Z Nemecka prišla smutná správa o tom, že životný príbeh Imricha Kružliaka, najstaršieho slovenského literáta, sa po dlhej chorobe s definitívnou platnosťou uzavrel 2. februára 2019 v Unterhachingu v požehnanom veku 104 rokov. Pred dvadsiatimi rokmi tento člen Spolku slovenských spisovateľov, napísal: "Objektívna situácia je taká, že musíme ísť so svetom. Nemôžeme viac vstúpiť do nacionálneho izolacionizmu, musíme ísť s Európou a so sebou, lebo tam je naša budúcnosť. Chceme mať Európu otvorených hraníc a chceme mať život otvorených dverí" (1999). Nasledujúci vývoj potvrdil platnosť citovaných slov.
Pripomeňme si muža, s ktorého menom sú neodmysliteľne spojené moderné kapitoly slovenských dejín 20. storočia. Storočia, ktoré bolo iba o štrnásť rokov staršie ako on, veď prišiel na svet 8. decembra 1914 v Detve. Po absolvovaní gymnaziálnych štúdií v Kláštore pod Znievom sa zapísal na štúdium slavistiky, sociológie a dejín na Filozofickej fakulte UK, respektíve Slovenskej univerzite v Bratislave. Štúdium úspešne zavŕšil v roku 1940 získaním doktorátu; obhájil dizertačnú prácu na tému Vznik a vývoj kresťanstva do Milánskeho ediktu. Ako agilný vysokoškolák bol tajomníkom a podpredsedom Ústredia slovenského katolíckeho študentstva, predsedom spolku poslucháčov filozofie Ľudovít Štúr, pokladníkom klubu akademikov Hlinkovej slovenskej ľudovej strany… Publicistické články, ako i literárne texty od študentských čias uverejňoval vo viacerých novinách a časopisoch (Rozvoj, Slovák, Slovenská pravda, Národnie noviny, Katolícke noviny, Napred, Slovenská liga a iné). Od roku 1938 pracoval ako organizačný a literárny tajomník Slovenskej ligy; okrem iného redigoval jej rovnomenný časopis, z ktorého urobil reprezentačné periodikum. Začiatkom roka 1941 sa stal prednostom kultúrno-propagačného oddelenia generálneho sekretariátu HSĽS, 17. apríla 1942 ho prezident Slovenskej republiky Jozef Tiso menoval do funkcie vedúceho Úradu slovenskej tlače, ktorú vykonával vyše roka. Na jar 1943 sa vrátil do Slovenskej ligy a prevzal funkciu jej generálneho tajomníka. Po bombardovaní Bratislavy vysťahoval v lete 1944 archív Slovenskej ligy do turčianskej obce Mošovce, kde ho zastihlo SNP. Pôsobil v ňom ako narukovaný vojak v redakciách Bojovníka a Národných novín. Partizáni ho za vyhranené postoje uväznili, po potlačení Povstania vydalo na Kružliaka zatykač gestapo… Hneď po vojne rázne odmietol ponuku, aby viedol komunistický denník Pravda. Od októbra 1945 pracoval opätovne v redakcii Národných novín, popri tom sa angažoval na prípravách založenia Kresťansko-republikánskej strany, pre ktorú ako spoluautor vypracoval politický program (strana napokon nevznikla). Z poverenia arcibiskupa Karola Kmeťka bol jedným z hlavných organizátorov kampane Demokratickej strany v parlamentných voľbách, konaných 26. mája 1946. Veľký triumf tejto strany na Slovensku okrem iného znamenal, že Kružliak sa stal tajomníkom povereníka výživy a zásobovania. V septembri 1947 ho v dôsledku štvavej komunistickej kampane proti slovenským katolíckym aktivistom v Demokratickej strane (tzv. sprisahanie proti republike) zatkli a mučili. Na Silvestra 1949, pod hrozbou nového žalárovania, emigroval do Rakúska a následne do Nemecka, kde bol dlhé roky redaktorom, neskôr šéfredaktorom slovenského kultúrneho vysielania Rádia Slobodná Európa (1951 – 1980). Ako šéfredaktor viedol od januára 1972 nezávislý časopis Horizont, spolu so štvrťročníkom Most najvýznamnejšie exilové periodikum. Časopis mal vybudovanú funkčnú sieť stabilných spolupracovníkov z USA, Francúzska, Anglicka a Austrálie. Pravidelne na svojich stránkach venoval pozornosť aktuálnym literárnym, kultúrnym i politickým témam, uverejňoval rozhovory s exilovými tvorcami, recenzie najnovších knižných titulov, glosoval spoločenské dianie na Slovensku i vo svete… V rokoch 1970 – 1988 bol Kružliak predsedom kultúrnej komisie a výkonným podpredsedom Svetového kongresu Slovákov, od roku 1987 predsedom Spolku slovenských spisovateľ a umelcov v zahraničí, respektíve čestným predsedom tohto spolku. Angažoval sa tiež v exilovom PEN klube. Vlastným nákladom vydal Kružliak v roku 1955 verše väznených slovenských básnikov, prepašované z komunistických lágrov (Modlitby v putách). Kniha Živé stopy (1975) je zostavená z literárnohistorických, esejistických a biografických príspevkov, ktoré tvorca systematicky uverejňoval v exilových časopisoch, zborníkoch a almanachoch. Iný výber z jeho esejistiky a publicistiky vyšiel v už spomenutom diele V čakárni dejín – obrazy slovenských osudov (1999). Pamiatke Martina Benku venoval ako zostavovateľ knižku Rekviem za maliara (1972). V roku 1984 editoval zborník referátov z medzinárodnej konferencie v Mníchove Mier v slobode pre Európu. Vedno s básnikom a spisovateľom Jánom Okáľom pripravil na vydanie titul Svedectvo jednej generácia (1990), ktorý sa vracia k predchádzajúcemu historickému vývinu. Hoci prekladateľská činnosť I. Kružliaka je rozsahom neveľká, za zmienku istotne stojí preklad maďarskej, poľskej a ruskej poézie politického odmäku Podaj nám ruku, Európa! (1957). Zásluhou Vydavateľstva Spolku slovenských spisovateľov vyšiel v roku 2003 starostlivo zostavený výber z jeho bohatej publicistickej tvorby Úteky z tiesne – v tôni dvoch totalít. Doma na Slovensku vyšli Kružliakovi aj knihy Cyrilometodský kult u Slovákov – dlhá cesta k slovenskej cirkevnej provincii (2003) a Viera a vzdor v slovenských dejinách (2004). Ako básnik používal pseudonym Marian Žiar. Jediná zbierka veršov Piesne a smútky (1974) poeticky rekapituluje uplynulých 25 rokov exilovej odysey. Tvorca vzdáva hold veľkým postavám slovenskej literatúry a kultúry, zamýšľa sa nad pulzovaním času a hľadá odpovede na zložité otázky doby. Rezolútne a pôsobivo zároveň odsúdil inváziu spojeneckých armád Varšavskej zmluvy do ČSSR 21. augusta 1968. Záslužnú dlhoročnú všestrannú činnosť detvianskeho rodáka na poli rozvoja krajanského života v slobodnom svete ocenili viaceré organizácie. Svetový kongres Slovákov dekoroval Kružliaka svojím najvyšším vyznamenaním (Národná cena SKS), prezident Slovenskej republiky mu v roku 1995 udelil Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. Dekorovala ho aj Matica slovenská, v rokoch 1992 – 1995 bol členom jej predsedníctva, vzácneho muža si uctila aj vydaním knihy Pavla Polláka Imrich Kružliak: Vyznávač kráľovstva ľudského (2017).
Foto: archív autora