Na stretnutí pápeža Františka s mladými v Košiciach, na ktorom som bol s deťmi prítomný, ma najviac zasiahli tri veci. Jeho pohľad a časti prejavu o láske a o starých rodičoch.
Prvý moment. Svätý Otec sa na mňa pozrel. Dvakrát. Teda, rozumejte správne, on sa mi pozeral do očí. Viem, že to je vlastne banálne, veď sa vozil pomedzi všetky sektory, a teda sa pozeral na mnohých ľudí, k mnohým bol azda aj bližšie. A napokon, koľkí ľudia sa s ním v tieto dni rozprávajú z očí do očí. No aj tak. Pre mňa osobne to bol silný moment. Možno aj najsilnejší.
Pritom k nemu vôbec nemuselo dôjsť. V prvom rade sme mali šťastie, že keď sme vošli do sektora, tak sa uvoľnilo miesto práve na kraji, až pri zábrane. Presne na tej strane, popri ktorej neskôr prechádzal papamobil. No čo bolo nemenej rozhodujúce, bolo rozhodnutie odložiť v tej chvíli telefón. Najprv som rovnako ako všetci ostatní nahrával papamobil, ako prechádza popri susedných sektoroch, no keď som videl, že odbočil k tomu nášmu, rozhodol som sa odložiť mobil a naplno sa sústrediť na tú chvíľu. Nie na čo najlepší záber, ale na človeka, ktorý popri nás prejde. No a určite rozhodlo aj to, že sme kričali. Syn na mojich ramenách, dcéra na pleciach nášho bývalého kaplána, ktorého sme náhodou stretli v našom sektore a s ktorým sme napokon celý ten najdôležitejší čas prežili. Ani jeden z nás nedržal v ruke mobil, obaja sme mali na ramenách deti, ktoré sa tak ocitli zhruba vo výške, v akej bol Svätý Otec a všetci sme z celej sily mávali a kričali. Bez tých mobilov sme museli byť nápadní. Možno aj preto sa na nás na chvíľu pápež zadíval. A my sme sa v tej chvíli pozerali na neho, nie na displej.
Neviem, kto vymyslel prechod Svätého Otca na papamobile pomedzi sektory, ale musím ho pochváliť. Bol to výborný nápad. Všetci sme si vďaka tomu mohli byť bližší. Aj Svätý Otec nám, aj my jemu. Hoci len na sekundu.(viac…)