Už v začiatkoch vzťahu sme sa s Dávidom snažili o to, aby sme nezopakovali chyby z minulosti. Pomocou tejto veci sa nám to dodnes darí.
Dávid a ja máme manželstvo, ktoré by sa dalo pokladať za vyrovnané. Je to hlavne kvôli tomu, že už trinásť rokov nedáme dopustiť na jeden náš malý zvyk.
Keď sme sa brali, sľúbili sme si, že sa budeme rozprávať o všetkom, čo sa týka nášho vzťahu a našich pocitov. Na začiatku to bolo pre nás oboch náročné, ale postupne sme si to osvojili. Kedykoľvek ma niečo z Dávidovej strany zranilo, hovorila som o tom. On to mal podobne. Nesnažili sme sa "prekúsnuť" rozdiely, ale o veciach sme otvorene každý deň komunikovali.
Vždy po práci sme si na seba našli hodinu, kedy sme zabudli na okolitý svet a boli len my dvaja. Ak sa nám to časovo nedarilo, alebo sme boli odcestovaní, hodinový rozhovor sme dodržali vďaka telefonátom. Vedela som o ňom všetko a on zas o mne. Nemali sme tajomstvá, ktoré by nás časom zničili, práve naopak. Pomocou týchto rozhovorov som zistila, že som mu veľakrát neúmyselne ublížila viac, ako som si myslela. On zas vedel, ktoré veci nemám rada, a aj to, čo ako žena a manželka potrebujem. Rozhodli sme sa vyhýbať odpovediam v štýle: "Mám sa fajn. Nič sa nestalo. To je jedno." Záležalo a dodnes nám záleží na tom druhom.
Áno aj my sa hádame, pár hodín nekomunikujeme, zažívame stereotyp a všetko ostatné, čo manželstvo prináša. Napriek tomu to nevzdávame, komunikujeme a snažíme sa o to, aby to fungovalo. Nielen kvôli našim deťom, ale hlavne kvôli tomu, že náš manželský sľub: "V dobrom aj v zlom" berieme vážne.