Nedeľa 19-tého mája bola slnečná. Doma sa smažili rezne. Mamou. My sme sa šli smažiť von, do hôr. Vyrážame z Beluše kúsok po jedenástej. Z Červeného Kameňa sa vydáme na Vršatec.
Červený Kameň žije nedeľou. Stretáme ľudí od kostola. Sviatočné oblečenie a moje biele nohy v rifľových šortkách sú zaujímavou kombináciou. Pozdravíme staršieho pána, ktorý nám ochotne - a sám od seba, porozpráva o cestách smerom k Vršatcu. Ešte nám aj popraje peknú cestu. Na opačnej strane dediny si všímame máj, zasadený akoby na vrchole skaly. V tejto chvíli sme k nemu ešte chceli ísť. Ale ono sa to zmení, veď čítajte.
Modrá je dobrá
Po modrej značke kráčame asfaltkou, ktorá sa váľa medzi lesmi. Hundreme na premávku, ktorá sa nám zdá na chránené územie pomerne frekventovaná. Motorky, autá, autá, motorky. Cesta má v sebe isté stúpanie, ale keď vyjde z lesa, ponúka krásne výhľady. Zámerne po nej pokračujeme a neodpájame sa na náučný chodník okolo Vršatca. Až na konci turistiky sme zistili, že sme urobili veľmi dobre.
Kto to postavil - a sem?
Vynárajú sa prvé bralá. Od Sedla Chotuč (620 m n. m.) už nielen šliapeme, ale aj cvakáme. Krajina je tichá, asfaltka teplá, púpavy v tráve strácajú hlavy. Vršatské bralá vidíme už z diaľky, no čaká nás ešte cesta dedinou. Slavko spomína na domy, v ktorých jednu zimu hľadal traktor. My máme vlastný náučný chodník, nepotrebujeme ani značky J
Postavili sme ploty!
Tak to spieva myslím Načo Názov. Milujem staré ploty. Latkové, hrnčekové, rozbité. Tento má dokonca aj modrú šnúrku a keďže od istého obdobia milujem aj modrú, musím si ho odfotiť. V dedine už stretáme prvých turistov. Väčšina sa vyviezla až pod skaly autom. Je tu totiž parkovisko. My aj naďalej poctivo používame vlastné nohy.
Hrad
Vršatský hrad je dnes vlastne len zrúcanina. Alebo lepšie povedané, ruiny zasadené v hustom poraste, čo je veľká škoda, pretože bol postavený v 13. storočí ako ochranný objekt cesty na Moravu. Vystriedal viacero majiteľov, jedným z nich bol aj Matúš Čák. Po vypálení v roku 1680 ho vojská demolovali výbuchom, a to v roku 1708. Vršatské bradlo (898 m n. m.) predurčilo aj vzhľad hradu. Medzi jednotlivými ruinami sú pomerne veľké výškové rozdiely. To sme zistili aj sami. Najvyšší bod ponúkal síce krásny výhľad, no na druhej strane aj pocit chvíľkového zletenia smerom nadol. A to by nebolo veru mäkké.
Poobzerali sme si hrad. Tu budeme mať kuchyňu, tu obývačku, tu musíme Kristíne držať nohy, pretože inak by nezliezla. Ruiny sa tešili pomerne veľkej návštevnosti, míňali sme sa so skupinkami mladých aj starších ľudí s deťmi či so psami. Jedna strana hradu bola zachovaná aj s oknami. Nedalo sa neodfotiť.
Chmeľová
Najvyšší bod tejto lokality je kopec Chmeľová (925 m n. m.). Cesta nahor trvá štvrťhodinku a výhľad z nej stojí skutočne za to. Na vrhu je zamknutá chatka. Chýbala nám tu tabuľka s nadmorskou výškou, a tak sme si fotili výhľady. Vyšantili sme sa s tričkami, pozreli si z diaľky kde sme vlastne sedeli (z Chmeľovej to vyzeralo ešte vyššie ako z bradla) a šli nadol. Napojili sme sa na náučný chodník značený zelenou.
Nudné učenie
Niekto povie, že turistika po asfalte sa nevyrovná tej po hore. Náučný chodník bol však jedno veľké sklamanie. Hora obyčajná, len dolu, dolu, potom chvíľku nahor. Po lístí sa šmýkalo a všetky skaly sme videli len odspodu. Až keď sme vyšli na lúkach a opätovne sa napojili na modrú "asfaltovú" značku, všimli sme si všetky skaly, ktoré sme v lese obchádzali. Náučnosť chodníka zachránili len náhodné srnky, ktoré nám prebehli pred očami. Pekný deň za nami, ideme k autu, späť do Červeného Kameňa. Na máj na skale sa pozrieme, no viac ako on nás láka pivo a nanuk v Pruskom. Čo už, aj turisti majú svoje dni ...
Táto trasa patrí medzi ľahšie, zvládnu ju deti aj starší. Navyše je skutočne zážitková, a ak si vyberiete náučný chodník, informačné tabule vás čo to poučia. Výstupy na najvyššie body sú na vlastné riziko a vždy je lepšie ísť v skupinke ako sám. Oblasť Bielych Karpát je chránenou krajinnou oblasťou, čo si však zabudli uvedomiť tí, ktorí po ceste občas nechali po sebe stopu. Pre budúce generácie časom zrejme ostanú len obaly z keksíkov. Miestami sa hrad akoby viac zrastal s lesom. Historický duch v ňom ale prebýva naďalej.