Každý človek uznáva vo svojom živote určité hodnoty. Niekto za dôležité považuje peniaze, niekto rodinu, šťastie, ale určite sa medzi týmito hodnotami nachádza aj vzácny a najkrajší cit, ktorého je schopná každá živá bytosť – láska. Láska je veľmi krehká, v nej sa nedajú oddeľovať psychické prejavy od telesných. Je to jeden z pojmov, ktoré sa dajú uchopiť z viacerých hľadísk. Stačilo by sa opýtať malého dieťaťa, matky, dospievajúceho či starca... Hneď by sme zistili a odhalili rôzne tváre lásky. Malé dieťa by nám určite odpovedalo, že jeho láska je mamička, matka zase, že jeho dieťa. Dospievajúci by za svoju lásku považoval milovanú bytosť opačného pohlavia a starec možno svoje vnúčatá.
Áno, láska je rozličná. Ale podstatné na tom všetkom je to, že láska sa nielen prijíma, ale aj rozdáva. Každý si pod pojmom láska predstavuje niečo iné. V ľudskom bytí je ale najdôležitejšia určite láska materinská. Na základe nej sa vyvíja celé ľudské spoločenstvo. Vzniká už vtedy, keď matka nosí svoje dieťa pod srdcom. Práve vtedy malý zárodok života vníma cit, ktorý je veľmi dôležitý. Už v tom okamihu, keď sa začne matka prihovárať svojmu dieťaťu, rozdáva zo seba vzácny dar. A to by si mal každý človek uvedomiť, pretože tento dar je výnimočný. Človek by mal zo seba dávať lásku, mal by ju rozdávať iným. Určite sa nájde hoc aj malá omrvinka lásky, ktorú máme nazvyš. V dnešnom uponáhľanom svete ani nemáme čas rozdávať niečo zo seba. A to je veľmi smutné! Dnes určite nestretnete na ulici každého človeka, z ktorého prekypuje láska. Možno by aj prekypovala, ale...
Život je ako kniha, ktorá sa otvorí na prvej strane práve narodením dieťaťa. No a potom už život pokračuje ako rýchlik, ktorý sa rúti ozrutnou rýchlosťou do svojho cieľa. Ale pri takejto rýchlosti si ani neuvedomujeme, že robíme chybu!
Predovšetkým dnešná mládež potrebuje prijímať veľa lásky. Síce sa dá povedať, že ju vníma, ale len jeden druh. A to lásku partnerskú. Určite sa nájdu aj výnimky... Ale kde je napríklad láska k vlasti, národu, rodičom, prírode alebo k ľuďom? Takýto druh lásky sa v dnešnej dobe vytráca. Prečo? Veď sa nemáme za čo hanbiť! Je to veľmi veľká chyba, ak to robíme. Treba si to čím skôr uvedomiť. Ale nedá sa to vnucovať, každý to musí pochopiť sám. Lásku by sme mali každou minútou rozdávať, prekypovať ňou, mala by z nás vyžarovať. Pretože láska je ako rozkvitnutá lúka, spev vtákov, modré nebo. Je to jediný majetok, ktorý musíme zo seba rozdávať. Lebo čo bude po nás? Nová generácia, ktorá by mala tento cit brať za samozrejmosť. Mala by lásku rozdávať, žiť s ňou. Nielen sa pretvarovať. Predsa nemôžeme nechať zvíťaziť nenávisť a intrigy! Láska je taká silná, že musí zvíťaziť! Napĺňa každého istým pocitom spokojnosti, že niečo zo seba vydal, čo je prospešné nielen pre neho samého, ale aj pre celé ľudstvo. Vtedy môže hrdo kráčať vpred.
Túto úvahu by som chcela ukončiť výrokom veľmi veľkej a významnej osobnosti Shakespeara: "Čím viac jej dávam, tým viac jej mám".