Vybral som sa na hokej. Na starý (nový) Slovan, ktorému nikto nikdy nepovedal inak ako "zimák". Štadión na ktorom sme nadšene oslavovali titul majstra Československa, ale aj slzili nad vypadnutím do druhej ligy.
Miesto posvätné pre každého správneho ,,fandu" sa zmenilo, no niečo je tu stále rovnaké.
Po vstupe do haly ma už nevítali mantinely s tisíckami čiernych škvŕn od pukov, ale úplne iná osvetlená a ožiarená aréna. Nad ľadovou plochou kocka s obrazovkou a namiesto státia na betónovom schode na ,,Céčke", sedím na čalúnenom sedadle. Miesto, kde som si kedysi mohol hrdlo vykričať, je aj dnes sídlo fanclubu.
Po rozcvičke a úprave ľadu, modernejšou verziou "rolby", začína hlavná show. Slovanistickú hymnu, ktorú kedysi Jožo Raž daroval Cecovi "...srdcia belasé ako monokel, dušu dievčatám život za hokej...", nahradila nová od Ine kafé "...Bratislava volá, Slovan do boja...". No a show pokračuje. Predstavenie prvých pätiek a po nich znejú tony oboch hymien. V časti publika tých skôr narodených, to dodáva náboj maximálneho napätia. Zvlášť keď sa na nás spod strechy haly, so siene slávy pozerá Vladimír Dzurila, ktorého vyhodili z reprezentácie za to, že si prelepil na drese leukoplastom komunistickú hviezdu.
Zápas sa začína. Od prvej sekundy je to maximálny boj, totálny hokej. Bojuje sa o každý puk, súperi si nič nedarujú. Žiadny puk nie je stratený. Tvrdé hity, ešte tvrdšie strely, rýchle prihrávky, striedanie formácii… Siréna. Koniec prvej tretiny. Prehrávame 0:1.
Väčšina divákov vychádza von z hľadiska. Vychádzam na chodbu a pretože sa fajčí už iba vonku, nie je to tu tak ako kedysi zaliate dymom, cez ktorý bolo ledva vidieť. Hľadám toalety. Už nie podľa pachu po čpavku, ale podľa piktogramov. Dokonca sú tu aj sušiče na ruky. Bez takej drobnosti, sme sa v minulosti ľahko zaobišli.
Druhá tretina. Vyrovnávame na 1:1. Publikum jasá. Aj dnes sa teším rovnako ako pri ktoromkoľvek inom s tých tisícov gólov, ktoré som tu za desiatky rokov videl. Počas lepších pasáži hry diváci vstávajú a tlieskaním uznávajú kvality oboch mužstiev. Kedysi za starých časov sme ako študenti mali lístky iba na státie, a tak sme boli od tohto úkonu ušetrení. Koniec druhej tretiny. Stav zápasu 1:1.
Cez prestávku pred treťou tretinou si v bufete pochutnávame s priateľom a jeho dcérou, na dobrej klobáske a pive. No jednoducho, to k dobrému hokeju patri. Tento krát je to bez dlhého čakania.
Tretia tretina. Zúrivý boj pokračuje. Chceme vyhrať, ale to chce aj súper. Tak to vždy chceli aj tí, čo sa pozerajú z plagátov pod strechou. Dzurila, Golonka, Starší, Šťastný, Pašek, Rusnák… Mnohým z nich nebolo dopriate zahrať si v jednom mužstve s Kanaďanmi, Čechmi, Slovincami… Dnes hrajú a bojujú za Slovan. Atmosféru prijemne dopĺňa veselý maskot mužstva Harvy, usmiate "Anjelské roztlieskavačky" a počas prerušenej hry si môžeme pozrieť opakované zábery na obrazovej kocke nad ľadom.
Koniec riadneho hracieho času. Remíza. Nasleduje predlženie zápasu. Napriek veľkej snahe oboch mužstiev, neprinieslo rozhodnutie a tak prichádzajú na rad samostatné nájazdy. V tretej sérii dostávame gól. Je dobojované. Diváci vstávajú a potleskom vyprevádzajú hráčov za predvedený výkon do šatní.
Aj keď zostal doma iba jeden bod, odchádzam spokojný, plný energie a ako fanúšik ktorý ma rad napätie, aj s trasúcim sa žalúdkom.
Ako vidieť časy a veci sa menia. Ale niečo stále zostava rovnaké. Túžba po víťazstve, vášeň z hry a napätie k tomu patriace. A ešte jedna vec sa za tie roky nezmenila. Na hokej stále chodia pekne dievčatá. V úzkych rifliach, vyčesane, namaľované, príťažlivé… Také isté tam boli aj pred rokmi a také tam chodia aj dnes.