Prileteli sme. Už pri pristávaní som si uviazala šatku, ktorá bude mojou pokrývkou hlavy najbližšie tri týždne.
Let bol príjemný a povestnú iránsku pohostinnosť sme zažili už počas neho: náš spolusediaci sa popýtal kam sa všade chystáme a nechal nám vizitku, ak by sme čokoľvek potrebovali, prípadne mali viac času v Teheráne, nech sa mu len ozveme, rád nás vezme na večeru. Nebol to jediný príklad srdečného privítania, počas našej cesty sa nám ich ušlo hneď niekoľko. Náš let obsluhovali len stewardi, je to také špecifikum letov do Iránu. Letušky Aeroflotu nielenže nemajú uniformu, ktorá by zodpovedala predpísanému dress kódu, oni nemajú ani len uniformu s nohavicami, všetko sú len a len sukne.
Mali sme smolu, spolu s nami o štvrť na tri ráno priletelo jedno obrovské lietadlo KLM a väčšina pasažierov potrebovala získať tranzitné víza. Postavili sme sa teda na koniec rady. Víza sa dávajú systémom organizovaného chaosu. Jedna tlupa ľudí čaká v rade na zaplatenie, ktorý sa hýbe rýchlosťou slimáka, potom sa postaví do druhého zhluku pri častiach ktorého sa náhodným výberom objavuje pán s papierom, ktorý vezme pasy a doklady a potom sa čaká, kedy vykríkne vaše meno. Nehovoriac o tom, že v čase, keď sme sa k čakajúcim pridali my, začal kričať, že nestíhajú, nech prídeme neskôr. Nevzdali sme sa, zaplatili sme a nakoniec sa dočkali vybavenia víz. Trvalo to vyše dvoch hodín. Prirátajme k tomu ešte rýchle menenie peňazí na letisku, zháňanie taxíka a bolo po piatej ráno, keď sme sa konečne dostali na hotel. Svoju izbu sme si užili na sotva štyri hodiny, o deviatej ráno nás už čakal náš sprievodca Ali.
Zadanie bolo jasné, prejsť si tie najvýznamnejšie pamiatky Teheránu, čím viac tým lepšie, čas sme mali asi do šiestej večer. Najprv sme sa odviezli do severnej časti mesta, cestou sme začali míňať čoraz krajšie domy. Bol síce len koniec apríla, ale už o tomto čase sa dokážu teploty vytiahnuť tak na tridsiatku, preto sme velebili fakt, že bolo príjemných dvadsaťpäť, vetrík príjemne pofukoval a Ali nám vysvetlil, že vďaka tomu nezažívame ani klasický smog. Trochu sme krúžili, kým sme sa dostali ku vchodu do komplexu Sa'd Abad – okolité ulice boli zatvorené, údajne sa tak robí počas oficiálnych návštev, keďže okolie múzeí je vládna štvrť.
Komplex, ktorý bol letným sídlom šáhov počas vládnutia dynastie Pahlaví tvorí niekoľko múzeí a vopred si treba vybrať, ktoré chcete navštíviť a podľa toho nakúpiť lístky. My sme sa rozhodli Biely palác a Zelený palác. Vstupné do oboch múzeí bolo asi 21 eur na dvoch: turistickí sprievodcovia s oficiálnym odznakom majú pri sprevádzaní vstup zadarmo a miestni majú vstupné o poznanie lacnejšie.
Biely palác, alebo Palác národov bol postavený v tridsiatych rokoch 20. storočia a jeho vybavenie ostalo zakonzervované z obdobia tesne pred islamskou revolúciou. Je najväčšou budovou v komplexe a ako letné sídlo ho využíval šáh Mohamed Rezá s kráľovnou Farah. Luxusný nábytok podčiarkujú obrovské ručne tkané koberce a jedáleň, najväčšia miestnosť paláca, má rozlohu neuveriteľných 220 metrov štvorcových. Pamiatka na šáha Rézu stojí pred budovou v podobe dvoch bronzových čižiem, ktoré ostali z jeho veľkej sochy – po revolúcii ju odpílili.
Pokračujeme k Zelenému palácu (Palác Šahvand) a cestou míňame veľkú skupinu Číňanov. Ali vie po čínsky a počas najrušnejšej sezóny sa živí sprevádzaním turistov z tejto krajiny. Vraví, že je to síce dobre platená robota, ale mimoriadne náročná: Číňania sa sťažujú na všetko, na dress kód, na jedlo (chýba im to ich, pretkané výraznou chuťou sezamového oleja a dochucovadla MSG), na horúčavu, a keď sa začnú pýtať, tak sa prekrikujú jeden cez druhého. Smeje sa, že najviac sa dá vidieť v Teheráne za deň na skútri, sprevádza takto individuálnych turistov a je to dobrý spôsob na obídenie dopravných zápch. Úprimne, prvé dni mi všetko nebolo jedno ani sediac na zadnom sedadle auta ako pasažier, Iránci šoférujú asi najšialenejšie, ako som doposiaľ videla. Náš bedeker ironicky odporúča v podobe adrenalínového športu odchytiť taxikára na skútri a povedať mu, že sa potrebujete rýchlo dostať na druhý koniec Teheránu, potom si užiť jazdu. Ďakujem, neprosím.
Palác Šahvand, alebo Zelený palác má svoje meno podľa zeleného kameňa zo Zanjanskej provincie, ktorým je vyložený. Postavený bol na konci dynastie Kadžárovcov. Slúžil ako miesto, v ktorom sa konali recepcie a ubytovaní v ňom boli najvýznamnejší hostia. Čo sa výzdoby týka, ohúri aj zvnútra: niekoľko miestností je vyzdobených zrkadlovou mozaikou: blyštia sa steny aj strop. Je to typický ornamentálny prvok pre Irán, údajne vznikol, keď sa pri transporte rozbilo drahé benátske zrkadlo a miestni majstri sa ho rozhodli zachrániť tak, že z jeho úlomkov spravili prvú zrkadlovú mozaiku.
Krátkym presunom autom sa dostávame k ďalšiemu palácovému komplexu, v ktorom šáh Mohammad Rezá Pahlaví so svojou rodinou strávili posledných desať rokov svojej vlády. Stojí tu palác Sahebqaraniyeh z obdobia Kadžárovcov. Páhlaviovci neskôr dostavali v parku bielu kocku – palác Niyavaran, po ktorom je celý komplex pomenovaný. Zaujímavá je strecha nad átriom budovy s panelmi zakrývajúcimi sklenené panely, ktoré sa dajú v prípade potreby odtiahnuť a celý priestor presvetliť. Palác nás ohúril krásnym kermanským kobercom. Neďaleko paláca je pavilión korunného princa Kýrosa Rezú s jeho osobnými predmetmi.
Toľko Páhlaviovci, poďme v histórii trochu viac nazad, ku Kadžárovcom a Safavidovskej dynastii, ktorá postavila palác Golestan v jeho prvej podobe. Nachádza sa v srdci Teheránu neďaleko bazára. Kedysi bol Teherán omnoho menším a kompaktnejším mestom - v 16. storočí bol citadelou (argh) obohnanou múrmi a uprostred nej tento palác. Keď sa v 18. storočí dostala k moci dynastia Kadžárovcov, z Teheránu spravila svoje hlavné sídlo a palác Golestan dala prestavať podľa svojich chutí. Prestavbu realizoval v roku 1865 Haji Ab ol Hasan Mimar Navai.
Svet je malý a v rade na lístky stretávame Slovákov, ktorí sa dokonca osobne poznajú s mojím svokrom, sú z toho istého fachu. Golestan je jedinou pamiatkou, kde v ten deň musíme čakať v rade na lístky, všetko ostatné ide hladko a bez čakania. Ali nám medzitým ukazuje na škaredú budovu: veľký biely kváder hneď za pavilónom a bazénikom pred ním: trochu kazí dojem rozprávke z dávnych čias. Na tomto mieste nám zároveň ukazuje štyri elementy Perzskej záhrady: voda, steny (múry či ploty obkolesujúce záhradu), stromy a budovy. Nájdeme ich potom v každej jednej perzskej záhrade, ktorú navštívime.
Pri prehliadke vnútorného dvora vaše oči určite najrýchlejšie padnú na Budovu Slnka alebo Šams ol Emareh. Vymyslel ju šáh Nasser ed Din, ktorý chcel mať v paláci miesto, z ktorého by mal panoramatické výhľady na celé mesto. Celý palác je krásnym príkladom toho, ako sa dá spojiť iránska a európska architektúra a jeho motívy dnes nájdete vo väčšine iránskej architektúry.
Najznámejšími miestami paláca sú veľký mramorový trón, na ktorom boli korunovaní všetci králi Kadžárskej dynastie. Vyrobený je zo žltého mramoru z provincie Yazd. Briliantová sieň s typickými sklenenými mozaikami sa blyští sťa tisíce slniečok. Za ničím za ňou nezaostáva ani Zrkadlová sieň a Diamantová sieň.
Ďalej by sme pokračovali do bazáru, bohužiaľ je piatok a bazár je zatvorený. Supujú ho stánky otvorené po jeho obvode. Rýchlu obednú prestávku sme si dali v jednej z miestnych vývarovní, Ali nám odporúča Ghormeh Sabdzi, tradičné perzské jedlo, mäso s dusenou zmesou zeleniny a byliniek. Opisuje sa ako voňavé a hrajúce chuťami. V Iráne som mu dala šancu asi trikrát, ale neprišla som mu na chuť: nie, že by bolo zlé, ale viem si predsrtaviť ho ešte dochutiť, celkovo malo mimoriadne mdlú chuť na to, koľko zeleniny a byliniek sa používa na jeho prípravu. Je sa s ryžou, ktorej časť je zafarbená šafránom na žlto, ešte sme k nemu dostali chlieb, jogurt a šalát.
Posilnení sme vstali od stola a vybrali sa objavovať zaujímavé múzeá Teheránu. O nich sa dočítate v utorok.
Ak chcete vidieť viac fotografií z mojich ciest, s manželom máme facebook stránku People Places Flavors, kliknite a cestujte!