Dej tejto viac novely než románu je situovaný do druhej polovice osemnásteho storočia, plnej drsných kozáckych povstaní. Hlavná postava, šľachtický syn Peter Andrejevič Griňov, je mladý prudký muž plný energie, ktorý sa vďaka otcovej protekcii stal členom Semionovského vojenského pluku ešte predtým, ako si dokázal také niečo vôbec uvedomiť.
"Ešte ma moja matka len pod srdcom nosila, už som bol zapísaný v Semionovskom pluku ako seržant z láskavosti kniežaťa B., gardového majora, nášho blízkeho príbuzného. Keby mamička proti očakávaniu bola porodila dcéru, otec by bol oznámil na patričnom mieste smrť nenarodeného seržanta a tým by sa bolo všetko skončilo."
V duchu sa už videl gardovým dôstojníkom.
Keď otec usúdil, že sa Peter už "dosť nalietal po čeľadincoch a holubníkoch", rozhodol, že nastal čas, aby nastúpil k vojsku. Peter sa tomuto rozhodnutiu nebránil. Práve naopak. Myšlienka na vojenskú službu mu splývala s predstavou o slobode a kratochvíľach petrohradského života. V duchu sa už videl gardovým dôstojníkom, čo bolo podľa jeho mienky vrcholom ľudského šťastia. No všetky jeho nádeje sa zrútili, keď zistil, že ho otec neposiela do Petrohradu, ale do nudného Orenburgu, odkiaľ ho prevelia do Belogorskej pevnosti, ešte nudnejšieho zapadákova, kde sa okrem ničoho nedeje vôbec, ale vôbec nič. Hneď na druhý deň sa Petruška, ako zvykli Petra prezývať, vydáva na cestu so svojím spoločníkom Saveľjičom. Saveľjič mu je verným sluhom, no aj napriek tomu je neustálym terčom jeho bezohľadných rozmarov a prudkosti.
Cestou do pevnosti sa stavia v hostinci. Tam sa odohrá krátka, no významná epizódka so zajačím kožuštekom, ktorý Petruška daruje neznámemu tulákovi za to, že ich do hostinca doviedol. Tento akt spečatil Petruškov osud. Ako, to, samozrejme, vynechám.
"Sedliak si ho hneď začal skúšať. Naozaj, kožuch, z ktorého som už aj ja vyrástol, mu bol trocha tesný. Ale poradil si, rozpáral ho vo švíkoch a tak si ho obliekol. Saveľjič sa skoro nahlas rozplakal, keď počul, ako nite zaprašťali. Tulák sa neobyčajne potešil môjmu daru."
Tento akt spečatil Petruškov osud.
V rodine kapitána Kuzmiča, kde sa náš hrdina uchýlil, sa zoznamuje s mladučkou kapitánovou dcérou Máriou a dôstojníkom Švabrinom. Švabrin je hulvátik, na seba zameraný infant, dvoriaci odmietavej Márii, s ktorým spočiatku Petruška nemá výrazný problém. To sa však zmení, keď sa do Márie zaľúbi aj on sám. Vtedy sa títo dvaja stávajú nepriateľmi na smrť, čo vyvrcholí súbojom, z ktorého vyviazne Petruška s nepríjemným zranením.
To už sa však blíži pohroma, kedy sa zbojník a povstalec Pugačov približuje k hraniciam pevnosti aj so svojou družinou a začína byť desivou hrozbou pre všetkých, čo v nej sídlia. Pugačov je krutý, krvilačný, vyšinutý psychopat, prehlasujúci sa za cára Petra III. a vyžadujúci od terorizovaného obyvateľstva dobytých území "patričnú" úctu a uznanie. Keď mu pevnosť podľahne, rozpúta v nej krvavé orgie, ktorých obeťou sa stávajú aj úbohí rodičia milovanej Márie. Petruška ju už stihol požiadať o ruku, no nerátal s tým, že mu v ceste bude stáť ešte čosi iné, než len otec neschvaľujúci tento sobáš, tobôž takáto hrozná, bezmála bezvýchodisková situácia. Odvaha mu však nechýba. Preto aj napriek všetkým nepriaznivým okolnostiam vedie vytrvalý boj za svoju lásku, za svoju Máriu.
Od tejto chvíle sa príbeh knihy Kapitánova dcéra stáva príbehom dvoch ľudí a jednej lásky, ktorú nikto nezastraší, nikto nezneuctí. Ani Švabrin, medzičasom kolaborujúci s Pugačovovou družinou, ani samotný Pugačov. Príbeh lásky, ktorá všetko prekoná, pretože musí.
Aj napriek všetkým nepriaznivým okolnostiam vedie boj za svoju lásku.
"Smelo som pozeral na Pugačova, chystajúc sa zopakovať odpoveď svojich statočných druhov. Vtedy som na svoje nevýslovné prekvapenie zočil medzi vzbúreneckými staršinami Švabrina, ostrihaného do kolieska a oblečeného v kozáckom kaftane. Podišiel k Pugačovovi a pošepkal mu niekoľko slov. ,Obesiť!´ povedal Pugačov a viac na mňa nepozrel."
Puškin sa na toto dielo dlho a dôkladne pripravoval. Zbieral archívne materiály, počúval ľudové povesti o Jemeľjanovi Pugačovovi a osobne navštívil miesta pugačovskej vzbury, kde získal cenné správy od priamych účastníkov. Toto dielo je skutočne nádherným príbehom lásky, no vtiahne čitateľa do deja tak mocne, že sa ocitá na historickej exkurzii po stepiach a dedinkách osemnásteho storočia, plných ticha a zvláštneho napätia. Puškin je skutočný umelec. Vzor pre generáciu spisovateľov, ktorá prišla po ňom a uchvátila svet literatúry na jeho základoch. Kapitánova dcéra je ako volanie do stepi, výkrik znejúci nie príliš upokojujúco, no predsa lákavo. Je to dielo jemné, no súčasne plné krvi a krutosti. Je to dielo ruské. So všetkým, čo na ruskej literatúre milujeme.