6.10.2016
Japonsko nikdy nepatrilo k mojim vysnených destináciam. Všetko sa to začalo ešte dávno 2. decembra 2015, kedy sa objavili letenky do Tokia za nejakých cca 276€ z Prahy alebo Budapešti na japonskej Expedii. Už vtedy som bol nalomený, ale nejako som to ustál a zavrhol. Deň nato, kedy sa dalo čakať, že chyba bude opravená sa stalo to, že letenky zlacneli ešte viac na fantastických 207€ na osobu. To už som sa Janky ani nič nepýtal a rýchlo hľadal nejaký vhodný termín na jeseň, keďže na jar sme už mali Kyrgyzstan. Nech nie sú tie výlety tak na kope. Nakoniec z toho vypadlo 6 dní v októbri s takmer celodenným stopoverom v Istanbule cestou späť. Už len stačilo našetriť prachy a kúpiť Japan Rail Pass pre nás oboch a mohli sme ísť. V rámci zmiernenia kultúrneho šoku sme sa doma poctivo pripravovali sledovaním japonskej hudobnej produkcie.
308 dní prešlo ako voda, je štvrtok a ja sa z práce dostávam neskôr, ako som pôvodne dúfal. Prvá električka mi ujde pred nosom, ale ďalšou sa už veziem k Centralu, kde som odparkoval auto. Počasie je nič moc a ešte sa musím aj vrátiť po Janku do mesta, lebo dokončuje nejaké pracovné veci. Diaľnica do Budapešti je plná ako nikdy a do toho doslova leje, no nezačína sa to najlepšie. Na parkovisko pred letiskom dorazíme okolo šiestej, takže letecké múzeum opäť raz nestíhame.
Check-in sme si spravili online, ale máme aj batožinu, čiže si tak či tak musíme vystáť celkom solídny rad. Strategicky sa každý postavíme do jedného, čo sa ukáže ako prezieravý ťah, lebo ten môj sa hýbe oveľa rýchlejšie. Ruksaky miznú v útrobách letiska, my prejdeme kontrolou a onedlho sa už náš Airbus A320 odliepa od zeme. Dve hodiny do Istanbulu ubehnú pomerne rýchlo aj vďaka servisu s jedlom a fľaštičkou červeného.
Niečo po jedenástej už pristávame na Ataturkovom letisku, kde sa pomedzi davy ľudí nedá pomaly ani chodiť. Čas si krátime návštevou terasy a využívaním free wifi (2 hodiny na týždeň).
Okolo jednej ráno už začína boarding na náš prvý let wide-body lietadlom, v našom prípade to je Boeing 777-300ER (Ankara). V seat guru som si ešte v lete pozrel rozloženie sedadiel a napísal som na pražskú pobočku Turkish airlines, aby nám na oba lety pridelili nejakú dvojku vzadu, nech je ten len o niečo znesiteľnejší. Pri ceste tam sme dostali predposlednú dvojku 52A a 52B a za nás ako bonus čechov.
Krátko po štarte som sa začal hrať so zábavným systémom, že sa teda trochu zatiaľ pobavím, kým začnú servírovať jedlo a spustil som si biliard. Bavil som sa asi 30 sekúnd a celý systém mi zamrzol. Bohužiaľ nepomohli ani 3 reštarty od posádky a tak mi nezostávalo nič iné ako sa pozerať zvyšných 10 hodín letu na biliardový stôl. Onedlho sa však už začala servírovať večera, po ktorej som si ešte dal dva deci červeného a expresne rýchlo zaspal.