Cieľ výchovy
Výchova sa všeobecne vymedzuje ako riadené, zámerné, cieľavedomé, plánovité a komplexné pôsobenie na uspôsobenie človeka plniť isté životné ideály, osvojiť si isté hodnoty. Vedu, ktorá sa osobitne zaoberá otázkou výchovných cieľov voláme teleológia. Základným znakom výchovy je cieľavedomosť. Čím je cieľ výchovy konkrétnejší, tým je lepšia jeho realizácia. Výchovné ciele sú konkretizované v konkrétnych zložkách výchovy- výchovy rozumovej, mravnej, etickej, telesnej, technickej, environmentálnej a pod. Východzím cieľom človeka môže byť výchova človeka.
Podľa B. Kosovej musí spĺňať tieto požiadavky:
- nesmie byť vzdialený a neuskutočniteľný,
- nemôže byť postavený ako niečo konečné,
- musí byť všeobecný,
- nesmie stavať do protikladu potreby individuálne a potreby spoločnosti S. Kučerová pri formulovaní cieľov výchovy zdôrazňuje potrebu formovania plnohodnotnej osobnosti. Plnohodnotná osobnosť je bytosťou autentickou, tvorivou, slobodnou, zodpovednou, totálnou a celistvou. M. Zelina v koncepcii tvorivo humanistickej výchovy rozpracoval mimo poznávaciu oblasť výchovy do systému KEMSAK.
Ide o tieto ciele:
- kognitivizácia človeka – naučiť človeka myslieť,
- emocionalizácia osobnosti- rozvíjanie citov,
- motivácia a aktivizácia osob. – rozvíjanie potrieb, túžob,
- socializácia a komunikácia,
- axiologizácia človeka – naučiť človeka rozhodovať, zhodnocovať,
- kreativizácia osobnosti.
Funkcie cieľov:
- orientačná a anticipačná funkcia cieľov,
- motivačné a stimulačné funkcie cieľov výchovy,
- realizačné funkcie cieľov výchovy,
- regulačné funkcie cieľov.
Rozdelenie cieľov:
1. hľadisko subjektovo – objektové
2. hľadisko obsahové
- vonkajšie
- celkové
- vnútorné
- čiastkové
3. podľa rozsahu
4. hľadisko významové
- všeobecné
- strategické - konkrétne
- taktické - jedinečné
- operatívne
5. hľadisko náročnosti
6. hľadisko záväznosti
- maximálne
- všeobecne záväzné
- optimálne
- orientačné - minimálne
- výberovo – záväzné
- nezáväzné
7. hľadisko časovej náročnosti
- blízke
- stredné
- vzdialené
Výchovný proces Výchovný proces je zložitým a dialektickým procesom. Charakterizujeme ho ako cieľavedomý, zámerný, plánovitý a komplexný proces, ktorým je riadená aktivita človeka. V ňom si človek nachádza vzťah ku svetu, k spoločnosti i k sebe samému. Na osobnosť mladého človeka pôsobia jednak vonkajšie a vnútorné vplyvy. Výchovný proces je podmienený spoločensky i individuálne.
Podľa B. Bližkovského existujú viaceré modely výchovného procesu:
- dialektický model,
- pedeutocentrický model,
- pedocentrický model,
- voluntaristický model,
- technocentrický model,
- funkcionálny model.
Objektom výchovy – žiakom sa zaoberá najmä pedagogická, vývinová, sociálna psychológia či psychológia osobnosti, ale aj didaktika, ... Problematikou cieľov výchovy sa zaoberá pedagogická axiológia alebo teleológia. Teóriou prostriedkov výchovy sa zaoberá pedagogická technológia a teóriou podmienok výchovy funkcionálna kondicionálna pedagogika.
Priebeh výchovného procesu:
Vo vývoji človeka možno pozorovať dve vývinové obdobia:
- heteronómne obdobie – je to obdobie predškolského veku, keď sa dieťaťu formujú návyky, zvyky, charakterové vlastnosti,
- autonómne obdobie – dieťa sa do tohto obdobia dostáva vtedy, keď dozrelo pre školskú dochádzku. Priebeh výchovného procesu z hľadiska formovania triedneho kolektívu
Z hľadiska formovania triedneho kolektívu možno rozlišovať nasledovné etapy:
- prípravná etapa – učiteľ zabezpečuje výchovné pôsobenie,
- prvá etapa výchovného procesu – na žiakov organizátor budúceho kolektívu kladie požiadavky
- druhá etapa – okolo organizátora sa vytvára jadro, aktív triednej samosprávy,
- tretia etapa – začína keď už vznikol kolektív,
- štvrtá etapa – je najvyššou etapou. Jednotlivec sám plní požiadavky.
Etapy výchovného procesu:
- motivácia a požadovanie žiaduceho správania, stanovenie úloh, ktoré sa majú riešiť,
- riešenie vytýčených úloh,
- presvedčenie žiakov,
- rozvíja sa schopnosť uvedomele a samostatne sa stavať k požiadavkám.
Výchovné princípy
Pojmom výchovné princípy rozumieme základné, najvšeobecnejšie požiadavky, pravidlá, ktoré je potrebné pri výchove dodržiavať. Sú východiskom pri voľbe vhodných metód, foriem a prostriedkov výchovného pôsobenia.
Poznáme:
- princíp názorového pluralizmu – pluralitou rozumieme existenciu i možnosť uplatnenia viacerých názorov, existenciu viacerých politických strán, záujmových skupín a zoskupení i viacerých výchovných činiteľov podieľajúcich sa na výchove a rozvoji osobnosti mladého človeka.
- Princíp mravnosti a tolerancie – úzko súvisí s predchádzajúcim princípom. Jeho dodržiavanie predpokladá rešpektovať cudzie presvedčenie, iný názor.,
- Princíp demokracie a humanizmu – patrí k základným princípom humánnej a demokratickej školy, výchovy a vzdelávania v nej. Demokracia predstavuje slobodu, ale aj zodpovednosť za vlastné skutky, slová,
- Princíp cieľavedomosti a cieľavedomého činnostného zamerania a aktivity – cieľavedomosť je základnou črtou výchovy. Cieľ je východiskom činnosti, motiváciou.
- Princíp sociálneho konsenzu vo výchove – predpokladá vzájomnú dohodu, súhlas všetkých zúčastnených, schopnosť dohodnúť sa.
- Princíp jednoty teórie a praxe, výchovy a vzdelávania – jeho dodržiavanie predpokladá jednotu preberanej teórie a praktickej činnosti.
- Princíp primeranosti veku a individuálneho prístupu – kladie povinnosť poznať žiakov, ich vek, potreby a adekvátne voliť k tomu prostriedky výchovno – vzdelávacieho pôsobenia.
Metódy a prostriedky výchovy
Pedagóg vo výchovno- vzdelávacom procese na dosiahnutie stanoveného cieľa využíva rôzne predmety, veci a javy. Nazývame ich prostriedky výchovy. Prostriedky výchovy delíme na hmotné a nehmotné.
Hmotné:
1. pomôcky
2. technické prostriedky
- prirodzené
- audiovizuálne - zobrazujúce
- výpočtová technika - ostatné
- mechanické
3. budovy a ich vybavenie
- miestnosti a ďalšie priestory
- zariadenie a vybavenie miestnosti
Nehmotné:
1. obsah výchovy
2. výchovné princípy
- jednotlivé zložky výchovy
- všeobecné
- špecifické
3. formy výchovy
4. výchovné metódy.
Využitie hmotných prostriedkov do značnej miery limitované úrovňou materiálno-technického vybavenia a finančného zabezpečenia. Dnes už v tejto súvislosti bežne hovoríme o druhej inteligencii, ktorou je schopnosť ovládať a efektívne využívať počítačovú techniku a technológiu. Uplatnenie nehmotných prostriedkov výchovy nezávisí od takej miery od ekonomických ukazovateľov, ako je tomu pri hmotných.
Výchovné metódy a klasifikácia
Pojmom metóda vo všeobecnosti chápeme ako spôsob niečo uskutočniť, ako realizovať vytýčený cieľ.
Podľa toho, na ktorú zo zložiek osobnosti výchovná metóda pôsobí rozoznávame:
metódy pôsobiace na intelekt – metódy vysvetľovania a presviedčania. Vychovávateľ využíva hlavne verbálne pôsobenie, s cieľom sprostredkovať žiakov obsah výchovy.
Patria sem:
- prednášky,
- etická beseda – rozhovor na témy súvisiace s morálkou,
- vysvetľovanie – objasniť podstatu,
- presvedčovanie – požiadavky : mať jasný cieľ, presviedčať by mal presvedčený, je potrebné ukázať cieľ dosiahnutia, metódy pôsobiace na city – metódy mravného pôsobenia
- metódy povzbudzovania – povzbudzovať môžeme : vyjadrenie súhlasu, prejavenie dôvery, pochvala.
- metódy trestania – aby bol trest efektívny je potrebné dodržať: z výchovy vylúčiť telesné tresty, vylúčiť tresty ktoré útočia na ľudskú dôstojnosť, trestaný si musí uvedomiť že trest je prirodzeným následkom jeho negatívnej činnosti.
Formy trestov:
vyjadrenie nesúhlasu, odloženie alebo zrušenie výhody alebo zábavy, pokarhania.
- metódy pôsobiace na vôľu – metódy cvičenie a navykania – cieľom je formovanie pozitívnych zvykov mravného konania a správania žiakov. Ich podstatou je opakovanie činnosti. Vznikajú dynamické stereotypy.
Výchovné metódy môžeme rozdeliť aj podľa toho, či v danej metóde na vychovávaného pôsobíme :
metódy prevažne slovné, názorové, činnostno- praktické.
Etika a mravná výchova
Základným teoretickým prameňom skúmania problematiky mravnosti a mravnej výchovy je etika. V najširšom zmysle slova rozumieme náuku, vedu o mravnosti, respektíve vedu o morálke. Základy etiky položil Sokrates a Platón, ale ako samostatnú disciplínu ju ustanovil Aristoteles. Termín pochádza zo starogréckeho slova étos znamená zvyk vrav, obvyklé miesto, obyčaj. V novodobej etickej teórii sa pojem étos chápe ako podstatný znak každého kultúrneho spoločenstva ľudí a každého duchovno – kultúrneho vyvinutého jednotlivca. Etika sa vyvíja vyše dvetisíc rokov a je jednou z najstarších humanistických disciplín v rámci duchovných vied. Etika skúma morálne javy v najširšom zmysle.
Etika – teória morálky, teoretické učenie o morálke, vo svojej podstate skúma predmet, s ktorým sa stretáva každý človek. Morálku chápeme ako duchovno – praktický fenomén, ktorý je možno charakterizovať ako systém základných hodnôt, noriem, ... podľa ktorých by sa mali ľudia správať.
Morálka má svoje špecifické funkcie, z nich pozíciu predstavuje jej výchovná funkcia.
Treba pochopiť podstatu a odlišnosti v používaní základných pojmov morálka, mravy, mravnosť. Morálka sa vzťahuje na sféru ľudského vedomia a javy kultúrnoduchovnej podstaty. Mravy chápeme ako relatívne ustálený spôsob správania v spoločenskom prostredí. Mravnosť chápeme ako zložitý jav ľudského žitia, ako jeden zo základných pojmov duchovnej kultúry ľudstva.
Kategoriálna štruktúra morálky
Etické kategórie sú najvšeobecnejšie pojmy v oblasti morálky, stelesňujú všetky jej najšpecifickejšie vlastnosti. Mravné javy nemožno hypostazovať , zvečňovať. Najvyšší vzor je mravný ideál. Ukazuje smerujúci cieľ mravného vývinu a sebazdokoľovania. Mravná norma vyjadruje v slovesnej forme požiadavku, príkaz. Mravné normy majú užší vzťah k právnym normám. Právne normy poukazujú na to ako sa nemá postupovať a stanovujú sankcie. Mravné princípy sú základným hodnototvorným a normotvornými článkami a typickými znakmi morálneho systému. Mravnými vzťahmi rozumieme vzťahy človeka k životu a k životným hodnotám, k druhým ľuďom a k sebe samému, vzťah k svetu.
Axiológia mravnosti
Je náuka o hodnotách, teória hodnôt. V etických systémoch môžu vytvárať rôzne hierarchizované štruktúry. My vychádzame z dvoch skupín. Prvú tvoria elementárne prvky a druhú mravné kategórie.
Prvá skupina obsahuje základné pravidlá ľudského spolužitia:
úcta, šľachetnosť, súcit, hrdosť, úprimnosť, vernosť, dôvera, ohľaduplnosť, solidárnosť, zdvorilosť, pokora, znášanlivosť, pracovitosť, vzájomná pomoc, poslušnosť, sebaovládanie, ctižiadostivosť, trpezlivosť, žičlivosť, korektnosť ...
Druhu tvoria mravné kategórie základného substančného významu: blaho, dobro, zlo, spravodlivosť, povinnosť, zodpovednosť, česť, dôstojnosť, zmysel života a šťastie, svedomie, tolerancia a mier a ..
Blaho – najvyšší dosiahnutý stav duchovno – mravnej dokonalosti,
Dobro a zlo – forma vyjadrenia morálneho ohodnotenia,
Spravodlivosť – je osobitnou mravnou hodnotou,
Povinnosť – spája sa s imperatívom
Zodpovednosť – umožňuje vyjadriť mieru uvedomenia mravného konania človeka k normám
Česť a dôstojnosť – mravné kategórie, postihujú človeka ako najvyššiu hodnotu. Česť vyjadruje individuálne a spoločenské hodnotenie človeka.
Šťastie a zmysel života – šťastie je stav najväčšej vnútornej spokojnosti s podmienkami vlastného bytia, vlastnej existencie.
Svedomie – predstavuje najvyššie kritérium mravnosti.
Tolerancia – má ekvivalent znášanlivosti, rešpektovanie.
Mier – znamená pokoj, priateľské spolunažívanie.
Teória a proces mravnej výchovy
V konkretizácii cieľov, obsahu a procesu mravnej výchovy vychádzame z hodnotovej podstaty mravnosti, jej obsahovej a funkčnej štruktúry. Cieľom mravnej výchovy je dosiahnuť duchovno – mravnú identitu osobnosti s autonómnym systémom, v najhlbšom zmysle slova ľudským, sformovať pevný charakter, hlboké mravné city, názory, .. Základ procesu výchovy mravnosti tvorí poznávacia a skúsenostno – zážitková rovina. Mravnú skúsenosť chápeme ako zapamätanie si životného poučenia. Mravný zážitok nie je odraz života, ale psychologický obsah života samého.
Mravné poznanie treba rozvíjať postupne v integrite kognitívnych a non kognitívnych ontogenetického rozvoja identity. Pri utváraní mravnej osobnosti musíme vychádzať z jej plnej zvrchovanosti, reflektovať kultúru. Mravné sebauvedomenie je uvedomenie si seba samého, že človek je sám sebou, že je mravnou osobnosťou. Mravným citom rozumieme človekom prežívaný vzťah k mravným hodnotám, požiadavkám, skutkom a konaniu. Hodnotový proces sa v morálke hlboko spája so slobodným rozhodovaním. Svedomie chápeme ako najintímnejší regulátor správania a konania človeka.
Mravné rozhodovacie procesy sa uskutočňujú v podmienkach reálnej životnej plurality. Mravnou voľbou rozumieme akt vedomej činnosti človeka, ktorý prechádza k úmyslu, rozhodnutiu. Slobodné rozhodovanie je prejav mravnej spôsobilosti osobnosti. Integrujúcou štruktúrou mravných kvalít osobnosti je charakter. Charakter je jadrom osobnosti, jej mravnou stabilitou.
Pevnosť charakteru závisí od sily vôle. Vôľu pokladáme za chrbtovú kosť charakteru. Rozhodujúcou stránkou charakteru je mravná vychovanosť. Ak si žiak má osvojiť požiadavky, vytvoriť si vlastný názor, presvedčenie a napokon i pevnú mravnú hodnotu, treba mu umožniť a výchovne pomôcť rozvinúť seba uvedomovací a vlastný mravný tvorivý proces. V celom procese mravného utvárania žiakovej osobnosti je významná mravná skúsenosť.
Metódy mravnej výchovy
V procese mravnej výchovy používame rôznu variantnosť stratégii, metód, praktík, foriem a prostriedkov. V praktickej výchovnej činnosti sa metóda realizuje viacerými spôsobmi.
Základné metódy mravnej výchovy:
- metóda klarifikácie, persuázie, exemplifikácie, exercitácie, valorizácie.
Klarifikácia – metóda objasňovania – umožňuje poznať, pochopiť a porozumieť poznávacím mravným kategóriám, mravným pojmom a mravným javom, vytvárať si k nim vnútorný vzťah a postoj a na ich základne kreovať svoj náhľad, názor.
Persuázia – metóda presvedčovania – cieľom je pomáhať utváraniu presvedčenia, ako hlavného hodnotového prvku mravného vedomia.
Exemplifikácia – metóda príkladovania – dynamizuje a umocňuje mravné požiadavky žiaduceho správania vytváraním názorových a príťažlivých vzorov, ideálov, modelov.
Exercitácia – metóda cvičenia – umožňuje rozvíjať činnostný zreteľ mravnosti, osvojovať si sociomravné zručnosti.
Valorizácia – metóda zhodnocovania – umožňuje rozvíjať procesy zmien v mravnom správaní človeka, stimulovať žiaduce a tlmiť správanie a konanie.
Aktivizujúce metódy mravnej výchovy zážitkové učenie – zážitkové metódy učenia môžu napomáhať prehlbovať účinnosť celého procesu mravného formovania osobnosti.
kooperatívne učenie – stratégie a metódy k.u. vedú k rozvoju empatického a prosociálneho správania, k rozvoju priateľských vzťahov.
situačno- problémové metódy – zámerom je rozvinúť proces sociálno-morálneho učenia.