"Bola som v Taliansku a tu som spoznala človeka, čo sa tým živil," spomína. Keď ju taliansky umelec oslovil, či by mu nenavrhla motív kľačiacej a modliacej sa madony, ešte netušila, že sa aj ona zamiluje do hier svetla, skla a farieb. Po zasvätení do tajov umenia, kedysi spojeného iba s chrámami či kostolmi, sa rozhodla venovať sa vitrážam aj po príchode domov.
Podstata výroby vitráže je podľa Osvaldovej v návrhu. Ten sa spraví aj na tvrdý papier, z ktorého sa konkrétne plochy vystrihnú a obkresľujú na tabuľové sklo, ako keď sa šijú šaty. Ručne vyrezané farebné kúsky sa potom obrusujú a dávajú do medených pások. Aby sklo nezačalo tmavnúť alebo robiť fľaky, po dôkladnom vyčistení sa aj chemicky upravuje.
Kedysi dávno poznali ľudia vitráže iba z okien kostolov. "Dnes môžu byt vitráže aj vo dverách, oknách, lampách aj na stoloch," upresnila. Pôvodne sa vitráže spájali olovom, ktoré však časom starlo a sklá z vitráží vypadávali alebo hrkali. Prechodom na cín a meď sa podľa Osvadlovej práca vitrážistov zjednodušila a dovolila vyrábať aj detailné ornamenty.
"Do vitráže môžem dať kus seba, emócie. Keď sa do nej oprie slnko, nemá to chybu," tvrdí. I keď si niektorí ľudia stále myslia, že vitráže patria iba do kostola, vitrážistka si myslí, že sa veľmi mýlia. "Dokázala som si v paneláku spraviť pomocou vitráží úplne iný svet," vysvetlila. V malom priestore bytu sa tak otvára panoráma stromu, krajiny.
Nekonečné množstvo farieb ponúka úplne inú atmosféru, no nesprávne zvolené farby môžu podľa vitrážistky pôsobiť aj gýčovo. "Ak sa však vyberie dobre, dokáže vitráž byt vyšperkovať." Vybrať si tú správnu vitráž je však podľa Osvaldovej veľmi náročné, pretože je to na celý život. "Nie je to lacná záležitosť, a preto sa človek musí rozhodnúť čo najsprávnejšie," dodala.