ÄÃslo 2 - Slavistický ústav Jána Stanislava SAV
spisovného jazyka. Takto po vyriešení už spomínanej opozície bulharèina – gréètina vzniká ïalšia, aktuálna v danom historickom momente, archaická, tradièná jazyková forma, ktorá vyjadruje prestíž historickej minulosti národa i jeho staršej kultúry, alebo nová, v písomnej praxi neustálená jazyková forma, ktorá je nosite¾kou prestíže novej historickej a kultúrnej perspektívy národa. Na prvý plán sa dostáva otázka, èi sa má v praxi spisovného jazyka ís cestou tradície alebo novátorského reformizmu (Bosilkov 1986, s. 21). Tento problém je charakteristický pre prechodné historické obdobia a nachádza svoje paralely i v literatúre, v maliarstve, v hudbe, v architektúre atï. Koncentrovaným vyjadrením existujúcej dilemy je formovanie tzv. škôl v 20. až 50. rokoch 19. stor. – archaistov a novátorov, združených do skupín nazvaných Èerkovnoslavianska, Slavianobulharská a Novobulharská. Pri analýze koncepcií týchto škôl, ako aj ich skrytého alebo zjavného súperenia, nemožno si nevšimnú fakt, že v programoch všetkých troch má do rôznej miery a v rôznej forme svoje miesto skutoènos , že sa musia vysporiada s tradíciou. Svedectvom tohto faktu je, že v normatívnych systémoch tzv. novátorov je neskôr (v 50.–70. rokoch) nevyhnutne prítomný etymologický element, dokonca aj vtedy, keï je teoreticky odmietnutý. Takmer naraz s principiálnym vyriešením otázky bázy spisovného jazyka sa zaèínajú formova a kodifikova normy novobulharského spisovného jazyka. Èo sa týka otázky náreèového východiska alebo jeho pravopisu, javov fonetických, morfologických alebo lexikálnych, v podstate sa diskutuje o výbere noriem "a problém normy je zviazaný predovšetkým s bojom variantov" (Bosilkov 1979, s. 40). Takto nastáva èas záujmu o to, na aký súbor kritérií sa orientujú spisovatelia pri svojej normalizátorskej a kodifikátorskej èinnosti. Jazykovú situáciu v období obrodenia charakterizuje množstvo kodifikujúcich sa jazykových útvarov, prièom v rámci niektorých z nich si konkurujú z h¾adiska jazykovej hodnoty rôzne varianty. Pritom archaické formy jazyka sa uprednostòujú niektorými normalizátormi nielen kvôli sociálnemu faktoru "prestížnosti", ale predovšetkým kvôli absencii variantnosti v týchto už nefunkèných, nerozvíjajúcich sa jazykoch. 3 A to je ve¾ké pokušenie pre súèasníkov jednej etapy histórie spisovného jazyka, v ktorej je na vážkach, ktorou cestou sa vyda – vychodenou cestou k nejakej solídnej jazykovej forme bez variantov (v tomto prípade ide hlavne o "èerkovnoslavjanski ezik", ktorý sa do polovice 19. stor. chápe ako starobulharský jazyk), alebo po namáhavej a neistej ceste k útvarom, ktoré sú najnovším produktom vývoja jazyka, majú ve¾kú komunikatívnu perspektívnos , ale sú príliš variabilné vzh¾adom na ich objektívne obmedzené filologické možnosti. Napriek zapálenej obrane niektorými spisovate¾mi je striktné nasledovanie prvej 3 Tu neberieme do úvahy dublety, ktoré vyplývajú z rôznych redakcií typu ÷àäwâú//÷àäú v genitíve plurálu alebo ñàìàð"íè/ñàìàð"íå v nominatíve plurálu alebo typu âðhì#/âðåì#. 128
cesty vopred odsúdené na neúspech, pretože jeho základom je stredoveké lingvistické myslenie. Do ve¾kej miery však vnucuje myšlienku o jedineènosti normy. Naj¾ahším spôsobom, ako rieši otázku výberu spomedzi nieko¾kých variantov, sa ukazuje neustále porovnávanie s "èerkovnoslavianskym" jazykom. Pri tomto porovnávaní sa fakticky uskutoèòuje výber medzi nieko¾kými vnútrosystémovými variantmi, pri ktorom sa pri usta¾ovaní spisovnej formy vedome h¾adá dôvod, preèo vybra jeden z nich. Takto sa vopred rozhoduje akýmsi porovnaním dvoch systémov – archaického a nového. Vïaka tomu sa èasto na dlhý èas upevòujú dialektné variantné normy, ktoré azda ani nie sú typické pre jazyk ako celok, no zodpovedajú jazykovému ideálu, èo je konzervatívne kritérium, obrazne definované Peškovským nasledujúcim spôsobom: "Za normu sa pokladá to, èo bolo, a sèasti to, èo je, ale nie aj to, èo bude" (pozri Gorbaèeviè, 1971, s. 8). Texty z obdobia národného obrodenia sú plné podobných kontaminácií spôsobených výberom medzi prestížnos ou a stabilnos ou jedného variantu a "prirodzenos ou" 4 a komunikatívnos ou s ním totožného (podobného alebo zhodného) druhého variantu, napr. osobné zámená îí, îíà, îíî, îíè alebo zvuková forma slov typu ìóæü, ëåâú, äîæäü. A napriek tomu, že dôvody výberu variantu, ktorý sa zhoduje s knižným variantom alebo mu je ve¾mi blízky, nepotrebujú ïalšie vysvetlenia, dovo- ¾ujeme si uvies dos èasto spomínaný citát Neofita Rilského: "... âîèñòèííó íèêîãäà íå áèõ äåðçíàë àç äà âíåñåì â ìîå ñïèñàíèå èëè â ïðåâîä òàêâèÿ íåïîòðåáíè ðå÷è (àêî è äà ñÿ óïîòðåáèòåëíè ïî íåêîè ìåñòà ïî ìåæäó ïðîñòèÿò íàðîä). Êàòî ... êðàê âì. íîãà. ... (çàùîòî ïèñàíèå íå ãîâîðè, êðàê ìîé ñòà íà ïðàâîòå, íî íîãà ìîÿ ñòà íà ïðàâîòå ...)" (1835, s. 11). Riešenie sa h¾adá ove¾a ažšie, keï sú podobné porovnania nemožné, t. j. keï treba vybera spomedzi dvoch alebo viacerých variantov v hovorenej reèi, ktoré nemajú archaické analógie. Absencia alebo nedostupnos lingvistickej teórie k danej otázke nútilo spisovate¾ov, aby sami nachádzali kritériá postupne vytvárajúce svojrázny, originálny typ filologického myslenia, ktoré neskôr vychovalo nieko¾ko pokolení filológov. Príkladom na riešenie tohto najzložitejšieho typu výberu je problém formy èlenov; otázkou je, èi sa po prvé vôbec uplatnia ako norma v spisovnom jazyku, a po druhé, ktoré zo všetkých jestvujúcich variantov by sa do spisovného jazyka mali prija . Ako faktor ich zaradenia do systému spisovného jazyka sa najèastejšími ukazujú demokratické tendencie bulharského národného obrodenia. Bez toho, aby sme spochybnili tento vz ah, pokúsime sa nájs kritériá za i proti. Pod¾a už uvedeného kritéria súladu s jazykovým ideálom èas spisovate¾ov vyhadzuje èleny zo spisovného jazyka – "Îíà (ìàéêàòà, ñèðå÷ ÷åðêîâíîñëàâÿíñêèÿò åçèê, á. í.) ãè íåìà: è íåìà 4 Definovanie dialektných noriem ako prirodzených je pod¾a Tomaševského (pozri Gorbaèeviè, 1978, s. 37) 129
literatúrach. 10. Diapazón a hran
Moravy. D. Èaploviè poukázal na
mení na nemecký monolingvizmus.
E. Krošláková (Slovenské frazé
o osudoch Slovanského ústavu po j
Hodža M. M. 169 Holovacký J. 77 H