Človek sa učí celý život! Múdri sa učia na chybách druhých, hlúpi na vlastných! Učiť sa, učiť sa, učiť sa! Takéto a podobné frázy počúvame každú chvíľu a tak nám zovšednejú, berieme ich len ako klišé. Nejeden je potom kruto prekvapený!
Pred štyrmi mesiacmi ma bolesti v lýtkovej kosti prinútili veľmi skoro prerušiť sľubne sa rozvíjajúcu sezónu. Po vyše mesiaci vyplnenom vyšetreniami, keď mi tzv. špecialisti v nemocnici miesto lýtka skenovali chodidlo (!!), nikto nevedel čo mi je. V tom čase som tušil, že môžem mať aj únavovú zlomeninu nohy. To sa napokon po druhom slede vyšetrení aj preukázalo. Celkovo tri mesiace som vynechal z tréningovej prípravy a prišiel aj o majstrovstvá Slovenska, na ktorých by som obhajoval zlato nad prekážkami na tri kilometre.
Nenásytnosť vedie do pekiel
Zranenie mi veľa vzalo, ale aj niečo dalo. Uvedomil som si, že absolvovať viac pretekov za jeden víkend je somarina. Spomínam si na minuloročný septembrový víkend – v sobotu preteky v Holíči (necelých 10 km), večer v Bratislave (asi 9 km), na druhý deň v Dolných Bojanoviciach (6 km). Všetko na asfalte, všetko v svižnom tempe, regenerácia minimálna. Že som hlupák? Nehovorte nič, viem to aj sám (našťastie na Slovensku je podobne hlúpych bežcov viac, aspoň nevyčnievam). Zlomenú nohu som si zaslúžil. Hlavná úloha po zranení znela (a lekár mi to kládol dôrazne na srdce) – opatrne, neobnovte si zranenie. Trénujte s rozumom!
Hlavne neprepáliť!
To sa mi zatiaľ darí. Do budúcna žiadne divoké pretekárske víkendy, veľa regenerácie, správna výživa. Noha drží, zranenie je (dúfajme) definitívne minulosťou. Zisťujem však, že ma máta druhý fantóm. Tým je návrat do zabehnutých koľají. Dnes vo Vnorovoch (11. 8.) som si myslel, že by som mohol zabehnúť na cestnú desiatku čas okolo 33:30 min. Bolo to riadne pritiahnuté za vlasy. Pred štartom som mal na zreteli, že nesmiem prepáliť prvý kilometer. Minulý rok som totiž prebiehal prvú tisícku za 2:49 a rýchly štart mi neskôr vzal vietor z plachiet a ledva som vytiahol sily na čas okolo 33:01. Vybehol som voľne. Predo mňa sa hneď dostala rýchla skupina bežcov, ktorých som nechal tak. Ako to tak býva, prvá desatina pretekov sa mi bežalo ľahučko. Umne som držal tempo a snažil sa, aby prvý kilometer nebol "napálený". Predsa však nebol najpomalší, hodinky mi ukázali 3:05, ale väčšina úseku viedla dolu kopcom a tak som pripisoval rýchlejšie tempo tomuto faktoru. Očakával som, že druhý úsek sa mi podarí udržať a medzičas by som mohol mať niekde na 6:15 min (ten sa pre zmenu beží do mierneho kopca). Čas 6:29 už ukázal, že niečo nie je v poriadku. Cítil som sa dobre a tak som zabral, aby som stratu dohnal.
3,5 miesto troch
Psychika na mňa už v tom čase výrazne doliehala. Omylom som vyhodnotil medzičas na 3500 metrov ako na troch kilometroch. Neuvedomil som si, že jedno kolo meria 2,5 km a tak čiara prvého kilometra sa meria vlastne od štartu. Keď som zbadal čas na pomyselnom "treťom" kilometri 11:20, vzdal som to a odstúpil z pretekov. Až po čase som si vypočítal, že cez tretí kilometer som prebiehal päťsto metrov pred spomínanou čiarou, čiže súdim, že niekde na úrovni 9:50 min. Čiže nie až tak zle! Aj takáto nepozornosť však stojí za zlým psychickým stavom, ktorý ma sprevádzal od začiatku behu. Zdalo sa mi, že všetci bežia príliš rýchlo a ja pomaly. Mal som pocit, že ma tlačia tenisky. Že ponožky sa v teniskách kĺžu a že obuv dobre nesedí na ceste. No proste prekážalo mi všetko, aj holuby na streche tamojšieho kostola. A možno som podvedome cítil, že na to nemám a že tempo je na môj vkus prirýchle.
Hlúposť zatiaľ víťazí
Pred týždňom som absolvoval vo Velkej nad Veličkou beh na 25 kilometrov. V naivnej predstave, že si idem kvalitne potrénovať. Maximálne som sa "odrovnal" na pár dní a stopy únavy som cítil ešte aj dnes. Len som si nahováral, že už som OK. Pred zranením som bol zvyknutý, že som v horách odbehal aj tridsať kilometrov. Lenže iné je behať v lesoch ako na asfaltke. Toto bola chyba! Ďalší omyl bol, že som takmer vôbec nevzal do úvahy trojmesačný výpadok. Bez bázne a hany som začal trénovať tempá a úseky, ako by som vôbec nevynechal prevažnú časť sezóny. Druhému by som takýto hlúpy postup nikdy neporadil, sebe áno. Že by som si myslel, že som niekde inde ako ostatní? Použil by som príklad v čítaní knihy. Predstavte si, že čítate román a po šiestej kapitole knihu na určitý čas odložíte. Po troch mesiacoch sa vrátite k dielu. Ideálne by bolo začať čítať odznova, lebo ste už zabudli, čo sa odohralo v prvých šiestich kapitolách. Vy však pokračujete a čudujete sa, že nechápete pointu. Prípadne začnete čítať od ôsmej kapitoly a už je to úplne stratené. Môj bežecký román má takúto podobu a ja som riadne hlúpy čitateľ. Čo potrebujem? Nalistovať prvú kapitolu a začať čítať odznova! Ak ste vy vydržali čítať až do konca, možno zúžitkujete moje skúsenosti na to, aby ste podobné banálne chyby neopakovali. Prajem všetkým veľa bežeckých úspechov!
Jakub Valachovič, foto: BK VP Malacky