|Druhé podanie - 53|
|Až keď sa po mojom boku začal pohybovať pes, som dokonale zistil, kde to vlastne žijem. Predtým som totiž vyšiel z bytu, chvíľa strpenia v zdevastovanom výťahu, pohľad na zdemolované poštové schránky a rozbité vchodové dvere a autom rýchlo preč.


Stačí však venovať nemej tvári aspoň polhodinovú prechádzku vôkol panelových ubikácií a ak neprepadnete zúfalstvu, tak asi žijete v slovenských pomeroch už pekných pár rokov a ani trochu vás nevzrušuje trávnik rozjazdený pneumatikami áut, rozbité pivové fľaše v detskom pieskovisku alebo vysypaný obsah odpadkového koša rovno pod oknom toho či onoho bytu. Nehovorím, prosím, o výnimkách, hovorím o pravidle.
Povráva sa, že kultúrnosť národa sa pozná podľa stavu záchodov na železničnej stanici. Na Slovensku sa netreba pýtať na stanicu. Taký je náš občan, taká je naša dnešná skutočnosť, taká je dnešná slovenská demokracia. Neviem, koľko je tých s rovnakým neporiadkom duši a pritom odhodlaných biť sa za pravdivý obraz Slovenska. Polovica? Tretina? A či minimálne dvadsať sedem percent? Viem, už som zlý a ešte k tomu moralizujem miesto toho, aby som šiel príkladom. Lenže zrušili sme záväzky. Nuž a čo mám z toho, že poupratujem okolo domu a odpadky vrátim majiteľom – keď to nemám ako vykázať?
foto A. Trizuljak
DRUHÉ PODANIE vychádzalo
v rokoch 1997-1999 v týždenníku