Boh v ruinách je pútavý, miestami láskavo komický a hlboko emocionálny pohľad na druhú svetovú vojnu a na dôsledky, ktoré doľahli nielen na tých, čo prežili, ale aj na budúce generácie.
Hlavným hrdinom je Teddy, pilot Britského kráľovského letectva, na ktorého životných osudoch autorka vyrozprávala dramatický príbeh 20. storočia a zachytila obrovské zmeny, ktoré sa udiali v povojnovej Británii.
Sleduje jeho život od detstva, opisuje jeho skúsenosti z vojny, manželský život s detskou láskou Nancy, výchovu jedinej dcéry Violy a napokon aj starostlivosť o vnúčatá. Napriek všetkému, čo Teddy zakúsil vo vojne, bude preňho najťažšie prežiť budúcnosť, v ktorú už ani nedúfal.
Súčasný pokrok a rýchlo sa meniaci svet je preňho veľkou výzvou, ale vyrovnať sa s tým všetkým nie je ľahké.
Vojnové zážitky sú síce hlavnou, no nie jedinou osou príbehu Boh v ruinách. Je silný a dojímavý zároveň, a to aj vďaka autorkinmu majstrovskému rozprávačstvu. Kate Atkinsonová svojím románom opäť dokázala, že patrí medzi najvýnimočnejšie spisovateľky našich čias.
Prečítajte si prvé strany z novinky Boh v ruinách:
30. marec 1944
Posledný let
Naseby
Kráčal až k živému plotu, ktorý ohraničoval koniec letiska.
Prekonať hranice. Chlapi o tom hovorili ako o jeho "každodennej prirodzenosti" a znervózneli, keď tam nešiel. Boli poverčiví. Všetci boli poverčiví.
Za živým plotom sa rozkladali holé polia, v jeseni poorané. Nečakal, že uvidí alchýmiu jari, že uvidí, ako sa fádna hnedá zem zmení na žiarivo zelenú a potom svetlozlatú. Človek môže rátať roky života podľa počtu žatiev, ktoré zažil. A on ich zažil dosť.
Boli obklopení rovinatou poľnohospodárskou pôdou. Naľavo stála farma, hranatá a nehybná. V noci svietilo na streche červené svetlo, aby do nej nevrazili. Ak pri pristávaní preleteli nad ňou, vedeli, že to prehnali a je zle.
Odtiaľto videl na dvore farmárovu dcéru, ako kŕmi husi. Nie je o tom nejaká detská rečňovanka? Nie, na farmárovu ženu myslel, na jej zvyk odtínať myšiam chvosty nožom na chlebík. Hrozná predstava. Chúdence myši, myslel si ako chlapec. A myslel si to aj teraz ako muž. Detské rečňovanky sú niekedy dosť surové.
Nikdy sa nestretol s farmárovou dcérou, nevedel, ako sa volá, ale mal ju až neprimerane rád. Vždy ich odohnala pohybom ruky. Niekedy tam s ňou bol otec, jeden-dva razy matka, ale to dievča bolo na dvore počas každého náletu.
Teraz ho zbadalo a zakývalo. Neodkýval mu, zasalutoval. Myslel si, že sa mu to bude páčiť. Samozrejme, na takú diaľku bol preň len uniforma. Dievčina netušila, kto to je. Teddy bol len jeden z mnohých.
Zapískal na psa.
1925
Alouette
"Pozri!" zvolal. "Tam je – škovránok! Škovránok!" Uprel pohľad na ňu a videl, že sa díva nesprávnym smerom. "Nie, tam," ukázal jej. Bola úplne beznádejná.
"Aha," povedala napokon. "Tam je, už ho vidím! Zvláštne – čo to robí?"
"Vznáša sa. A potom zrejme vyletí znova hore." Škovránok sa vznášal na nepostrehnuteľnom vlákne svojej piesne. Chvejivý let vtáka a krása jeho spevu v ňom vyvolali nečakane hlboké city. "Počuješ ho?"
Jeho teta si teatrálne priložila ruku k uchu. Pôsobila výstredne ako páv, na hlave mala zvláštny klobúk, červený ako poštová schránka, v ňom dve veľké perá z bažantieho chvosta, ktoré pri každom pohybe hlavy nadskakovali. Ani by ho neprekvapilo, keby ju niekto zastrelil. Bodaj by, pomyslel si. Teddy mal dovolené – sám si to dovolil – barbarské myšlienky, pokiaľ zostali nevyslovené. ("Dobré spôsoby," hovorila mu matka, "sú brnenie, ktoré si človek musí navliecť každé ráno.")
"Čo mám počuť?" spýtala sa napokon teta.
"Tú pieseň," vysvetľoval trpezlivo. "Pieseň škovránka. Teraz stíchla," dodal, keď ďalej okato dávala najavo, že počúva.
"Možno znova začne."