Sťažovateľstvo nie je chorobou ale fenoménom tejto doby
Publikované 11.03.2018 v 02:29
v kategórii o živote,
prečítané: 16x
To, že sa ľudia sťažujú pokladám za prirodzené a normálne. Záleží od toho, kde a kto komu sa sťažuje. Či je to kdesi pri víne alebo dané sťažnosti smerujú aj na úradné inštitúcie. V tomto článku sa však budem venovať skôr rôznym úradným podaniam a oznámeniam. pretože to, že ľudia doma pri telke hromžia je prirodzené a počujú to iba ak cez stenu najbližší susedia. V minulosti za komunizmu sa ľudia nemuseli vôbec sťažovať. Verejná bezpečnosť mala všade svojich agentov a bolo isté, že takmer každý sa stane raz nepriateľom štátu a bude proti nemu zakročené. Teda verejná bezpečnosť konala sama a to bez toho, že by niekto oznamoval protiprávnu činnosť. Terajšia polícia nerobí vôbec nič. Nenasadzuje do terénu žiadnych agentov a o okolí čo sa kde deje nemajú policajti ani najmenší pojem. Spoliehajú sa na to, že občania vezmú do ruky mobil, vytočia 158 alebo 159 a oznámia danú skutočnosť. A až vtedy začína polícia niečo robiť. Sama z vlastnej iniciatívy nekoná. Vezmime si novinové reportáže. Takmer tretina z nich sa končí vetou " Ak ste niečo podozrivé videli kontaktujte políciu na čísle 158 alebo priamo na ktoromkoľvek policajnom oddelení". Všade sa šíri logo polície " Pomáhať a chrániť". nečudo, že sa na Slovensku zvýšila úroveň udavačstva. No čo sa vo verejnosti deje? Tí, ktorí využívajú linku polície a vie sa o nich sú spoločnosťou odstrkovaní. Dokonca čo sa mi v minulosti stalo? Únia pre nevidiacich ma odmietla vziať na Reset 2014 len preto, lebo som pred rokom využil svoje právo a kontaktoval som policajnú linku 158. Takže sa ukazuje, že Únia pre nevidiacich mieni pomáhať len vybraným a vyvoleným ľuďom. podľa mojej odbornej mienky nie je kompetenciou únie posudzovať, vyhnutnosť či nevyhnutnosť použitia či kontaktovania policajnej hliadky na to sú iné úrady.
Stiahnite si a prečítajte si podrobnosti:
https://uloz.to/!H4XTrbTqP/tabor-reset-rtf
pokračovanie článku.
Teda k sťažovateľstvu ľudí vyprovokovali hlavne samotné médiá a prílišná propagácia ľudských či iných práv. Už či si niekto tento fakt pripustí alebo nie. Tí, čo sa sťažujú sú v podstate nútení sa sťažovať, príčiny rozoberiem neskôr.
Riešenie sťažovateľov
V prvom rade sa od sťažovateľa odlučuje blízka spoločnosť. Susedia, neraz aj vlastná rodina a pod. Dokonca aj rôzne inštitúcie sa otáčajú chrbtom. pritom si nikto neuvedomuje, že ten dotyčný využíva svoje právo sťažovať sa, právo podať oznámenie. napríklad mne sa únia otočila chrbtom a odmieta ma brať na svoje podujatia. pričom nikomu škoda nevznikla. A just budem na to poukazovať, lebo som obeťou. A to všetko len preto, lebo som si dovolil využívať svoje právo.
Krajným riešením je, že sťažovateľ skončí pred súdom, ktorý mu obmedzí spôsobilosť na právne úkony tak, že nemôže podávať na úrad sťažnosti a podnety. Na tieto úkony mu bude stanovený opatrovník. Ale ani toto opatrenie nepomáha. Sťažovateľ sa môže na opatrobníka sťažovať aj vtedy, ak je právne nespôsobilý, môže písať listy na súd a súd sa musí nimi aj napriek právnemu stavu zaoberať.
Rovnako môže privolávať policajnú hliadku a má právo oznámiť akékoľvek skutočnosti. Ak sa potvrdia, polícia koná sama bez ohľadu na to, či s tým opatrovník súhlasí alebo nie. Sťažovateľ aj keď je nespôsobilý môže sa dať zastúpiť právnikom a tak podávať sťažnosti.
Sťažovateľ sa prestane sťažovať vtedy, ak sa vyrieši hlavná podstata problému a príčin.
napríklad: Niekto stále poukazuje, že by sa štát mohol oňho lepšie postarať, pričom celý problém vychádza napríklad z nesprávnej politiky osoby ( zle žije, zle hospodári z peniazmi). Problematika cigáňov a zdravotne postihnutých.
Cigáni sa večne sťažujú, ale zdraví robiť ich nechcú, nájmy si taktiež platiť nechcú. Hlavne že Fico posiela kontajnery a samosprávy vyčleňujú bytovky, ktoré čoskoro ľahnú popolom.
Cigáni by sa mali učiť od nás normálnych ľudí, ako je možné, že moji rodičia mali na naše vzdelanie a našu výchovu? lebo chceli tak žiť. Cigáň sa chce mať lepšie, ale hovno preto spraví, bude sa iba sťažovať a poukazovať na práva, ktoré vôbec ani nemá.
Zdravotne postihnutý sa môžu sťažovať na rôzne bariéry, absurdity v zákonoch, poukazovaním na zlý sociálny systém a to všetko v nádeji, že si ich aktivitu niekto všimne a začne to riešiť. ( idealizmus, či získanie politickej popularity).
Traumy a psychické príčiny:
Trauma či psychická príčina môže byť zdrojom sťažovateľstva. je ťažké definovať, čo v takomto prípade chce sťažovateľ dosiahnúť:
Chce mať svätý pokoj od všetkých? alebo naopak chce upútať pozornosť ostatných, aby ho ľutovali, aký je chudáčik?
osobne neverím v psychické choroby ani v tie psychologické dristy, ktoré som čítal v nejednej učebnici psychológie. Vo vlastnom živote som sa stretol, že na každé konanie musí existovať príčinná súvislosť. Psychiatri sú sprostí v tom, že napíšu sťažovateľovi do papierov čokoľvek, čím sa však situácia nerieši. Ani lieky nedokážu vyriešiť tento problém. psychiatri sú zahmlievači pravdy a klamári. Namiesto komplexného popisu napíšu do papierov diagnózu, ktorá je nielenže nepresná, ale poškodzuje povesť vyšetrovaného.
Niekedy ani nemusíme hovoriť o chorobe či poruche. Stačilo by do správ napísať pravdu, že sa ako lekár pokúša utlmiť alebo odstrániť zvláštne správanie osoby.
Ja som síce kvôli tomu z psychiatrom problémy nemal, ale čítal som článok o jednom kysučanovi, ktorý kvôli svojmu sťažovateľstvu prišiel o spôsobilosť a bol psychiatricky riešený.
Bývalý úradník si vypĺňal čas písaním sťažností: Keď ich všetky zhromaždil, zapratali štyri kufre!
link:
https://www.cas.sk/clanok/299146/byvaly-uradnik-si-vyplnal-cas-pisanim-staznosti-ked-ich-vsetky-zhromazdil-zapratali-styri-kufre/
Pokračovanie článku.
Za sťažovateľstvo môže aj predošlá profesia. Dá sa predpokladať, že kto skončí na dôchodku ako úradník či policajt, bude na 99% sťažovateľom. Spisovať už niet čo a aktivita chýba a tak sa vrhne do písania sťažností na všetko a všetkých. A to všetko vychádza z pocitu zbytočnosti a nepotrebnosti pre spoločnosť. Sťažovateľ sa v takom prípade domnieva, že koná prospech pre spoločnosť. Aj keď finančnú odmenu od ľudí zrejme nepoberá, spísaním sťažnosti zaberie čas, ktorý sa tak neznesiteľne vlečie.
Sťažovateľstvo môže mať mnoho príčin.
Riešením by mohla byť zmena pohľadu na svet a okolie. V podstate pokúsiť sa čo najminimálnejšie kontaktovať úrady či políciu. Hoci nás média a okolité občianské združenia nútia sťažovať sa, mali by sme tomuto tlaku odolávať.
Ako rozpoznať sťažovateľa?
Zakročiť by sa malo hlavne v úplnom detstve. Sťažovateľ sa prejavuje od detstva nadmerným žalovaním rodičom či učiteľom. V detstve to však málokto rieši a to je chybou. V dospelosti je to ťažko riešiteľné, lebo osoba získa svoje práva a ak sama nesúhlasí z pomocou, odmieta ju, je akákoľvek snaha zbytočná.
Sťažovateľia sú väčšinou samotári
Poznám mnoho nevidiacich a na tých, čo sú osamelí sa zvykne prejavovať syndróm sťažovateľstva. V tomto prípade možno uvažovať aj o hypotéze, že chcú tráviť čas z ľuďmi. Je jedno či ide o úradníkov či policajtov. Vyžadujú ľudskú prítomnosť, ktorá im je okolím či susedmi odmietaná.
Je známe, že samotári ak nie sú sťažovateľia majú tendenciu neodôvodne vysedávať po všeobecných lekároch či psychiatroch len kvôli ľudskej prítomnosti a akej-takej výmene názorov medzi čakateľmi.
Osobne to pokladám za otravu, lebo príjmať pesimizmus a zlú náladu od ostatných chorých? nežiada sa mi, pokazil by som si celý deň.
K doktorovi chodím len z preukázateľnými príznakmi, ktoré chcem riešiť.
Ako vnímať sťažnosť?
V dnešnej dobe majú ľudia problém s tým, že na nich bola podaná nejaká sťažnosť, alebo že si ktosi dovolil zavolať na niekoho políciu. Odpoveďou väčšino býva pomsta. Napríklad: Kaviarnička Námestie majstra pavla 9, 05401 Levoča. Dovolil som si privolať políciu nakoľko ma majiteľka podniku poslala preč s tým, že budú mať uzavretú spoločnosť. prekážalo mi, že z podniku okrem mňa nikto nevyšiel. Tak som to oznámil dňa Piatok 26.1.2018 v čase cca o 20:02 polícii. Nech preveria, či naozaj je tam uzavretá spoločnosť. lebo keby reálne bola, odišli by z podniku aj ostatní, čo sa však nestalo. Dôvod tohto konania mi dodnes nie je známy. Nakoľko v podniku som nespravil žiadnu výtržnosť a ani škodu. A keby aj k nejakej škode došlo, nemá problém ju uhradiť, však mám za čo.
Podrobnosti si prečítajte v článku:
Nič zvláštneho, keď chcem od baby facku
link:
http://tomoblogger.infoblog.sk/clanok/nic-zvlastneho-ked-chcem-od-baby-facku-70097/
Pokračovanie článku.
Tvária sa, ako keby im bola spôsobená bohvie aká ujma, pričom sa však nič nestalo. Samozrejme sú podania, a sťažnosti, ktoré môžu spôsobiť vážne škody, ale to sa rieši úplne inak ako diskrimináciou. Postup skôr majiteľky kaviarničky bol diskriminačný a zrejme ide o mafiánku, pretože mi z polície Levoča doteraz nič neprišlo. Jednoducho využil som svoje právo a za to ma odmietajú v danom podniku obslúžiť. nevadí. Čo nevyrieši polícia, môže vyriešiť obchodná inšpekcia či občianské združenie na ochranu spotrebiteľov.
Iný by možno ustúpil, ale majiteľia pohostinských podnikov sú ako mafiáni a šíria si informácie medzi sebou. To znamená, že ak nezarýpem, čoskoro sa stane, že mi aj v Pivovarke povedia napríklad " Choďte kade ľahšie". Budú tak robiť v nádeji, že som bezbranný. preto sa treba postaviť na odpor anarchií majiteľom pohostinským podnikom, ktorí konajú nečestne.
nech si o mne myslí kto čo chce, viem, že postupujem správne. A dotiahnem celú akciu v kaviarničke do úspešného konca. Oni nemajú záujem na nápravu protiprávneho konania, neviem prečo by som mal byť k nim milosrdný a ustúpiť.
Možnože mi majiteľka urobila zle preto, lebo sa nahlásilo viac báb z Levoče, ktoré by mi chceli vylepiť. Skrátka motív závisti, inak si toto konanie neviem vysvetliť.
Za využitie svojich práv pomsta. A takto sa správa veľa ľudí. pričom aj jedna strana a aj druhá strana má právo podať oznámenie či sťažnosť.
Podania a sťažnosti pri ktorých bola spôsobená škoda
Existujú podania a sťažnosti, pri ktorých je spôsobená škoda. napríklad: Ak o susedovi niekto napíše, že v byte má drogy, že prechováva v počítačoch detské porno a pod. pokiaľ sa tieto podozrenia nepotvrdia, sused, u ktorého boli právne úkony na zistenie trestnej činnosti vykonané, má právo na náhradu vzniknutých škôd. nebude si ich vymáhať od polície, ale od toho, kto oznámenie podal.
Ak bol niekto sťažnosťou či podaním poškodený, má právo na odškodné, lebo ak niekto oznámi u suseda pornografiu, počítač a iné príslušenstvo môžu byť zadržané najdlhšie tuším zo zákona 90 dní. Zákon o policajnom zbore prešiel novelizáciou a mne sa to teraz nechce podrobne skúmať, navyše to nepatrí k tejto téme.
Skrátka, je tu právo na odškodné. Rovnako aj pre prípady, ak niekto podá trestné oznámenie, podozrivý skončí vo väzbe ( preventívna väzba), vina sa nedokáže aj vtedy vzniká právo na odškodné. nemožno ho vymáhať od štátu, ale vymáhať takéto odškodné od oznamovateľa zákon nezakazuje.
Na súde sa podrobne bude skúmať, odkiaľ oznamovateľ získal informácie a na základe čoho podal nedôvodné trestné oznámenie. Ani ľudia, čo podávajú oznámenia či sťažnosti nie sú mechom rauchnutí. veľmi dobre vedia, že za podanie nepravdivých oznámení, môžu byť stíhaný nie len v trestnoprávnej rovine, ale dokonca aj v priestupkovej rovine.
Skrátka, pri sporoch sa skúma množstvo okolností.
Je lepšie volať políciu alebo zasiahnúť?
V dnešnej dobe sme svedkami zaujímavého javu. Občania sú práveže nútení volať políciu kvôli každej blbosti. neveríte? prečítajte si:
Opitý Dávid (20) dokopal dôchodcu, hrozí mu 12 rokov
link:
https://www.noviny.sk/krimi/125292-opity-david-dokopal-dochodcu-hrozi-mu-12-rokov
Pokračovanie článku.
Ten, kto sa chystá zasiahnúť, nemusí mať informácie o správaní a stave napríklad svojho suseda. Riešenie konfliktov je lepšie ponechať na políciu, pretože je oprávnená takmer všetko riešiť. A ak nie riešiť, tak aspoň zadokumentovať.
To, že niekto napríklad dobije suseda len preto, že nahlas púšťa hudbu nikto nezdokumentuje. Naopak, dobitému susedovi sa podarí vďaka polícií zdokumentovať správanie iného suseda, ktorý neprimerane zasiahol.
Upozorniť sa v modernej dobe dá aj cez messenger, pričom sa netreba báť možnosti napadnutia.
Pokiaľ je známe, že sa s daným človekom dá dohodnúť, možno ho vyhľadať, ale pokiaľ o ňom nik nič nevie, nie je vhodné zasahovať. Jedine ak cez messenger, alebo e-mail a dúfať, že adresát si ho prečíta.
Úrady a inštitúcie sú pred notorickými sťažovateľmi chránené zákonom!
V zmysle zákona č. 9/2010 o sťažnostiach úrad opakovane sťažnosť nevybaví ak v nej nie sú uvedené ďalšie skutočnosti ( jednoducho napísané).
To znamená, že sťažovateľ za každým dostane odpoveď, že jeho sťažnosť už vybavená bola a keďže neuviedol nové skutočnosti, nie je dôvod sa ňou zaoberať, nakoľko dôvody sťažnosti už riadne boli prešetrené.
Sťažovateľia však tiež nie sú mechom udretí. A buď napíšu tú istú sťažnosť a na konci v poslednom riadku si vymyslia nejakú novú skutočnosť. A to znamená, že úrad sa predmetnou sťažnosťou musí zaoberať od znova. Rovnako je možné rozposlať rôzne sťažnosti voči jednej inštitúcií po mnohých úradoch.
Spomínam si, keď som podával sťažnosť na nemocnicu v Levoči. Týkala sa mojej protiprávnej hospitalizácie od Nedeľe 4.8.2013 do Nedeľe 11.8.2013.
Na konci sťažnosti som uviedol, že súhlasím, aby sa konalo v mojej neprítomnosti. Bola to malá chybička krásy, pretože odkiaľ mám nabrať istotu, keď som osobne nebol účastný vyšetrovania kauzy, že boli použité všetky dôkazy. Napísal som tam však ešte, že ak niečo budete odo mňa vyžadovať dal som tam e-mail, bola tam aj moja adresa.
Teda hoci dôkazné bremeno bolo na mojej strane, Úrad pre dohľad nad zdravotnou starostlivosťou ma ako poškodeného nedal na vyšetrovanie riadne predvolať. Na vine je aj tá hnusná právnička Judr. Lídia Budzináková, ktorá v danom čase bola zamestnaná ako právnička levočskej nemocnice. To, či je zamestnaná aj teraz netuším.
Je to nahovno právnička, keď nevie riešiť aj práva pacientov.
Taká chudera, čo bola schopná napísať iba dve vety. " Zdravotná starostlivosť vám bola poskytnutá správne, profesionálne nedostatky prešetríme a príjmeme opatrenia". No nikdy som sa už nedozvedel, aké opatrenia boli prijaté. To znamená, že keď tam protiprávne zavrú ďalšieho nevidiaceho, môže mať z toho nie len traumu, ale bude z neho ďalší chronický sťažovateľ v očiach tejto podrbanej spoločnosti vidiacich ľudí.
Ja som právne čistý. nikoho som v roku 2013 nenapadol a ani toho prihriateho policajta z Popradu paľa. Bola tam aj Eva Kapustniaková, ale tá sa akcie veľmi nezúčastnila. Dokonca nebola prítomná ani pri prevoze mojej osoby do levočskej nemocnice, čo je protiprávne, pretože pri prevoze pacienta musia byť minimálne dvaja policajti. Aj keď je niečo oznámené, vždy prídu dvaja policajti a nie jeden, tak je to ustanovené v interných smerniciach polície a je to zároveň aj protikorupčné opatrenie.
Skrátka nikto nebol napadnutý, nikomu nebolo ublížené, nebola škoda na majetku. na psychiatriu do levoče ma vzali iba z dôvodu, že som vyslovil svoj názor, že ma niekto otrávil. A oni chuji to urobili naschvál. Nieže by ma vzali do Popradu, aby sa urobili krvné testy. Je síce pravdou aj to, že bol tam v hoteli nejaký technický problém z dverami a nemohol som sa dostať von. Všetky okolnosti sú zaevidované vo vyšetrovacom spise z trestného konania zápisnica zo dňa 29.12.2016.
Bol na mne spáchaný zločin a od vtedy neustále vypisujem po úradoch a podávam podania. Nerobím to však bezhlavo, každý krok riadne premyslím. No čo z toho, keď v tomto štáte sú podporované zločiny proti nevidiacemu? Toxikologické testy mi mohli spraviť aj v Poprade. Rovnako ak sprostí policajti mali podozrenie o mojom psychickom stave, mali privolať napríklad lekára Lavka, ktorý zastupuje psychiatrickú oblasť v poprade. Bolo by to ekonomicky lacnejšie a pre mňa menej traumatizujúcejšie. Po protiprávjej hospitalizácií, som si pomyslel, že hoci mi bolo ubližované, a nedokážem sa s tým zmieriť, musím bojovať. Ak neuspejem na Slovensku, poženiem to aj na medzinárodnú úroveň.
Chronický sťažovateľ má tú smolu, že ho súdy pripravia o spôsobilosť iba preto, lebo nevie svoje podávanie sťažností a podnetov zdôvodniť. Naopak, ja viem zdôvodniť všetko. A moje články aj o tom svedčia.
Pokiaľ ide o Levočskú kauzu, chcem dosiahnúť iba jediné, aby mi bolo priznané nie len odškodné, jeho výšku si netrúfam z hlavy odhadnúť, ale hlavne, aby boli v psychiatrických nemocniciach pomenené podmienky.
Aj na vyšetrovateľa som nasratý. Bol síce milý a slušný, ale namiesto toho,aby vec odobril a poslal prokurátorovi na ďalšie konanie pako moje kvalitné trestné oznámenie zamietol. Ohradil sa síce akýmisi protokolmi, ale ja viem, že mi bolo ublížené a že aj Levočskí policajti sú kreténi a mafiáni, čo podporujú zločin. Hoci sa tvária milo a akože majú úctu k nevidiacemu. Táto kauza čo sa odohrala v Levočskej nemocnici musí ísť pred súd. Naštvem sa a spojím sa s novinármi a združeniami. Nemôžem za to, že som jediný odvážny, kto je ochotný aj na vzdory tejto sprostej spoločnosti bojovať za práva.
Mnoho vidiacich neprežilo to, čo som prežil ja. Ale mnohým to prajem. Prajem im, aby oslepli, aby zažívali vkuse krivdy a práve vtedy by ma pochopili. Rovnako by vypisovali sťažnosti po úradoch a rovnako by sa bránili.
Jednoducho ja som v niektorých veciach bojový typ a neustúpim, len v prípade vlastnej smrti. Iba vtedy bude odomňa pokoj.
Hoci je málo nevidiacich, čo sa sťažujú, sú medzi nami rovnakí odvážlivci ako ja.
Prečo sa väčšina nevidiacich nesťažuje a nevolá políciu?
Sú izolovaní od vonkajšieho sveta. Tým, že sedia doma nič nemusia riešiť. Rodina sa o nich stará, prípadne niektorých aj oberá o dôchodok, ale to je všetko v poriadku.
Resp. nevidiaci sú zneužívaný aj tak, že ich rodina zneužíva na to, aby ručili za rodičovské pôžičky a pod. Skrátka zastávam názor, že nevidiaci sa narodili na to, aby boli zneužívaní. Navyše bez prospechu či akejkoľvek slobody v živote.
Ja mám výhodu, že som taký hlavatý a nikto si ma nedovolí zneužívať. naopak, ak som aj urobil obchody, o čom mám aj dôkazy v podobe bankových výpisoch, buď sa mi všetko vrátilo alebo som bol aj ziskový ak boli v zmluvách dohodnuté úroky. Pointou je, že nevidiacich často nevýdať na slobode, v hoteloch či baroch samostatne. Je to pre verejnosť nezvyk, aby si nevidiaci vedľa vidiacej verejnosti veselo užíval a roztáčal zábavu. A práve vidiaca verejnosť, čo by mala byť tolerantná robí problémy. Nuž sa potom niet čo čudovať, že sa ako nevidiaci domáham spravodlivosti cez políciu či iné orgány. Osobne nechcem nič viac len rovnaký život ako ostatní. Keď si zdraví ľudia môžu robiť čo sa im zachce, budem si aj ja.
A práve pre presadzovanie slobody nie len seba, ale aj ostatných nevidiacih ma hlavne na mazorníku pokladajú za chronického sťažovateľa.
Hoci z druhej strany až taký nadmerný počet sťažností som zase nepodal:).
Popritom nerobím nič zlého, len presadzujem slobodu pre budúcich nevidiacih, aby to nemali také ťažké ako ja. Skrátka, všetci s nami musia byť takpovediac stotožnený.
Chvalabohu, niečo sa poddalo, ale niekde narážam doslova na anarchiu a chaos.
problémom je aj to, že mnohé metodiky určené pre zaobchadzanie s nevidiacimi sú zastaralé, mnohí odborníci ani nevedia čo všetko by nevidiaci mohli dokázať. problémom je, že to nikto ani neskúma. A čo je horšie, ani to nechce skúmať.
Teda osobne používam sťažovanie a rôzne vypisovanie hlavne na odstránenie nedostatkov a zlepšenie slobody nevidiacich.
Hovorí sa o nevidiacich, že sú výnimoční a nadaní.
Vidiaca verejnosť vidí nevidiaceho ako hrá alebo spieva a celý sú unesený. Toto je svet nevidiacich. Nikto však nechce vidieť, že by mohli žiť slobodnejšie.
Práve pre moju aktivitu ma má celá verejnosť takpovediac za kurvu. Kurvu, ktorá si dovoľuje postaviť sa proti starým poriadkom a verejne vyhlasovať, že sa to dá robiť aj inak.
Že nevidiacich nemusí verejnosť vnímať ako chudáčikov sediacich za klavírom, alebo kdesi medzi gorálkami v chránenej dielni. Moderná doba práveže ponúka viac.
Navyše tá zaostalosť, však mnoho nevidiacich nevie poriadne používať ani platobnú kartu, nevedia pracovať s internetbankingom. Tak sa nikdy nenaučia pocitu zodpovednosti, keď za nich budú mamičky všetko spravovať.
Vraví sa, že rodičov si treba vážiť a ctiť. Ale ako si ctiť ľudí, čo doženú nevidiaceho namiesto do riadného života do skazy. po smrti rodičov príde o všetko, lebo sám nedokáže spravovať majetok a akotak sa o seba starať.
Každý túži byť slobodný a užitočný pre rodinu či okolie. Nie len tým, že rodina bude ťažiť z invalidného dôchodku nevidiaceho ( boli už zdokumentované také prípady).
Nevidiaci si samozrejme moju snahu nedokážu vážiť, lebo samy nevedia čo je to sloboda. Veľa nevidiacich má z psychologického hľadiska osobnosti črty autizmu, čo znamená prítomnosť vlastného sveta.
Napríklad môj svet sú peniaze, aktívny život, môj byt, hotely ak mi výde čas.
Iný sa ponorí do hudby a spevu a ostatné ho nezaujíma. Je mu jedno, že sedí doma, že nevie cestovať, hlavne že má svoj spev a hudbu.
Uznávam teóriu, že vlastný svet chráni do istej miery pred psychickým zrútením. Odmietanie niektorých vonkajších okolností a podnetov môže na jednej strane chrániť psychiku, ale môže to byť pre ňu aj zničujúce. prítomnosť tragédie ako napríklad smrti rodičov, doživotný pobyt v ústave či u niekoho z rodiny, komu bude dobrý invalidný dôchodok nevidiaceho.
Skrátka, dokážem, že sa dá vymaniť z neprajného osudu, že nevidiaci nemusí byť iba úbohý chudák, ktorý sa vláči od jedného člena rodiny k druhému alebo chcem povedať od jedného ústavného zariadenia do druhého.
Treba zničiť tieto staré choré systémy. Nevidiaci môžu byť slobodní! U niektorých síce tomu bráni zdravotný stav, ale dá sa to.