Ako sa človek stane foodfotograf v Londýne?
Som v Anglicku už dlhšiu dobu, bude to 11 rokov teraz v septembri. Ako každý mladý človek som chcel skúsiť niečo nové, mal som 20 rokov, skúsil som jeden rok na výške na stavebnej fakulte, kde ma to nebavilo a neuspel som. Nenaplnilo to moje očakávania a tak som skúsil som Anglicko.
Chcel som si hľadať robotu. Moja prvá práca bola predajca – predával som počítače, trvalo to asi jeden týždeň. Moja angličtina nebola najlepšia, nevedel som nič predať, bol to taký nízko nákladový indicko–paktistánsky obchod. Majitelia ma tam nebrali ako potrebu, len ako výplň priestoru. Veľa som toho nepredal, takže som sa dlho neohrial.
Potom som začal robiť v reštauráciách. Dostal som sa prvý krát do kuchyne a to je vlastne aj moja prvá spomienka na kontakt s jedlom. Začal som umývať riady, potom po 7 mesiacoch som začal robiť kuchára na rôznych sekciách. Sekcie boli odstupňované posty, od najľahších až k tým ťažším.
Je dlhá cesta od riadu ku kuchárovi?
Robil som vo veľmi vyťaženej reštaurácii. V Londýne je obrovský dopyt po kuchároch, dá sa tu veľmi ľahko zamestnať. Ak je človek šikovný a dobrý, môže kariérne v tomto smere ďaleko postúpiť. Ukázal som nadriadeným a svojmu okoliu záujem o jedlo, bavilo ma to. Ako mladý človek som sa chcel niečo naučiť, nevedel som presne čo chcem v živote robiť.
Takže ste sa naučili variť pretože vás to bavilo.
Začína sa to tak, že sa robí na sekciách, od najľahších do náročnejších. Vysvetlia vám náplň práce a vy sa len snažíte. Postupne som si prešiel všetkými stupňami, zvládol som to za tri roky. Stretol som jedného maďarského kuchára, ktorý mi bol inšpiráciou a naučil ma viac, ako len obyčajné varenie. Ukázal mi trošku viac než to, ako sa pripravuje pokrm. Naučil ma ako jedlu rozumieť, prečo sa to tak robí, dať tomu iný rozmer, hlavne variť s láskou a robiť to preto, lebo nás to baví. Jeho filozofia bola dať do varenia viac, než len ho naservírovať pre ľudí aby sa rychlo vydalo.
V ktorom okamžiku ste sa rozhodli fotografovať jedlo?
Počas štúdia fotografie v druhom ročníku sme mali predmet – work placement. Vtedy som bol v kontakte s kuchárom Josem Pizarrom, ktorý už vtedy pracoval na jeho druhej knihe. V čase keď prebiehali fotenia, stretol som sa s fotografkou Emmou Lee a dohodol sa s ňou, že budem mať môj školský predmet "work placement" na foteniach knihy pre Jose Pizarra. Tam som prvý krát objavil celý proces profesionálneho fotenia jedla, pričom som u nej pracoval asi pol roka (pomáhal s nastavením scény, procesoval fotky, nosil tašky, robil kávy a pod.) a postupne sa mi to začalo páčiť viac a viac.
Z reštaurácie, kde som pôsobil deväť a pol roka, som natrvalo odišiel ešte len minulý september. Po štvrtom roku pôsobenia v nej, som si začal robiť popri zamestnaní kulinársku školu, kde som sa učil pripravovať dezerty, pastery a ďalšie chody. Odrazilo sa to aj na mojej práci – čoskoro som postúpil na pozíciu sous chef (prekl. – zástupca šéfkuchára). Ďalej som nechcel ísť, najvyššia pozícia šéfkuchára ma nelákala, je to príliš stresujúce, a po skúsenostiach v práci som vedel, že to nechcem robiť. Bola by to veľká zodpovednosť, navyše nikdy som tam nepracoval na plný úväzok, čo mi vyhovovalo, a muselo by sa to zmeniť. V roku 2009 som začal študovať fotografiu na univerzite v Londýne, mal som týždeň rozdelený na 2 dni školy a 3 dni práci v reštaurácii.
Čo vás viedlo k fotografii popri varení?
Trvalo to asi rok, keď som si kúpil foťák, stále som skúšal, experimentoval, bol som zvedavý. Stretol som Slováka, u ktorého sme bývali, bol to emigrant, ktorý žil v Anglicku už 30 rokov a na moje šťastie to bol fotograf a my sme uňho bývali. V rámci spolužitia sme sa dali do reči, on mi ukazoval objektívy, vysvetľoval mi ako funguje na fotkách svetlo, dával mi potom rôzne úlohy, ktoré sme spoločne vyhodnocovali. Takto nepriamo a nenútene som sa naučil práci s fotografiou. Bola to doba, kedy som si myslel, že čím lepší foťák, tým lepšie fotky.
Dnes už máte zrejme iný názor.
Samozrejme, že mám dnes iný názor, fotoaparát je však stále dôležitý. Na fotení jedla hrá dôležitú úlohu strašne veľa faktorov, ktoré musia do seba zapadať aby bol výsledok taký, aký sa očakáva. Ten, kto ma ten najdrahší fotoaparát a nevie ako treba osvetliť celú scénu, zladiť rekvizity, jedlo, a spracovať fotografiu z RAW formátu, tak pre takého človeka je ten stroj na nič.
Čo sa rieši na profesionálnom fotení jedla teda ako prvé?
Ja si myslím že svetlo a styling. Styling je v Londýne naozaj na vysokej úrovni. Celý proces má štyri základné zložky – zadanie, prop stylista, food stylista a fotograf.
Na prvom mieste je veľmi dobre napísané zadanie (brief), ktoré som si niekedy už vyskúšal spraviť aj sám, no je to ozaj veda. Je to podrobne napísané a spracovaná správa od klienta, ktorý povie čo chce spraviť, na čo fotky chce použiť, akú má o nich predstavu, čo majú obsahovať, koľko fotiek vo výsledku potrebuje a ďalšie priania. Najlepšia variácia je, keď aj klient (art director) osobne príde aj na fotenie, pridá sa k procesu fotenia priamo pri práci a potom vieme, že s výsledkom bude spokojný.
Ako druhé je dôležité, aby bolo vypracované zadanie pre stylistov. Áno, možno to znie čudne, ale na fotení jedla sa objavuje stylista, dokonca dvaja. Jeden je "food stylista" a druhý "prop stylista". Food stylista má za úlohu aranžovať jedlo. Je to on, kto rozhoduje o kompozícii, o tom, čo bude na tanieri, ako umiestnené a ako natočené. Pripravuje jedlo tak, aby pôsobilo ako chutné a prilákalo ľudí. A tiež aby to vyzeralo dobre. Každý kuchár vie, že jedlo je ľahké uvariť, no aby to vyzeralo aj vizuálne dobre sa používajú iné postupy ako pri varení na pokrm. Napríklad food stylista vie, že zeleninu narýchlo predvaríme na minútu, aby zelená farba vystúpila viac, čo je iný postup, ako keby sa mala variť dlhšie priamo do pokrmu. Takú zeleninu by ste ani nezjedli. Food stylista skrátka ovláda vizuálne triky a dobré tipy na prezentáciu.
Ďalšou dôležitou osobou je tzv. prop stylista – osoba, ktorá je niečo medzi rekvizitárom a stylistom. Stará sa o rekvizity, pozadie a scénu. V Londýne, kde teraz pôsobím, veľmi dobre fungujú tzv. prop housy, ktoré sú sklady s rekvizitami určenými výlučne na fotografiu jedla. V meste sú cca štyri veľké sklady, pričom v každom z nich majú na výber asi sto pozadí, tisíce tanierov, panvice všetkých farieb, štýlov a veľkostí. Tento stylista sa zoznámi so zadaním od klienta, ktorý v ňom uvádza čo chce fotiť, najmä akú náladu chce fotkou dosiahnuť. Ja som si vyskúšal aj túto prácu, no je to veľmi ťažké, človek si totiž musí predstaviť niečo, čo neexistuje. Aj foodfotograf musí mať predstavivosť, ale ten už má s čím pracovať – vidí jedlo, vie ako vyzerá na pľaci. Lenže prop stylista si to musí najprv celé predstaviť vo svojej hlave. Musí vedieť ako to bude vyzerať, ako to bude servírované, či to bude uvarené, či je lepšie použiť tanier, tácku, drevenú dosku na krájanie, alebo iný podklad. Popíše si obsah fotky čo na nej bude znázornené, pokiaľ to nie je popísané v zadaní od klienta, ktoré sú žiaľ často len všeobecné. Následne spraví kôpky s obsahom na fotenie scén, nachystá rekvizity na scény, utierky obrusy…
Úlohou fotografa je celé toto fotenie viesť, komunikovať s food stylistom, aby vedel, kedy asi očakávať pripravené jedlo, vybudovať spolu s prop stylistom celu scénu, pekne ju nasvietiť a samozrejme odfotiť. Fotograf musí v závere celú fotku spracovať podľa svojho najlepšieho uváženia.
Moment, na fotení teda nie je prítomný žiadny kuchár, ktorý by to varil?
No, na prekvapenie, nie. Čo poznám foodstylistov, alebo propstylistov, tak nikto z nich nikdy nerobil kuchára v reštaurácii. Vždy ich to bavilo, oni sú len asistenti na fotení, dostali sa k tomu cez niekoho, kto im poradil, že majú cit pre kompozíciu a vedia jedlo pekne ukladať. Na fotení je kľúčová osoba fotograf. Objavuje sa tam aj jeho asistent, klient osobne, alebo zaňho art director a ďalší, dokopy asi 8 ľudí. Napríklad taký propstylista príde väčšinou len ráno, rozdelí rekvizity s popisom scén, tieto vybalí, poukladá na kôpky a ide domov. Fotiek sa spraví 7 až 8 za deň, maximálne 10, ale to je veľmi zriedkavo, išlo by o výnimočný výkon, alebo veľmi podobne štylizované zábery.
Food stylista má recepty a zodpovedá za nákup surovín a tovaru, niekedy aj jedla doplňujúceho scénu. Niekedy nestačí len recept so suchým výpočtom surovín, ale aj dobre nachystané "krovie", food stylista preto musí nakúpiť viac a on sám to musí navariť. Ak niečo chýba, zoženie náhradu, alebo vymyslí alternatívu.
Aranžuje si to sám ?
Hlavné slovo má fotograf. Ten si prejde zadanie od klienta, dá pokyny food stylistovi. Oznámi mu, že má nachystanú scénu po technickej stránke, ktorá je pripravená na fotenie – svetlá, tiene, uhly a dá pokyn na donesenie jedla. Ja osobne používam aj LED osvetlenie, ktoré imituje denné svetlo a mám s tým dobré skúsenosti. Keď je pekné denné svetlo k dispozícii tak ho rád využijem. Fotí sa priamo do počítača takže to naživo vidíme s klientom, ak je osobne prítomný.
Pokrmy sa upravujú a retušujú? Keď je zlá paprika, tak sa ani nedonesie na fotenie, či sa spoľahnete na jej dobré naaranžovanie, alebo následnú postprodukciu v počítači?
Nekvalitné jedlá a suroviny sa na fotenie ani nemôžu dostať, za to zodpovedá food stylista. Každý fotograf má svoje tajomstvo, svoj postup prác. U niekoho sa možno odpustí škvrna na paprike, pretože sa s ňou vysporiada neskôr v Photoshope, iný dávajú prednosť prirodzenej kráse. I keď aká je to prirodzenosť, keď dve hodiny vyberáte jednu papriku z tisícky. Fotograf samozrejme musí vedieť postupy, ktoré fotku skvalitnia, spravia ju skrátka lepšou. RAW výstup je veľmi plochý, základný kontrast a farba je často pre mňa osobne ako výsledok nepoužiteľná ale RAW obsahuje strašne veľa informácií, takže mam vo fotografii veľmi veľkú flexibilitu, čo sa týka tónu a farieb. Fotka sa musí sa dobre vyexportovať, ja napríklad používam softvér Capture One, tam sa mi pohodlne upravuje expozícia, niektoré fotky sú skladané kombinácie viacerých fotiek, najmä pri preexponovaných častiach, napr. odraz lyžice, ktorý potrebuje detail.
Fotíte aj pre seba?
Začínal som fotiť tak, že som dokázal fotiť s dvoma svetlami jednu rajčinu. Žasol som z toho, ako skvelo sa mi to podarilo. Tu v Londýne to tak funguje, že učiaci sa fotografi asistujú lepším profesionálnejším fotografom. Asistent behá, robí pre klientov, pomáha a pritom sa učí. Fotograf odfotí výsledok, potom sám zvládne postprodukciu, ktorá je často tým tajomstvom a ingredienciou, ktorou sa odlišujú od iných. Ja tieto vedomosti mám zo školy, no asistoval som aj niekoľkým foodfotografom, pričom od každého som si niečo zobral. Jeden zvládal výborne prácu so svetlom, druhý ma zasvätil aj do tajov Photoshopu.
Ktorí sú podľa vášho názoru top food fotografi a považujete ich za svoj vzor?
Mam tu v Londýne par vzorov. Prvý, ktorému som chcel asistovať a naučiť sa tým od neho niečo, je Jonatan Gregson, a aj keď som mu nepomáhal, jeho prácu veľmi obdivujem. Pracuje na editoriáloch, reklamách a v poslednom čase aj cestopisoch. Asistoval som však ďalším skvelým fotografom – Gareth Morgans, Myles New a Steve Baxter. Všetci títo fotografi robia veľké reklamne kampane rôznym firmám, ako napríklad McDonalds, Costa Cofee, rôzne hotely, titulky magazínov, obaly na jedlo a fakt svoju prácu ovládajú dokonale.
Ja si myslím, že pre fotografovanie jedla je Londýn najlepšie miesto aké existuje. Pýtal som sa aj kolegov a ostatných fotografov, ktorí pôsobili aj v Spojených štátoch, Austrálii, Juhoafrickej republike, a zhodne tvrdili, že Londýn je najlepšie mesto čo sa týka skladov rekvizít, klientely ale aj výberu dobrých fotografov. Rekvizity sú však jedna z najdôležitejších častí celého fotenia.
Sledujete scénu "foodphotography" fenoménu aj u nás na Slovensku?
Sledujem trošku, je tu jeden chlapík na Instagrame, ktorého sledujem – Dušan Kristek, no veľa profesionálov, ktorí sa foteniu jedla venujú som veru na Slovensku nenašiel. Som však rád, že aj u nás na Slovensku je niekto, kto dokáže vytvoriť pekne fotky jedla. Ľudia na Slovensku sledujú trendy, sú informovaní a Dušan má za sebou určite širokú klientelu, robí aj nejaké kurzy na fotografiu jedla. Celkovo sa podľa môjho názoru scéna vyvíja a dúfam, že k tomu budem aj ja môcť osobne jedného dňa prispieť.
To znie pozitívne a vlastenecky. Kedy podľa vás príde ten správny čas na návrt domov?
Mám v pláne pôsobiť v Londýne ešte 4-5 rokov naplno, vlastne naplno som začal len od septembra minulého roku a viem, že mám pred sebou ešte veľa cesty. Chcem robiť editoriály, je tu veľa časopisov, ktoré sa venujú jedlu. Kľúčové články daného čísla časopisu, sú dobré na budovanie portfólia, preto mám záujem sa tomu venovať. Keď sa vrátim jedného dňa na Slovensko, chcem mať za sebou ozaj kvalitnú prácu, ktorú tu budem môcť prezentovať. Ale neviem vám povedať kedy to bude.
A čo projekt Moving food?
Prvý Moving Food bol müsli raňajky, ako pochodujú do misky. Všetko sa postupne dostalo do misky, dal som to dokopy v Adobe Premiere, pridal hudbičku a zavesil video na môj Instagram. Zapáčilo sa mi to, tak som spravil tri také videjká za týždeň a potom som rok a pol pauzoval. Zmenilo sa to, keď som minulý rok robil jednu interaktívnu obálku časopisu, ktorá fungovala cez Blippar (rozpoznávací softvér na báze augumented reality). Na prednej stránke malo byť odfotené jedlo a po jej rozpoznaní v mobilnej aplikácii by to prehralo animáciu, ktorú som pre nich spravil.
Malo to úspech?
Spravil som ich päť, ale prestalo to byť zaujímavé. Podľa mňa mali zlý marketing, časopis nemal takú konkurencieschopnosť. To ma ale od Moving Food neodradilo a minulý rok v septembri som začal moju sériu animácii najprv pre seba a teraz aj pre Klientov, pričom nedávno som spravil animáciu aj pre Jamieho Oliviera, ktorého vydavateľstvo chcelo spraviť malú reklamu na Instagrame pre jeho knihu. Animácia mala na jeho účte viac ako 20000 videní. To si všimli ďalší klienti a preto už momentálne pracujem na siedmych animáciách pre Leon – naturálny fast food v Anglicku.
Aký osud postretne jedlo po fotení?
Niekedy sa zje, niekedy sa vyhodí. Bol som svedkom neskutočného plytvania. Pri fotení obalov pre Tesco sa jedlo vždy vyhadzuje, je to srdcervúce.
Je to preto, že nie je pripravené na požívanie, len pripravené na oko a fotku, alebo to má iný dôvod?
Je to roztopaš, jedlo sa chystá na fotenie, tak sa k nemu aj tak pristupuje. Jeho účel je skrátka fotka, nie konzumácia. Hladní však nie sme, na fotení sa navarí samostatný obed pre tím, alebo ideme do reštaurácie klienta napríklad. Záleží od mnohých okolností, niekedy sa napríklad počas fotenia jedlo sprejuje glycerínom alebo ozdobným sprejom a je nepožívateľné. No napríklad koláče sa takmer nikdy nevyhadzujú, to si stále niekto berie domov.
Ak by ste to chceli ovplyvniť, vy ako fotograf nemôžete povedať, že to po fotení chcete zjesť?
Ono to reálne ani nie je možné. Keď sa fotí 7-8 jedál denne, dá sa zjesť najviac jedno, možno dve. Je to práca ako každá iná, takže časom sa jej presýtite. Po celom dni manipulácie s jedlom, jeho nastavovaním, aranžovaním fotením a jeho prítomnosťou, ľudia majú jedla dosť, nechcú sa ním ďalej zaoberať.
Čo trvá na fotení najdlhšie?
Prvá fotka. Vždy trvá najviac. Robieva sa to tak, že sa celá séria fotiek štylizuje do jedného štýlu. Ak začneme do obedu o deviatej, prvá fotka je vytvorená o takej jedenástej. Je to pokojný štýl práce, nikto sa neponáhľa, musí to byť spravené poriadne a precízne. Neexistuje miesto na nejakú chybu, každý sa to snaží spraviť najlepšie, pretože to bude na očiach, buď v časopise, alebo na jedálnom lístku, denne to budú vídať stovky zákazníkov, ktorí sa na základe tej fotky budú rozhodovať, či minú svoje peniaze alebo nie. Pri prvej fotke je potrebné preto nastaviť svetlo, urobiť ďalšie nastavenia techniky, štylizáciu scény vrátane kompozície, a tiež jedla. Tiež je dôležitá aklimatizácia pracovného tímu, vytvorenie si priateľského a otvoreného prostredia, aby bol každý uvoľnený a odviedol svoju prácu čo najlepšie. Potom sa robia testovacie zábery, hneď na mieste sa vyhodnocujú a prijímajú sa ďalšie zmeny – každý k svojej časti môže povedať čo sa dá vylepšiť, alebo je potrebné zmeniť.
Je pre vás ťažšie fotenie ľudí alebo jedla?
Ľudí. Keď som začínal, robil som aj portréty, ale ostal som radšej pri jedle. Ono sa totiž nehýbe, netreba to dirigovať. Ale pripúšťam, že je to možno mnou, nedokážem totiž ľudí digirovať. Dobré na tom vidím to, že som si túto možnosť vyskúšal, získal som skúsenosť, ktorá ma posunula vpred a viem, že sa tomu nechcem venovať. V Londýne, ale určite aj inde, musí byť fotograf úzko špecializovaný na jeden štýl. Je tu obrovská konkurencia, nie je reálne, aby sa jeden fotograf venoval foteniu módy, jedlu, architektúre a ďalším oblastiam. Klient chce vidieť, že sa tomu čo potrebuje, venujem naplno.
Klienti si vás hľadajú sami, alebo ich oslovujete, kvôli tej vysokej konkurencii?
Oslovujem ich aj sám, ale posledné mesiace som bol prekvapený, že si ma niekoľkí z nich našli cez Instagram. Mám svoj účet, dávam tematicky zamerané hashtagy a ono to funguje. Facebooku zatiaľ neholdujem.
Ak to chcete robiť ako prácu, musíte si stanoviť cieľ a vytrvalo za ním ísť. Technika nemôže byť výhovorkou, jej dôležitosť sa preceňuje. Dobré fotky som videl aj spravené mobilom. Ja sám mám fotoaparát z roku 2009 a slúži mi dobre do dnes. Je to Canon 5D Mark II, no používam aj Hasselblad. Objektívy preferujem s pevnými ohniskami, na spomínanom fullframe Hasselblad používam najčastejšie 100 mm ohniskovú vzdialenosť s clonou 2,2F a na Canone používam 85mm, s clonou 1,4F, pričom s ním fotievam väčšinou animácie.
Čo váš voľný čas, viete si ho predstaviť bez jedla?
Ale áno, hrám tu basketbalovú ligu, venujem sa občasne aj tenisu, behávam, aj keď menej ako by som chcel. Doma fotievam len na Instagram. Rád navštevujem foodfestivaly, foodmarkety, kde čerpám inšpirácie čo dobre vyzerá, ako sa varí a aké sú trendy v mojom odbore. A od kedy ste ma oslovili, pozriem sa aj na grafiku.sk, či ma niečo neosloví, ani som netušil, že takýto web na Slovensku máme.
Akým spôsobom sa vzdelávate?
Vzdelávam sa navštevovaním galérií v Londýne, je ich plno a výstavy sa dosť často obmieňajú. Navštevujem najmä National Gallery, National portrait Gallery, Photographers gallery, tate Modern a ďalšie. Návštevy mi pomáhajú mať prehľad v aktuálnych trendoch. Teraz napríklad veľa času venujem Instagramu, robím animácie, v septembri 2015 som zistil, že tam je záujem publika. Dal som si preto predsavzatie, že môj každý siedmy post na Instagrame bude animácia. Vyhotovenie takej animácie ako môžete vidieť, trvá celý deň.
Používajú sa špeciálne efekty pri fotení jedla?
Ani nie, maximálne tak farebné gély na svetlá. Ak už, tak sa často použijú triky s osvetlením, využijú sa jeho vlastnosti, mäkkosť, odtieň, prípadne som videl aj použitie lúča slnka, ale i fotku cez listy. Ako som uviedol, práca v počítači po fotení je dôležitou časťou. Retušovania je dosť, najmä pri reklamnej fotografii. Niektorí foodfotografi kombinujú viac bodov zaostrenia, potom musia spájať viacero fotiek, ako keď fotíte detailné makro zábery a ostrosť sa pohybuje v rozmedzí milimetrov.