Malé zamyslenie sa z archívu Pútnikov v tieto sviatočné dni.
Posledný deň októbra, sviatok Všetkých svätých, "čas bez času" keltských kňazov, kedy sa večer končilo leto a zima začínala na úsvite. Dvanásť hodín nepatriacich žiadnemu obdobiu, magická noc, kedy dochádza ku konjunkcii svetov. Doba, kedy zosnulí navštevujú živých a tí, nechávajú dušiam blízkych pootvorené dvere do ich bývalých príbytkov, tam kde po nich ostalo oveľa viac ako prázdne prezuvky a telefón, ktorý už za nás nikdy nezdvihnú.
Každý rok odchádzam v ten deň na cintorín, každý rok prekračujem portál deliaci dva svety a tak to ostane až do chvíle, kedy tade budem prechádzať naposledy a budem i ja potrebovať pomoc svojich blízkych, ktorí ma v zástupe vyprevadia na poslednú z mojich pozemských ciest. Ale kým sa tak stane, budem kráčať pod jesennou oblohou, odrážajúcou sa v drobnom mrholení v kalužiach na ceste – nebo nado mnou, nebo podo mnou, chuchvalce hmly, biela mágia medzi tmavými konármi stromov. Náhrobky, nekonečné rady krížov, kamenné platne so škvrnami lišajníka, trsy neduživej, odumretej trávy. Mramorová holubica na pomníku detského hrobu, trúchliaci havran sediaci v korune dubu, odumreté vetvy, očesané a polámané vetrom, pavučina natiahnutá medzi ľavé krídlo kamenného anjela a nohami Spasiteľa visiaceho na susednom kríži. Zvädnuté, žltnúce listy, ktoré nedávam preč. Pohľadnice adresované mŕtvym, neviditeľným atramentom popísané odkazy, ktorých posolstvo zostúpi pod zem, sotva zotlejú na hline hrobu.
A blato, samé blato.
Rozmočená hlina, kamkoľvek kráčam.
Čo robiť na tomto svete, keď nakoniec aj tak všetci zomrieme ? Aký je zmysel nášho bytia, všetkých tých dní a nocí, ktoré nám mnohokrát pripadajú márne a bezútešné ? Ako máme poznať, že svoj život vedieme rozumne a správne ?
Bolo by pohodlné, keby sme dostali jednoznačné odpovede na tieto otázky, také, ktoré by nás sprevádzali od kolísky a stačilo by, aby sme sa nimi neustále riadili - a v opačnom prípade by sme za naše svojhlavé počínanie niesli plnú zodpovednosť. Ale tak jednoduché to zase nie je – niektoré veci sú pre nás zjavné, iné zasa skryté. Každý z nás hľadá nejaký návod, nejaké učenie, vlastnú cestu k naplneniu. Pri tomto hľadaní sa pokúšame podľa vlastných síl uniknúť myšlienke večného zániku, zmieriť sa so smrťou alebo naplniť svoj osud navzdory jeho zdanlivej márnosti – vytvárame si vlastnú cestu životom.
"Iba tvárou v tvár smrti, či nejakej inej prevratnej udalosti je nám povaha tejto prazvláštnej cesty objasnená", usudzuje izraelský spisovateľ Zhenya Senyak. "Realita, príčina a zmysel tohto života, do ktorého sa rodíme nahí, skrvavení a slepí, sú pred nami skryté za pozlátkou našich úspechov, za tieňom našich obáv, za ochabnutosťou našich zmyslov."
Naše telá tvorí prach a voda, ale mnohokrát zabúdame na zázrak, ktorý oživil blato – prach a vodu – Boží dych, oduševňujúci nespočetnú armádu ľudských golemov, ktorí pri svojej slobodnej vôli nemusia poslúchať žiadne rozkazy tvorcu, ale dostali slobodu riadiť sa hlasom vlastného svedomia. Sme z mäsa a krvi, ale je v nás aj živá a vedomá duša, prinášajúca dôkaz o stvorení v každom dychu. Každý záchvev srdca vháňa do tepien novú krv, recykluje prapôvodné vody Genesis. Každý nádych vracia do tela ducha božského architekta, v každej chvíli môžeme nájsť stopy jeho prítomnosti. Každý okamih nám môže priniesť zjavenie. Kedykoľvek môžeme byť znova stvorení.
Hoci aj nahí, skrvavení a slepí.
Toto poznanie umožní, že naša cesta životom dostane spoľahlivé značenie. Vo chvíli, kedy budú hory znížené a údolia zarovnané zistíme, že na niektoré otázky musíme dávať trvalé odpovede. Niekedy k tomu dochádza za mimoriadnych okolností.
Vo chvíli smrti, podobne ako pri pôrode.
Alebo dopravnej nehode, ktorá tak tragicky vstúpila do života blízkeho človeka, ktorému zapaľujem na hrobe sviecu a pritom sa nedokážem ubrániť zármutku.
"Náhla radosť, či ľútosť nám odhalí skutočnosť, ktorá tu bola odjakživa, uhýbala pred našimi krokmi a nabádala nás, aby sme vyhliadli z našich blatistých tiel a precitli."
Aby sme vôbec boli, žiada sa mi doplniť Zhenya Senyaka, lebo aj keď je väčším rizikom narodiť sa ako zomrieť, milujeme stále málo a takmer vždy príliš neskoro.
Hlboké vedomie toho, že nie sme ani na tomto svete osamelí, nás nemusí ani na chvíľu opúšťať. Je obsiahnuté v každom údere srdca, v každom dychu, aj keď väčšinou dýchame bez toho, aby sme si to uvedomovali. Nepozorne prechádzame od jedného okamihu k druhému, ukradomky nazeráme do okien budúcnosti, našu pozornosť rozptyľujú banality každodenného života a toto poznanie sa nepovšimnuté vytráca. Ako často sa nemôžeme zbaviť strachu, že Ten, ktorý bol s nami na počiatku, už s nami nie je, pokiaľ si rúhavo nemyslíme, že dokonca zomrel – ustavičný zhon nás rozptyľuje natoľko, že sa nezamyslíme ani nad zázrakom, ako naše telá fungujú a mylne sa domnievame, že objaviť nášho Tvorcu musí byť ťažké. Zaobídeme sa však aj bez učiteľa a nemusíme putovať ani ďaleko alebo vysoko, aby sme sa s ním stretli v bezprostrednej skúsenosti. Nájdeme ho v dychu našich úst a v úderoch nášho srdca.
Kľúč k otvoreniu pokladnice každého jedného okamihu, k spoznaniu bezprostrednej prítomnosti spočíva v bdelej pozornosti. Aj keď je nemožné pozdržať prítomnú chvíľu v pomyselnom toku času a nemôžme nahliadnuť do tváre Stvoriteľa, môžeme vnímať v každej chvíli jeho prítomnosť, vidieť Boha akoby zozadu, tak ako sa to stalo jednému z biblických prorokov v jaskyni na púšti. Návšteva cintorína je aspoň chvíľkovým utiahnutím do ústrania, takým hľadaním samoty, ktoré by nás mohlo všetkých priviesť na púšť a urobiť z nás pustovníkov. Ale tak ako nie sme vôbec sami medzi ľuďmi prechádzajúcimi pomedzi hroby, medzi stovkami a stovkami horiacich sviec, medzi náhrobkami večne spiacich, ležiacich v zemi naznak s prstami prepletenými s koreňmi mohutných stromov vznášajúcich bezlisté koruny k nebesám, bol pre nás svet za kamenným múrom cintorína stvorený k tomu, aby sme ho obývali, aby sme nachádzali vyšší plán aj v dňoch iných ako zasvätených naším zomrelým a žili zmysluplne naše životy.
Myšlienka na vlastný zánik nás po práve desí, máme strach z tej nepreniknuteľnej temnoty a chladu pod zemou, ktorá nie je nikdy ľahká, s predstavou, že ostaneme nemí, s ústami vyplnenými hlinou, s telom akoby prebodnutým práchnivým brvnom kríža, či zavaleným žulovou platňou krypty.
Pôrod naopak, návrat do lona zeme.
Tentoraz oblečení, bezkrvní a znova slepí.
Môžeme si uvedomiť príchod smrti a skôr, ako jej vzdorovať, môžeme sa pripraviť k odchodu v čase, kedy opona, ktorá bola natiahnutá medzi nás a nášho Tvorcu bude úplne strhnutá. Môžeme však získať nadhľad a priznať si, že všetko to, čo sme v živote dosiahli, je iba veľmi skromným príspevkom k nekonečnému množstvu spôsobov, ktorým sa Stvoriteľova vôľa prejavuje vo svete konania. Neurobili sme takmer nič a to, čo sa nám podarilo nebolo v skutočnosti pre nás. Non nobis, domine, non nobis, sed Nomini Tuo da gloriam.
Existuje v živote vôbec niečo, o čom by sme mohli povedať, že patrí skutočne iba nám ? Odpoveď môže byť pri hlbšom zamyslení prekvapujúca, rovnako ako zdrvujúca súčasne : nič, dokonca ani to, s čím sme neoddeliteľne spojení, naše telo. V ten posledný deň, v poslednej chvíli nášho života ho aj tak budeme môcť opustiť, tak ako motýľ odkladá prázdny zámotok a úplne sa ponoriť do nadčasového okamihu Tvorcovej prítomnosti. V tej chvíli vykročíme na cestu po špirále večnosti a zúfalstvo z prítomnosti smrti sa rozplynie ako hmla nad hrobmi na úsvite dňa.
Zlaté písmená v mauzoléu spomienok: mená, priezviská, dátumy. Narodil sa a zomrel, jednoduchá kabbala života. Čas vyplavuje triešť minulých životov na čadičové pláže večnosti. Duše zosnulých sa vznášajú medzi dvoma svetmi. Rukou prechádzam po drsnej kôre rozčesnutého dubu. Rozodratá dlaň krváca. Medzi hrobmi chodia ženy a muži s vencami, dávajú pozor, kadiaľ kráčajú. Tu nikto nie je sám, ani živí, ani mŕtvi. V strede cintorína horí pri spoločnom kríži množstvo kahancov a sviec obklopené skupinou detí. Zapálil som knôt, ale sotva som prestal plamienok chrániť, zaprskal a pohasol. Malé dievča kľačiace pri jazierku planúceho parafínu, vosk na rukách, sadze na tvári, blato na kolenách, mlčky naťahuje ku mne ruku, aby podávanú sviečku zapálila od inej, skôr ako ju starostlivo zasadí do zeme. Sviece na prahu záhrobia, voskové prsty rastúce z hliny. Plamienky ohňa, horiaceho v každom z nás. Podivný oxidačný proces, ktorý nakoniec strávi aj nás, pohltí a vynesie za hranice tohto sveta. Prijímame tento jemný plameň, niekedy účelovo a nevedomky, pretože zohrieva naše telá a dodáva nám silu, aby sme mohli žiť. Málokedy však myslíme na to, že nás toto horenie aj spaľuje.
Niekto zapálil ďalšiu sviecu.
Inému zazvonil mobilný telefón.
Pamiatka zosnulých. Keď kráčam alejou pomníkov, osvetlených sviečkami, k bráne, za ktorou lampy pouličného osvetlenia iba zdanlivo rozháňajú všetko obklopujúcu temnotu, môžem vo vedomí nemožnosti úniku pred konečnosťou života premýšľať, čo sa ešte stane vonku, za machom porasteným múrom cintorína, a čo bude dovtedy, kým nepoložím aj ja nohu na prvý stupienok schodišťa vedúceho ďaleko odtiaľto. Odpovede sa nedávajú ľahko, ako nie je jednoduché správne formulovať otázky. Budem naďalej milovať, práve tak ako niesť bremeno povinností každého jedného dňa a budem sa báť toho, že ticho znamená neprítomnosť.
Deus meus, Deus meus, cur me dereliquisti ?
Možno si aj ja vo chvíli slabosti odlejem vlastné zlaté teľa, v domnienke, že ma bude chrániť pred mojimi chybami, možno budem zakúšať veľký strach v nejakom vzdialenom kúte sveta a vo chvíľach, kedy sa mi bude zdať, že Boh je odo mňa ešte ďalej ako východ slnka od jeho západu.
Oslobodenie od strachu nebytia je však veľmi blízko, v každom dychu a tlkote srdca – tu medzi náhrobkami a dažďom sčernenými krížmi, medzi kmeňmi smútočných stromov s popraskanou kôrou, z ktorej trhlín túto noc vystupujú duše drahých zosnulých z temných príbytkov do nášho sveta. V jedinom okamihu ticha tu možno pocítiť prísľub večnosti, prstom nakresliť vlastný horoskop do inovati na cudzom náhrobku. Aj keď to neukončí náš odveký strach zo smrti, môže ho zmierniť, podobne ako žiaľ zo straty našich blízkych.
Ak teda možno vystúpiť z hrobu, ak možno vnímať anjelov, ktorí nás sprevádzajú, ak sa môžem opätovne nadýchnuť Božieho dychu, ak budem môcť milovať, tak aby som nezabudol a nebol zabudnutý, potom až príde môj čas, bez obáv nastúpim do člnku na hladine tej čiernej rieky a strašnému prievozníkovi smelo vložím do ruky za hrsť drobných.
Miloš Jesenský
Pútnici.sk, 31.10.2005
pošli do vybrali.sme.sk
Zdielať tento článok na Facebooku