Na Slovensku dlho nebola možnosť získať iné ako základné vzdelanie a ľudia, ktorí ho chceli mať vyššie, museli za vzdelaním prekonávať dlhé vzdialenosti. V dnešnej modernej dobe je všetko iné. Škôl s rôznym zameraním je u nás plno, no nie každý to oceňuje. Dokonca túto možnosť dnešná mládež odmieta. Keď sa rozhliadneme okolo seba, koľko ľudí z našich radov má vyššie vzdelanie ako stredné s maturitou?
Ani tých s maturitou nie je veľa. Z vlastnej skúsenosti viem, že existuje oveľa viac lákadiel ako cesta do školy a dávanie pozor na hodinách. Ale uvedomme si, že je to pre nás jedinečná možnosť, ako dokázať, že sa od "ostatných" v inteligencii líšime. Veď stále sa búchame do pŕs, aká sme my mentalita. Tak prečo sa správame čoraz viac ako cigáni?
Koľko mladých napríklad v Bratislave vídavam ráno na stanici? Je tam mnoho stálic, ktoré sú v 19-20 rokoch na začiatku strednej školy. A pridávajú sa k nim ďalší a ďalší.
Nebola som iná. Ale uvedomila som si, že okrádam samú seba o čas. Namiesto nezmyselného sedenia a pitia som mohla chvíľu posedieť v škole, niečo by sa na mňa nalepilo a nemusela som sa stresovať na komisionálnych alebo iných podobných skúškach. Nemusela by som sa hanbiť dávať triednej učiteľke ospravedlnenku, o ktorej sme obe vedeli, že nie je pravá a tvrdiť jej do očí klamstvá o tom, akú ťažkú chorobu som zas prekonávala. Neskôr sa zas hanbiť, keď mojim rodičom volali do práce, prečo nie som v škole a vysvetľovať mame, že som mala na práci niečo oveľa dôležitejšie. Ťahať peniaze z rodičov, pretože som nebola zárobkovo činná osoba pod rôznymi zámienkami. Prípadne dávať veci do záložne, či vyberanie z peňaženky rodičov počas ich náhodnej neprítomnosti.
Toto je hrdosť a česť? Týmto sa líšime od cigáňov? Žijeme na úkor vlastných rodičov a vycuciavame ich? Ani sa im potom nečudujem, keď svoje deti posielajú z domu na ulicu. Kto by si v dnešnej dobre chcel na prsiach chovať hada. A tak takíto ľudia končia na ulici a sú nútení starať sa o všetko sami. Každodenne pijú na verejných priestranstvách a zastrašujú nevinných okoloidúcich. Jednoducho nám robia len hanbu. Keď ich stretnem v autobuse a pozdravia ma, nie som nadšená, že ich poznám.
Áno, nie je niekedy jednoduché prinútiť sa k veciam, ktoré nás nebavia. Ale je to možnosť, ako si v budúcnosti zabezpečiť menšie opovrhovanie v práci či medzi známymi. Však 13-14 rokov základnej a strednej školy je nič oproti celému životu. A tým, že sa nesnažíme to zvládnuť v čo najkratšom čase, okrádame sami seba.
Tak sa konečne prestaňme hrať na hrdinov, ktorí vedia len klamať svoju rodinu či učiteľov, kradnúť a nezmyselne sa mlátiť a opíjať. Otvorme si oči a začnime rozmýšľať aj nad inou budúcnosťou, ako je najbližší víkend!
Filed under: Osveta - My