

Poznámka o stavbe vety a súvetia
Slovensko, 9. 9. 2009 (Verejná správa 18/2009)
Vecnú alebo estetickú informáciu ukladáme do textu, jazykového prejavu, ktorý spravidla adresujeme konkrétnemu adresátovi. Ak je adresát prítomný, ide o ústny jazykový prejav. Takýto prejav je vo väčšine prípadov nepripravený, hovoriaci ho poslucháčovi odovzdáva bezprostredne, vo chvíli jeho zrodu. To sa odrazí tak na jeho obsahovej, ako aj na formálnej úrovni. V onej chvíli zrodu musí hovoriaci formulovať obsahovo-myšlienkový pôdorys svojho textu a zároveň musí hľadať aj výrazové prostriedky na jazykovo-kompozičné stvárnenie obsahu jazykového prejavu a jeho častí. Najmä ak si takýto jazykový prejav nahráme na nejaký nosič a prepíšeme ho, zistíme, koľko nedostatkov sa v ňom vyskytuje. Jednak v stavbe myšlienky a jednak v jazykovej realizácii. Pritom je zaujímavé, že mnohé z týchto nedostatkov si pri jeho bezprostrednom počúvaní nemusíme ani uvedomovať. Preto sa oprávnene hovorí o výrazných rozdieloch medzi ústnym a písomným prejavom.
Písomný jazykový prejav vzniká v odlišných podmienkach. Jeho autor má spravidla primeraný čas na premyslenú stavbu obsahovo-tematického pôdorysu celého textu, ako aj na funkčnú následnosť a hierarchizáciu jeho častí. Túto obsahovú kompozíciu môže formálne vyjadriť napríklad členením textu na odseky, prípadne aj odlišným typom písma. Pravdaže, má čas aj na výber a usporiadanie vhodných výrazových prostriedkov a na celkovú štylizáciu textu. K celému prejavu alebo aj k jeho častiam sa môže (mal by sa) vracať, aby v ňom urobil potrebné korektúry, a to tak na úrovni obsahu, ako aj na úrovni jeho jazykového stvárnenia. Preto sme pri hodnotení písomného jazykového prejavu oprávnene náročnejší a kritickejší.
Pri hodnotení jazykovej úrovne obidvoch typov jazykových prejavov sa spravidla kriticky posudzuje predovšetkým využívanie slov a slovných spojení. Takýto pohľad je opodstatnený, pretože práve lexikálne prostriedky, slová a slovné spojenia zabezpečujú hĺbkovú (významovú), obsahovo-tematickú náplň prejavu. Ony na seba aj najviac upozorňujú, ak autor použije vecne nevhodné slovo, prípadne použije silné expresívne slovo tam, kde by sa žiadal neutrálny, nocionálny výraz. Takýto lexikálny prostriedok na seba upozorňuje, pretože sa dostane do kontrastu s kontextom, do ktorého ho autor vložil ako nenáležité.
Preto platí, že predovšetkým použité lexikálne prostriedky prezrádzajú, či autor vytvoril obsahovo zmysluplný a formálne funkčne primeraný jazykový prejav. Slová a slovné spojenia sú aj najvýraznejším indikátorom (ukazovateľom) štýlových a žánrových kvalít textu.
V skutočnosti však slovo samo osebe je slabé, ak sa funkčne neukotví v priestore vety. No je zaujímavé, že stavba vety takpovediac uniká našej kritickej pozornosti. Akoby sa zabúdalo, že kultivovanosť textu v podstatnej miere zabezpečuje plastická, syntakticky korektná veta. Platí totiž, že veta je popri slove druhým závažným ukazovateľom štýlovej a žánrovej primeranosti textu. Pritom ide jednak o stavbu odizolovanej vety ako stavebnej jednotky textu a jednak o jej funkčné včleňovanie do kontextu ostatných viet. Tam aj tam sa vyskytuje dosť problémov. Nie vždy si ich však uvedomujeme, pretože nie sú také nápadné, neupozorňujú na seba, a možno ani my nie sme z rôznych subjektívnych a objektívnych dôvodov na syntaktické nedostatky takí citliví. Ilustrujme si túto konštatáciu konkrétne:
Oleg pochádzal pred revolúciou z vyššie postavenej a váženej rodiny, kde bolo viacero sudcov či politikov. Jeho otec bol banský inžinier, bojoval v občianskej vojne proti boľševikom. Malý Oleg mal len štyri mesiace, keď zahynul. Aj v dospelosti Peňkovskij dával najavo, že je hrdý na svojich vzdelaných predkov.
Úryvok je súčasťou vecného, výkladového-informačného, populárno-náučného publicistického textu. Tomu zodpovedá aj primeraná, bezpríznaková a neutrálna lexika. Zdanlivo, na prvý pohľad je aj stavba viet v poriadku. A jednako je v tomto úryvku viacero syntaktických nedostatkov, jednak v stavbe jednotlivých viet a jednak v ich vzájomnom kontextovaní. Všimnime si tento druhý problém. Sledujme ho na vzťahu druhej a tretej vety (plnotučný text).
Významový vzťah medzi týmito vetami je nejasný, čitateľ si ho musí domýšľať, definitívne si ho potvrdí až na pozadí necitovaného kontextu, respektíve celého textu. Druhá analyzovaná veta je jednoduché podraďovacie súvetie s vedľajšou vetou časovou. Vymedzuje čas, keď subjekt (podmet vety) zahynul. A tu je onen problém. Je subjektom malý Oleg, alebo jeho otec? Autor tento problém textovo rieši tak, že čitateľovi "pomôže" ďalším kontextom, v ktorom sa dozvie, že Oleg Peňkovkij zostal nažive. A tak môže byť spokojný tak autor, ako aj čitateľ. Ani jedného tento syntakticko-vzťahový lapsus nevzrušuje. Tento problém je totiž v tom, že až ponad hlavnú vetu tretej vety (súvetia) možno usudzovať, že subjektom, ktorý mal autor na mysli, je Olegov otec. Keďže si čitateľ "napokon" významové vzťahy ujasnil, nemá pocit, že autor nepostupoval syntakticky celkom korektne.
Tento syntaktický problém mohol autor riešiť viacerými spôsobmi. Teraz uvediem iba jeden. Predpokladané významové súvislosti by bolo možné explicitne, jednoznačne vyjadriť zmenou poradia súvetných členov: Keď zahynul, malý Oleg mal len štyri roky. / Keď v bojoch zahynul, malý Oleg mal len štyri roky.
Ján FINDRA
Späť
Pridať komentár.