Od nežnej revolúciu uplynie tento rok 25 rokov. Keď som vtedy dávno za chladných novembrových nocí lepila tajne plagáty v uliciach mesta, predstavovala som si, že o 20 rokov budeme žiť ako vo Švajčiarsku.
Dnes sa však čoraz viac zamýšľam nad tým, že sme do demokracie vstúpili nepripravení. Som presvedčená o tom, že keby po vojne vývoj v našej spoločnosti smeroval ku kapitalizmu, boli by sme niekde inde.
Socializmus nás naučil pasivite, rozhodoval za nás, neučil nás zodpovednosti voči sebe, voči zamestnávateľovi, voči spoločnosti. Rozhodoval o tom, čo máme čítať, na čo sa pozerať, predkladal nám svoje názory, postoje. Všetci sme si boli rovní, a tí, čo chceli mať viac, a nemali morálne zábrany, kradli. Obmedzovaním slobody vierovyznania stratili morálne zábrany aj tí, ktorí by za iných okolností zostali čestný. Požičať si služobné auto na osobný účel, prípadne zásobiť deti zošitmi sa ani nepokladalo za krádež. Známe slovenské porekadlo hovorí, že zvyk je železná košeľa.
Novodobí podnikatelia až prehnane kontrolujú svojich zamestnancov. Čítajú ich e-maily, montujú do kancelárií kamery. Chodia s veľkými kabelami na peniaze v ruke a boja sa svoje peniaze mať v banke. Čierne peniaze, ktoré je potrebné mať vždy poruke. Na úplatky, na právnikov, ktorí vedia o dierach v zákonoch, na ktorých sa dá zarobiť. Zamestnanec je pre nich na poslednom mieste. Isto mi mnohí, pracujúci v zahraničných spoločnostiach, dajú za pravdu, že prístup zamestnávateľa k nim je tam úplne iný.
Zamestnanci, ktorí pracujú v štátnej alebo verejnej správe sa správajú rovnako ako za socializmu, pričom im pribudol na nečestné správanie jeden dôvod navyše, a to je frustrácia z nízkych platov. Je im úplne jedno, či minimálna mzda porastie alebo nie, pretože ich tabuľka sa nemení. Preto si prilepšia, ak sa dá, preto trávia v práci len minimálny čas, klamú s dovolenkami, dopisujú si nadčasy, pristupujú k práci ľahostajne, nemajú prečo byť zodpovedný, nemajú prečo pracovať naplno, pretože ich za to nik neocení. Dokonca si môžu zodpovedným prístupom uškodiť, ak by boli príliš aktívny, väčšinová svorka málo pracujúcich by ich zo svojho brloha mohla vypudiť. A v malom meste to znamená katastrofu.
Prečo štát porušuje zákon a skoro polovica tarifných miezd je pod minimálnou mzdou? Prečo na to nikto neupozorní? Učiteľské odbory sa jemne odvážili situáciu riešiť, a po roku sa všetci dočkali, dostali 16 € k platu v hrubom, odvtedy je ticho. Dovolím si podotknúť, že tu sa skrýva prvotná príčina korupcie v štátnej a verejnej správe. Ku zlepšeniu situácie neprispievajú ani stranícke nominácie vedúcich predstaviteľov štátnych inštitúcií.
V čase nežnej revolúcie som si vôbec neuvedomila, že zmena bude možná až po úplnej generačnej výmene. Mladí ľudia sa vo firmách, ale aj v štátnych podnikoch správajú inak, vidím v nich potenciál, majú chuť veci zmeniť. Ak by mali viac pracovných príležitostí u nás na Slovensku, som presvedčená o tom, že by bolo menej korupcie, nevraživosti, závisti, viac čestnosti, transparentnosti. Ak budeme vedieť odovzdať správu tohto štátu mladým ľuďom, ktorí nežili v bývalom režime, budeme zrelí na demokraciu.