Ministerstva kultúry – Kultúrna pamiatka roka 2008. Úprimné poďakovanie za prínosné popoludnie v múzeu patrí nielen kastelánovi hradu za vynikajúcu interpretáciu, ale aj početným skalným priaznivcom múzea, ktorí neobídu tento typ podujatí v múzeu. Citeľne však dlhodobo chýba zastúpenie mladšej generácie, nie všetko sa dá totiž dohľadať na internete. Ľupčianskemu hradu želajme, aby si svoj status klenotu Pohronia udržal, rovnako aj rozumného gazdu. Ostáva si azda len priať, aby sme v rámci Slovenska nachádzali stále viac a viac takýchto pozitívnych príkladov pamiatkovej obnovy (nielen) hradných areálov. Text: Renata Babicová Foto: travelguide.sk 26. 4. 2018
Pôsobenie francúzskych partizánov v Detve
Horúce leto 1944 prinieslo veľké momenty v priebehu 2. svetovej vojny. Spojenci definitívne porazili Nemcov v Normandii, Sovieti zlikvidovali v Bielorusku nemeckú skupinu armád Stred, spojenci Osi začali prechádzať na stranu Protihitlerovksej koalície. Sami Nemci okolo skupiny plk. Staufenberga sa pokúsili Hitlera zabiť a prevziať moc. Veľké udalosti sa diali aj na Slovensku, kedy astronomicky narastali pod vplyvom frontových a politických udalostí odbojoveé aktivity. Všetko to vyústilo do vypoknutia Slovenského národného povstania. V Detve prevzal moc revolučný národný výbor na čele s bratmi Vidiečanovcami koncom augusta 1944. Už v prvých dňoch narukovalo vyše 600 Detvanov do armády a partizánskych zväzkov. Aktívni boli aj sami obyvatelia, ktorí hneď na začiatku Povstania zorganizovali zbierku pre Československý červený kríž. Išlo o potraviny, bielizeň a šatstvo v hodnote 35 tisíc korún. Vojenská správa v obci zabavila pre potreby armády niekoľko vozidiel, hlavne nákladných. Detve sa až do konca októbra vyhli priame frontové boje. Medzi významné udalosti počas SNP v regióne patrila aj Prehliadka partizánskych jednotiek v Detve z 1. októbra 1944. Zúčastnili sa jej aj generál J. Golian či predseda SNR K. Šmidke. Z partizánskych jednotiek sa prehliadky zúčastnili príslušníci oddielov 1. čs. partizánskej brigády M . R. Štefánika. Oddiel francúzskych partizánov bol v Detve mimoriadne obľúbený. Od leta 1944 boli súčasťou Veličkovovej brigády, pričom sám veliteľ ich považoval za svoj najlepší oddiel. Jednotke Francúzov velil kpt. Georges de Lannurien. Práve 1. čs. partizánska brigáda M. R Štefánika sa dostala do prvých bojov v strečianskej tiesňave proti Nemcom na prelome augusta a septembra 1944. O bojovej kvalite francúzskych partizánov svedčila aj neustála snaha J. Goliana o transformovanie jednotky na francúzsku légiu a jej priame podradenie veliteľstvu 1. ČSA na Slovensku, s čím P. A. Veličko kategoricky nesúhlasil. Po ťažkých bojoch pri Strečne a ústupe z Turca oddychovali Francúzi na Sliači. V polovici septembra vo zvolenskej povstaleckej nemocnici zomrel tlmočník jednotky Yarmusevsky. ,,Mestské úrady zorganizovali pri príležitosti jeho pohrebu slávnostnú manifestáciu. Zúčastnili sa jej početné delegácie reprezentantov československej armády, skupiny ruských partizánov na Slovensku a delegáti politických strán. 20. septembra boli jednotky odvelené na Hornú Nitru, kde bojovali v ťažkých bojoch od Handlovej až po Jalnú." Z Jalnej do Detvy odišli Lannurienovi partizáni 28. septembra o 19. hod. železničným transportom, štáb odišiel na osobných automobiloch. V spomienkach príslušníkov oddielu je zachytený vrelý vzťah Detvanov k jej príslušníkom: ,,pre francúzsku skupinu je to skutočné uvoľnenie, Detva je bohatá a Francúzi požívajú všeobecné sympatie." Podľa ďalšieho pamätníka ,,cirkus s exotickými zvieratami by nespôsobil v dedine takú senzáciu, ako príchod Francúzov. Z počiatku obstávali len deti, potom už aj dospelí zvedavo okukovali a o chvíľu sme boli obklopení hŕbou ľudí." 1. októbra 1944 tvorili Francúzi jadro defilujúcich jednotiek počas partizánskej prehliadky. Atmosféru slávnostnej prehliadky približuje spomienka člena francúzskej jednotky Reného Picarda, ,,Detva je odetá do sviatočného rúcha. Slávobrána z lístia, ozdobená československými, ruskými a francúzskymi zástavami, víta bojujúcich. Už od rána sa chlapi i ženy vo sviatočných šatách náhlia do kostola. Na námestí sa tvoria skupinky, starí i mladí sa vyobliekali do krojov. Chlapi, vysokí a svalnatí, akí bývajú drevorubači, držia v rukách klobúky so stuhami... (nasleduje opis mužského a ženského kroja). Teraz už rozumiem poznámke slovenského priateľa: pôjdete do Detvy, do kraja holopupkáčov!" Po nej bol na ruskom štábe brigády, v miestnom obecnom dome slávnostný obed. Práve tu vznikol z iniciatívy P. A. Velička názov oddielu, batalión – prápor maršála Focha. Francúzsky oddiel počas pôsobenia v Detve bol ubytovaný po častiach v súkromných domoch obyvateľov. ,,Na Detve bol aj spoločenský život. Okrem častých večierkov, ktoré usporadúvali Rusi, chodili niektorí dôstojníci do nášho "salónu", kde bol aj klavír. Hrávali na ňom Rus Jeršov a náš Gessely." René Picard spomína vo svojej memoárovej knihe aj premietanie ruských filmov. Celkový početný stav jednotky počas pobytu v Detve bol 287 mužov, pričom 197 bolo Francúzov, ktorí boli organizovaní v štyroch čatách. Zvyšný počet boli Juhoslovania a príslušníci slovenskej čaty. Počas oddychového obdobia v Detve sa rotmajster slovenskej čaty Viliam Hanák oženil s Máriou Markovičovou, sobášiacim bol por. J. Gessely. Svadobná hostina a nie partizánska prehliadka bola podľa francúzskych bojovníkov ,,vrcholnou udalosťou na Detve počas nášho tamojšieho pobytu. Pečené husi boli hlavným jedlom, množstvo vína, vrava a smiech nemali konca." Okrem bojovej kvality a internacionálneho charakteru bola jednotka batalión maršála Focha kvalitne vyzbrojená. Mala 17 ľahkých guľometov čs. výroby, dva ťažké guľomety nemeckej výroby, 40 samopalov nemeckej, ruskej a americkej výroby, tri protitankové pušky, dva 80 mm mínomety, pušky a 40 pištolí. K tomu vozový park zložený z niekoľkých osobných a nákladných automobilov. 9. októbra boli francúzski partizáni odvelení k Breznu, o deň neskôr zmenili smer nasadenia na obranu južného úseku. Časť bola v okolí Krupiny a v meste, druhá časť ako záloha pri Dobrej Nive. Z bojového denníka oddielu je ich zaradenie málo špecifikované: ,,úloha je veľmi neurčitá, máme strážiť cesty na maďarské hranice. V tomto priestore nejestvuje skutočný front, informácie sú vyfantazírované. Organizovaná obrana Krupiny je vzhľadom na početný stav nemožná" Je pravdepodobné, že výhrady francúzskych veliteľov museli poznať aj vo velení III. taktickej skupiny. Nechať len slabo obsadený tak dôležitý obranný úsek bolo riskantné. Túto chybu využili Nemci a 19. októbra vnikli do Senohradu, kde rozprášili francúzske jednotky. Časť jednotiek pod velením zástupcu oddielu kpt. Forestiera zaujala improvizovanú obranu v priestore Lom – Záježová – Vígľašská Huta-Kalinka, slovenská čata ustúpila až do Detvy. Ranení partizáni z oddielu boli prevezení do Zvolena. Nemecký útok na Senohrad mal veľmi vážne následky na bojový stav jednotky: ,,muži sú veľmi unavení a demoralizovaní. Cítia, že slovenský odboj sa chýli ku koncu a žiadajú návrat do hôr, aby mohli pôsobiť ako partizáni" Ešte väčšou ranou pre Francúzov bolo to, že ich veliteľ bol po nemeckom prepade Senohradu nezvestný. Veliteľ 1. Čs. brigády M. R. Štefánika P. A. Veličko ho oficiálne vyhlásil za mŕtveho. Na druhý deň, 20. októbra prišiel G. de Lannurien s puškou v ruke peši do Detvy. Picard si spomína na tento moment nasledovne: ,,Dvíham oči, po ceste ide kapitán de Lannurien. Vrhám sa k nemu a plný radosti ho bozkávam. On je dojatý a hovorí mi: No dobre, dobre, synak. Už si si myslel, že som nebohý?" Postupne sa v Detve celá jednotka zjednotila, spomienky zachytávajú situáciu v obci: ,,stretávali sme autá, vozy a peších. Všetko smerovalo na Poľanu." 25. októbra začal od Pstruše francúzsky oddiel, kde bol zálohou 2. čs. paradesantnej brigády ustupovať: ,,brigáda ustupuje k Lieskovcu. To je koniec organizovaného odboja." Jednotka ustúpila na Horehronie, rozdelila sa a prebojovala sa k Červenej armáde. Prvá časť pod velením G. de Lannuriena sa 23. novembra 1944 prebila pri Lučenci k Sovietom, druhá časť neskôr pri Košiciach. Malá jednotka pod velením kpt. Forestiera naďalej pôsobila ako partizánska skupina. 17. a 24. novembra poškodila na území okresu Zvolen dva vlaky a zničila telefónne spojenie medzi Zvolenom a Krupinou. Nemci kpt. Forestiera zajali, vypočúvali v Bratislave a v Banskej Bystrici, kde ho aj zastrelili. Text: PhDr. Jozef Pavlov (text je súčasťou monografie Okres Zvolen 1938 - 1945).
Pri oslobodzovaní Podpoľania padli stovky Sovietov a Rumunov
Oslobodzovacie boje o Podpoľanie boli dlhé a tvrdé. Priniesli veľké materiálne a ľudské straty. Správa o situácii v okrese Zvolen z februára 1945 hodnotí vývoj: "Všeobecná politická situácia v okrese Zvolen je dosť kritická. Obyvateľstvo je pohoršené z leteckého a delostreleckého bombardovania, ale aj počínaním nemeckých vojakov. Tým sa vyčítajú hlavne náhle domové prehliadky, kedy rekvírujú jedlo a neplatia zaň. Činovníci HSĽS a HG sa vo Zvolene od 28. februára 1945 nezdržujú." Správa hovorí aj o tom, že niektoré obce sú už obsadené Sovietmi a nie je možné vykonávať nariadenia vlády. Lepšia situácia nie je ani v tých, kde sú ešte nemecké vojská, pretože tam obyvateľstvo všemožne sabotuje nariadenia bratislavskej vlády. Útoky sovietskych a rumunských vojsk v rámci Stredoslovenskej operácie viac-menej kopírovali útoky nemeckých oddielov v októbri 1944. Útoky boli vedené na územie okresu z juhu, juhovýchodu a východu. Nemci vhodne využili na obranu členitý terén a obranné pozície vybudované počas Povstania. Prvou oslobodenou obcou okresu bola koncom januára 1945 Detvianska Huta, posledné boli oslobodené takmer na konci marca 1945. Proti sebe stáli jednotky armádnej skupiny Juh a II. ukrajinského frontu. V rámci zväzkov Wehrmachtu to bola 8. armáda, na druhej strane 40. armáda generála F. F. Zmačenka, 53. armáda a zväzky rumunskej I. a IV. armády. ,,Na sklonku januára 1945 sa frontová línia II. ukrajinského frontu pohybovala na čiare Tlmače – Pukanec – Ladzany – Kozí Vrbovok – Močiar – Sihla – Brezno nad Hronom." Sovietske a rumunské vojská stáli na hraniciach okresu Zvolen. Hlavné smery útokov boli z juhu a juhovýchodu. Nemecké vojská, ktoré sa na území okresu Zvolen bránili, boli v sile približne 11 peších divízií. Oproti nim stála veľká prevaha – desať sovietskych streleckých divízií, jedna pevnostná brigáda a 16 rumunských divízií. Oslobodzovanie okresu Zvolen z východu sa začalo obsadením Detvianskej Huty 29. januára 1945 jednotkami 50. streleckého zboru generála V. Merkulova. Sovietske a rumunské vojská z východu začali útočiť na nemecké pozície v Hriňovej. ,,Nepriateľ kládol veľmi silný odpor v priestore na línii Hriňová – Jaseňovo – Klopotovo – až po Poľanu.! Wehrmacht opäť vhodne využil členitý terén na defenzívne boje. Tie v Hriňovej a v okolitých lazoch trvali od 31. januára do 11. februára 1945. Do Detvy prenikali sovietske a rumunské vojská cez pomedzie detvianskych a hriňovských lazov – Riečku, Zánemeckú a Skliarovo. Zároveň sa k nej prebíjali jednotky 51. streleckého zboru generála A. Rumjanceva z doliny Krivánskeho potoka. Nemecký obranný uzol bol hlavne pri obci Podkriváň. Po ústupe jednotiek z Hriňovej hrozilo v tomto priestore dislokovaným nemeckým vojskám obkľúčenie. Po ťažkých bojoch v obci Kriváň sa postupne sťahovali západne od Detvy. Prvé sovietske a rumunské vojská prenikli do Detvy 12. februára 1945, obec bola definitívne oslobodená o deň neskôr. Nemecká obrana sa opierala o masív Poľany, obec Dúbravy a pohorie Rohy. Sovietsky tlak na Dúbravy vyústil do ich oslobodenia 19. február, čím sa nová nemecká obrana vytvorila na línii. Očová – Vígľaš – Slatinské Lazy. Po výpade sovietskych vojsk bola obsadená Zvolenská Slatina, čím vrazila medzi nemecké obranné línie klin. Z tohto dôvodu pokračovali sovietske a rumunské útoky na krídla – na jednej strane v smere na Slatinské Lazy, Záježovú a na druhej strane v smere na Očovú. /*banner*/ Ťažké boje prebiehali hlavne o Očovú. Boje o obec trvali niekoľko dní. K hranici Očovej sa pechota 230. streleckej divízie dostala už 25. februára, obec bola definitívne oslobodená až 1. marca 1945. Do bojov o obec sa zapojili aj zvyšky 2. čs. partizánskej brigády a partizánskej brigády Za oslobodenie Slovanov, ktoré prečkali zimu na Poľane. V Slatinských Lazoch sa prví rumunskí vojaci objavili 23. februára 1945. Priamo z obce boli nemecké jednotky relatívne rýchlo vytlačené, avšak zaujali obranu na svahoch blízkeho pohoria Korčín. Až po prerazení rumunských vojsk v smere Pliešovce – Záježová, Nemci ustúpili na Môťovú. Prístupy k mestu Zvolen od východu viedli cez obec Lieskovec. Už 8. marca 1945 bola obec oslobodená, ale po následnom nemeckom protiútoku bol v rukách Wehrmachtu až do 12. marca 1945. Obrana východných prístupov k Zvolenu sa zrútila po preniknutí rumunských vojsk do Môťovej 11. marca 1945: ,,týmto manévrom obišli Lieskovec z juhu, nemeckým jednotkám v Lieskovci hrozilo obkľúčenie, preto začali vyprázdňovať obec." Boje o okresné mesto Zvolen sa začali útokom z Môťovej na zvolenskú železničnú stanicu 12. marca 1945. Ako prvé sa do mesta prebojovali pluky 133. a 240. streleckej divízie. ,,Priame pouličné boje vo Zvolene sa začali silnou delostreleckou a leteckou prípravou útoku." Mesto bolo oslobodené definitívne 14. marca 1945. Význam dobytia mesta Zvolen ako hospodárskeho centra a dopravného uzla dokazuje aj fakt, že večer 14. marca 1945 bolo na počesť oslobodenia mesta vypálených 12 sálv zo 124 diel v Moskve. Nepriateľ po ústupe zo Zvolena mal stále na okolitých výšinách – Stráž, Bakova Jama a Borová Hora mínometné a delostrelecké jednotky, ktoré viedli rušivú paľbu s cieľom zabrániť sovietskym a rumunským vojskám vytvoriť na Hrone predmostie a pokračovať v útoku na Banskú Bystricu. Po preskupení sovietski a rumunskí vojaci prekročili Hron a 19. marca 1945 viedli útok na Borovú horu, Lukové a Zolnú. Následne boli obsadené obce Hájniky, Rybáre, Sielnica a Veľká Lúka. Obec Sampor sa stala súčasťou nemeckej obrany Banskej Bystrice z juhu na línii Sampor – Hronsek – Badín. Obce Tŕnie a Turová boli v smere postupu sovietskych a rumunských vojsk na Kremnicu. Oslobodili ich 26. marca 1945. Obec Železná Breznica bola poslednou oslobodenou obcou okresu Zvolen – 28. marca 1945. Mgr. Jozef Pavlov Text je autorským textom z pripravovanej monografie Okres Zvolen 1938 - 1945.