Obaja vyrástli v petržalských panelákoch, témou ich transformácie sa však začali zaoberať hlbšie, až keď sa jeden z nich v panelákovom byte na čas usadil.
Architekti Richard Kilo a Matej Honč z ateliéru Kilo/Honč ukazujú, ako môže aj z často zatracovaných bytov vzniknúť priestor, ktorý svojou dispozíciou spĺňa potreby súčasnej rodiny a svojím originálnym stvárnením zároveň búra vžitú predstavu o bývaní.
"Dostupnosť bývania pre mladých ľudí sa stále znižuje a spôsob života, aký dnes mladé rodiny vedú, je nezlučiteľný s priestormi, ktoré tieto byty ponúkajú. Je dôležité ukázať, že ich adaptácia je možná," hovoria architekti.
Keď sa dispozícia nedá "vyhodiť"
Keď sa s výstavbou panelákov u nás začalo, niektoré z nich ponúkali aj možnosť úpravy dispozície bytov, postupne sa však od tejto možnosti upustilo. A práve v byte zo šesťdesiatych rokov s typizovaným pôdorysom, ktorý zmenu dispozície neumožňoval, dnes žije jeden z dvojice – Matej Honč.
Keďže architekti v takomto prostredí vyrástli, živo si pamätajú, že tráviť aktívny čas spoločne bolo podstatne komplikovanejšie. Kuchyňa navyše v tom čase nemala žiaden kontakt s obývacou izbou, ktorej súčasťou bolo aj jedálenské sedenie.
"Byty sú často veľmi štruktúrované, na každú vec slúži jedna miestnosť, všetko je uzatvárateľné, to však platí skoro pri všetkých typoch domov. Najväčší limit panelákov je, že steny sú zväčša nosné a pracuje sa s nimi oveľa náročnejšie ako v bežnom tehlovom dome. To však neznamená, že sa to nedá," približuje Matej Honč.
"Človek si nevie vytvoriť prirodzený hravý priestor, ktorý spája viacero funkcií a kde by rodina trávila čas spolu. Je veľmi ťažké, aby spolu interagovala. A to je spôsob, ako dnes mladé rodiny a mladí ľudia fungujú. Chcú byť viac spolu," dopĺňa Richard Kilo.
Cieľom architektov teda bolo dispozíciu trojizbového bytu otvoriť, aby dokázala fungovať pre pár a v budúcnosti vyhovovala aj potrebám rodiny s deťmi, a zároveň aj presvetliť.