Evdokia pochádzala z bohatej šľachtickej rodiny Izmailovovcov. Boli to príbuzní najvyššej aristokracie - Naryshkinsovcov, Yusupovovcov, Vyazemskyovcov. Jej matka bola sestrou jedného z najväčších zberateľov a patrónov v krajine umenia kniežaťa Nikolaja Jusupova, ktorého otec, generál Ivan Izmailov, vstúpil do senátora. Oni a jej sestra Irina boli príliš skoro na to, aby sa stali sirotami, takže boli vychovaní v dome svojho strýka, senátora Michail Izmailov. Bol prominentným mužom a mal na starosti všetky stavebné práce v Kremli a reštaurovanie pamiatok staroveku. Evdokia získala vynikajúce vzdelanie pre ženy tej doby. Bola neuveriteľne krásna, inteligentná, keď ju začali vznášať na svet, priťahovala pozornosť mnohých mužov, hoci mala mierne zápalnú povahu.
Samotný cisár Pavol I. našiel svojho snúbenca - knieža Sergeja Michajloviča Golitsyna. Bol o sedem rokov starší ako nevesta, bol škaredý a dobromyseľný. Napriek všetkému svojmu bohatstvu Golitsyn nemohol zaujímať Evdokia, rozmaznanú pozornosťou sveta, ale bolo nemysliteľné odmietnuť cisára. V roku 1799 boli zosobášení, ale nemohli vybudovať priaznivý vzťah. Nasledujúci rok princ upadol do hanby a bol nútený ísť so svojou ženou do Drážďan. Keď v roku 1801 nastal čas vrátiť sa do vlasti, Evdokia odpovedala, že nebude nasledovať svojho manžela, a keďže ich manželstvo bolo nútené, už s ním nemá v úmysle žiť. Spolu so svojím mladým synom a sestrou, princezná Golitsyna žil niekoľko rokov v Európe, ale nikdy unavený z prekvapenia miestne svetlo s jej krásu a excentricity. Ruský diplomat Alexander Bulgakov sa s ňou stretol v roku 1803 v Neapole a napísal o princeznej: "Dnes prišla sem princezná Golitsyna. Je krásna: čierne vlasy, čierne obočie a čierne oči, nezvyčajné zuby, ústa, držanie tela sú krásne, aj keď to zlé nie je, len nos nie je dobrý; Oblieka sa, hovorí, vyzerá - všetko je zvláštne a nie ako ostatní. Všetko o Neapole hovorí o nej: vyzerá ako princezná mojej duše; všetky miestne krásy z nej padli a depresívne. "
Portrét A. A Golitsyn, Joseph Grassi
Bolo to v Európe, kde sa Golitsyna stretla so svojou pravou láskou - pobočník Alexandra I. Michail Dolgorukov. Krása princa, jeho ostrá myseľ, obozretnosť a zdvorilosť, s akou zaobchádzal s Golitsynou, zaujala pokušenú princeznú. Jeho láska Golitsyna bola pravdivá po mnoho rokov. S Dolgoruky žili niekoľko šťastných rokov, Golitsyn dokonca požiadal o rozvod s manželom, ale tvrdohlavý princ s tým nesúhlasil. Bohužiaľ, milovníci neboli predurčení žiť spolu dlhý a šťastný život. V roku 1808, počas rusko-švédskej vojny, bol zabitý knieža Dolgorukov. Golitsyna bol nepreukázateľný. Dokonca aj roky po smrti milovaného, meno princeznej zostalo bezchybne nedotknuteľné.
Princezná bola známa pre svoje nezvyčajné akcie a koníčky, rada milovala verejnosť, niekedy išla do extrémov. Počas vojny v roku 1812 sa Golitsyna stal horlivým vlastencom: tlačila brožúry na zdvíhanie ducha a venovala sa charite. Mohla by si nárokovať loptu v ruskej letnej košeli a kokošnik, brániť všetko ruské. Golitsyna dokonca vyhlásil vojnu o použitie v poľnohospodárstve zemiakov dovážaných zo zahraničia.
V.A. Tropinin. Portrét princa S. M. Golitsyna. Po roku 1828
Po návrate z Európy sa Evdokia Golitsyn zapálil s myšlienkou otvoriť literárny salón v Petrohrade. V roku 1816 začala zbierať najlepších zástupcov hlavného mesta sveta. Je pozoruhodné, že sa kňazský salón neotvoril pred desiatou hodinou večer. Za to bola prezývaná "Princesse Nocturne", alebo "Princezná noci." Hovorí sa, že dokonca aj počas jej života v Európe jej preslávená predpovedateľka a pokladníčka Marie Lenormand predpovedala, že zomrie v noci. Od tej doby sa Golitsyna bál nocí. Počas dňa spala a do polnoci sa zhromaždila vo svojom dome na ulici Millionnaya Street 30 kruhov vybraných priateľov. Všetky metropolitné a hosťujúci celebrity navštívil ju: Vasily Zhukovsky, Nikolai Karamzin, Konstantin Batyushkov, Prince Peter Vyazemsky, a dokonca 18-rok-starý Alexander Pushkin. Golitsyna dostala svojich hostí v šatách podobných starovekým rímskym rúškom. Rozhovory v jej salóne sa vyznačovali ľahkosťou a slobodou myšlienok. Princ Vyazemsky opísal majiteľa takto:
"Bola veľmi krásna a jej krása vyjadrila svoju vlastnú zvláštnosť. Neviem, čo to bolo v jej prvej mladosti, ale druhá a tretia mládež ju zaujala nejakou sviežosťou a čistotou panenstva. Čierne, výrazné oči, husté tmavé vlasy padajúce na ramená s krútiacimi sa kučeravými vlasmi, južné matné sfarbenie tváre, dobromyseľný a pôvabný úsmev: dajte mu hlas, výslovnosť je nezvyčajne jemná a melodická ... vo všeobecnosti jej krása reagovala niečím plastom, ktorý sa podobal starovekej gréckej soche. Nebolo v ňom nič, čo by naznačovalo úmyselné starosti, každodennú ženskosť a rozruch. "
Michail Petrovič Dolgorukov, miniatúra P. E. Rokstuhla
Golitsyna mal veľa fanúšikov, ale po smrti Dolgorukova sa držal v rámci prísnej morálky. Jedným z jej verných fanúšikov bol Michail Orlov. Dohodli sa na ruskej histórii a úlohe ľudí v nej. Karamzin volal jej Pythia, a Pushkin bol v láske a oddaný básne Golitsyna. Dokonca aj Karamzin žartoval o srdečnom náklonnosti mladého básnika k "Nočnej princeznej" a napísal, že Puškin strávil celú noc s ňou: "leží z lásky, hnevá sa z lásky, ale nepíše z lásky". Ale múza už dlho neprišla. Tam sú tri básne venované Golitsyna, z ktorých jeden obsahuje riadky: t
Kde žena nie je so studenou krásou
Ale s ohnivým, podmanivým, živým?
Kde je rozhovor, ktorý nájdem spontánny,
Brilantná, veselá, osvietená?
Kto nemôže byť studený, nie prázdny?
Vlasť som skoro nenávidel -
Ale včera som videl Golitsyna
A zmieril sa s mojou vlasťou.
Golitsyna zářil v Petrohrade, ale roky si vyberajú daň. Postupom času nezanechal žiadnu stopu po kráse princeznej, teraz kedysi krásna Pythia bola označovaná ako stará žena. V roku 1930 na ňu zareagoval V. Lenz, po stretnutí na jednej z recepcií: "Stará a strašne škaredá, vždy mala na sebe šaty z ostrých farieb, bola známa ako vedkyňa a hovorili, že korešpondovali s parížskymi akademikmi o matematických otázkach. Zdalo sa mi, že je to len nudná modrá pančucha. Mimochodom, mimochodom, Golitsyna dostal šancu pomstiť svojho manžela za nenaplnené šťastie. Požiadal o rozvod, aby sa oženil so slúžkou cti Alexandrou Rossetovou, ale princ, samozrejme, nedostal súhlas svojej ženy a Golitsyn zachránil chudobnú nevestu pred nechceným manželstvom.
V posledných rokoch sa naozaj zaujímala o vedu a nastúpila do vyššej matematiky. Možno, že to bola naozaj vášnivá, alebo možno to bola iná nezvyčajná rozmarná princezná. Golitsyna bol priatelia s vynikajúcimi matematikmi a dokonca publikoval vlastné eseje o matematike, v ktorej však podľa akademika Bunyakovského bolo "nič matematické". V roku 1940 odišla do Paríža, kde pokračovala v štúdiu matematiky a literatúry. Návšteva v roku 1844, Alexander Turgenev vyjadril pochybnosti o duševné schopnosti princeznej, čas neušetril kedysi geniálne a inteligentné ženy. Do konca Golitsynovho života sa ponoril do náboženstva a vyznačoval sa veľkou zbožnosťou. Zomrela v Petrohrade v roku 1850 a nariadila písať do hrobu: "Pýtam sa pravoslávnych Rusov a tých, ktorí tu prichádzajú, aby sa modlili za Božieho služobníka, aby Pán mohol počuť moje teplé modlitby na tróne Najvyššieho, aby sa zachoval duch Rusa."