"Tak nám ten zákon predsa prijali" – komentoval by Jozef Švejk stav po hlasovaní v maďarskom parlamente 26. mája 2010. Treba len dúfať, že svet sa za tých cca 100 rokov natoľko zmenil, že nerozumné konania hocikoho v stredoeurópskom priestore už nemôžu mať také dôsledky, ako keď hrdina románu Jaroslava Haška predniesol pamätnú vetu: "Tak nám zabili Ferdinanda". Áno, sú rôzne druhy atentátov a nemusí vždy pri nich tiecť krv. Avšak všetky obdobné činy mávajú obvykle ďalekosiahle dôsledky, často také, ktoré si nikto – vrátane ich iniciátorov – možno ani neželal. To, čo sa udialo v maďarskom parlamente, tiež možno zarátať medzi atentáty; v danom prípade za atentát maďarskej politickej elity na dobré susedské vzťahy a určite nielen so Slovenskom.
V tejto súvislosti ma priam zaráža písanie tlače na Slovensku i konanie niektorých slovenských politických síl, ktoré si nevšimli, že v konaní maďarského parlamentu už nejde o bežné politické rozhodnutie, ale o kvalitatívne iný prístup k riešeniu bežných záležitosti, ktorý nerešpektuje nielen partnera, ale celý systém medzinárodných vzťahov. Otrepané tvrdenia našich mainsteamových novín a televíznych staníc, že reakcia slovenskej vlády a slovenského parlamentu sú "predvolebným hraním maďarskou kartou" alebo dokonca šírením protimaďarských nálad, hraničí s podozrením, že v tomto prípade už nejde o žurnalistiku, ale o dobre platených "agentov vplyvu" cudzej moci, nie príliš priateľsky naklonenej Slovensku. Je predsa nemožné, aby vám susedný štát doslova proti všetkým zvykom dobrých susedských vzťahov a v rozpore s medzinárodným právom anektoval občanov a aby ste vy neprijali proti tomu relevantnú odpoveď. Len skutočný nepriateľ Slovenskej republiky môže takéto konanie nazvať "hraním maďarskou kartou". Už sa nehrá žiadnou kartou, už nejde o povestnú gombičku, ale o priame atakovanie integrity Slovenskej republiky, v tomto prípade integrity jej občianstva.
Keď robia dvaja to isté, nie je to obyčajne to isté. Touto starou múdrosťou možno odbaviť všetky nenáležité tvrdenia o tom, že však aj Slovenská republika uznáva dvojité občianstvo. Prečo potom jej predstavitelia namietajú dvojité občianstvo Maďarskej republiky pre slovenských občanov, pýtajú sa mnohí. Odpoveď je veľmi jednoduchá. Preto, že Slovenská republika nedáva občianstvo ľuďom, ktorí nikdy slovenské občianstvo nemali alebo ktorí sa na Slovensko neprisťahovali a neprešli u nás naturalizačným procesom. Nikoho na Slovensku nenapadlo a ani nenapadne dávať občianstvo na etnickom princípe na území druhých štátov. Dvojité občianstvo u nás majú len tí, ktorí niekedy naše občianstvo mali a boli oň v rozpore prirodzeným právom obratí, alebo tí, ktorí sa na naše územie trvalo prisťahovali a mienia tu žiť. V tom prípade naše orgány netrvali na zrieknutí sa pôvodného občianstva. Iní spôsob dvojitého občianstva naše právo nepozná.
Maďarský zákon sa však odvoláva na zákonodarstvo neexistujúceho štátu, ktorého nie je výlučným právnym následníkom. Porušuje tým Trianonskú mierovú zmluvu, ktorá jej prisúdila zodpovedajúcu časť územia bývalého Rakúsko-Uhorska i s patričným obyvateľ-stvom. Rovnako porušuje Parížsku mierovú zmluvu, ktorá v celosti prevzala Trianon a navyše zakázala akúkoľvek iredentu i revizionizmus. Ako ináč ako revizionizmus a iredentu možno nazvať tento maďarský zákon, keď chce revidovať mierové zmluvy v ich podstatnej časti – príslušnosti občanov ku krajine. Taktiež porušuje dohovor MR a ČSSR č. 37/1961 Zb. o tom, že vo vzťahu MR a SR sú vylúčené dvojité občianstva. Jednoducho momentálna maďarská politická elita sa rozhodla svojím zákonom nerešpektovať nič z toho, čo zabezpečilo mier v Európe na dlhých 65 rokov. Môže toto zodpovedná vláda Slovenskej republiky ignorovať? Kam to všetko povedie? Nazvať slovenskú odpoveď za "hranie maďarskou kartou" môže len ten, kto sa stotožnil s plánmi Maďarska, alebo absolútny hlupák, ktorý je úplne dezorientovaný!
Pri posudzovaní konania hocikoho nemôžeme obísť okolnosti, ktoré sprevádzajú jeho konanie, najmä ak sa sám podieľal na ich vytvorení. Aby sme pochopili, v akých okolnostiach bol prijímaný uvedený maďarský zákon o dvojitom občianstve, musíme zájsť hodne ďaleko; až do 18. storočia. Vtedy si maďarské politické elity zaumienili totálne maďarizovať mnohonárodné Uhorsko, v ktorom Maďari tvorili niečo okolo tretiny obyvateľstva. So zarytou dôslednosťou tento projekt realizovali najmä po rakúsko-maďarskom vyrovnaní roku 1867. Výsledkom ich politiky bolo, že "objekty maďarizácie" vzali svoj osud do vlastných rúk a roku 1918 dali definitívne zbohom krajine, ktorá otvorene a nezakryto vykonávala voči ním politiku etnocídy. Maďarské politické elity sa všemožne snažili zvrátiť rozhodnutie národov oslobodiť sa spod panstva etnocídneho režimu, ale nakoniec museli kapitulovať a podpísať roku 1920 Trianonskú mierovú zmluvu, ktorá dala bodku za ich snom "kývať Európou, keď nás bude 15 miliónov (J. Andrássy)".
Hneď po podpísaní Trianonskej mierovej zmluvy rozpútali maďarské politické kruhy zúrivú revizionistickú a iredentistickú kampaň, ktorá bola založená na dvoch lžiach. Jednou lžou bolo to, že stotožnili Maďarsko s Uhorskom a tvrdili, že nie utláčané národy, ale nespravodlivé veľmoci rozbili "tisícročný maďarský štát", že Maďarsko bolo nespravodlivo potrestané za vojnu, ktorú údajne nezavinilo, že Maďarsko stratilo dve tretiny svojho územia a obyvateľstva. Absolútne ignorovali skutočnosť, že to boli práve oni a ich predkovia, ktorí celú tragédiu pre maďarský národ súvisiacu s porážkou v prvej svetovej vojne zapríčinili. Druhou lžou, ktorú šírili po svete, bolo tvrdenie (podobne ako dnes), že príslušníci maďarských menšín v nástupníckych štátoch sú surovo utláčaní a ohrozovaní v svojej identite. Keďže demokratické európske národy im na tieto lži nenaleteli, maďarské politické elity naskočili na vlnu revanšizmu, ktorú v 30. rokoch minulého storočia predstavovali nacisti na čele s A. Hitlerom.
Budapešť bola prvým štátom, ktorý uznal legitímnosť hitlerovského režimu v Nemecku, a jedným z najhorlivejších podporovateľov jeho revanšizmu. Pevne dúfala, že s Hitlerovou pomocou aj oni budú môcť realizovať svoj program integrálnej revízie, teda vytvorenie veľkého Maďarska v hraniciach bývalého Uhorska. K tomu slúžila aj zúrivá veľkomaďarská propaganda pod heslami Minden vissza (Všetko späť)! a Nem, nem, soha (Nie, nie, nikdy)! Horthyovský režim staval okázalé revizionistické pomníky a všetky svoje neúspechy zdôvodňoval tým, že vraj stratil svoje historické územia. Aby odvrátil pozornosť bežných občanov od sociálnej biedy a politickej neslobody vytvoril predstavu o raji na zemi, ktorý nastane po naplnení cieľov revízie. Aj na to mal heslo v podobe Csonka Magyarország nem ország, nagy Magyarország az Menyország (Okyptené Maďarsko nie je štát, veľké Maďarsko je nebo)! Kde to všetko skončilo, vieme. Krajne pravicový horthyovský režim zaviedol štát do nezmyselnej vojny s desiatkami tisícov zahynuvších Maďarov a nakoniec aj sám bol vystriedaný radikálnymi stúpencami F. Szálasiho (ináč mávajúcimi tými istými vlajkami ako dnešné Maďarské gardy a Jobbik), ktorí už nevraždili len židov a ostatné "menejcenné rasy", ale aj svojich "zradcov".
Skúsenosť z druhej svetovej vojny primäla národy urobiť opatrenia, aby sa už podobné situácie nemohli zopakovať. Jedným zo zásadných bol aj zákaz iredenty v aktuálnom čase i do budúcnosti pre Maďarskov v mierovej zmluve z Paríža. Po upokojení povojnových pomerov aj vtedajšie Česko-Slovensko upustilo od domnienky, že obyvatelia južného Slovenska maďarskej národnosti prijali v čase okupácie dobrovoľne maďarské občianstvo a prestalo ich považovať za cudzincov na česko-slovenskom štátnom území. Aj vtedy totiž dobrovoľné prijatie občianstva cudzieho štátu znamenalo stratu toho pôvodného. Neskoršie sa príslušníkom maďarskej menšiny vrátili všetky národnostné práva v rozsahu, ktoré nie sú celkom obvyklé v Európe. Takže aj dnes je príslušník ktorejkoľvek menšiny na Slovensku plnoprávny a rovnocenný občan s vysokým štandardom národnostných práv.
Roku 1989 sme všetci dúfali, že sa oslobodíme z pút minulosti a v občianskej zhode pripravíme šťastnejšiu budúcnosť pre seba i naše deti. Málokto by bol ochotný pripustiť, že s odvrhnutím komunistickej totality sa spochybnia aj všetky tiet hodnoty a zmluvné záväzky, ktoré znamenali pre Európu od roku 1945 mier až po našu generáciu. Len neveriacky sme prijímali tendencie nových maďarských politických elít ako vo vlastnom Maďarsku, tak aj u nás, ktoré spochybňovali základy povojnového mierového usporiadania. Ako studená sprcha na nás pôsobili vyhlásenie prvého nesocialistického premiéra Maďarska J. Antalla, že sa cíti premiérom 15 miliónov Maďarov v "Karpatskej kotline". Aj toto je jedna z ďalších iredentistických a revizionistických lží maďarskej propagandy, pretože v oblasti stredného Dunaja nikdy nežilo a nežije 15 miliónov Maďarov. Podľa všetkých prístupných štatistických údajov žije v Maďarku a v štátoch s ním susediacich maximálne 12,5 milióna príslušníkov maďarského etnika a to musíme zarátať aj tých, čo sa z nejakých dôvodov za Maďarov do štatistiky neprihlásili.
Slovensko nemôže pri hodnotení prijatého zákona o dvojitom občianstve ignorovať historické súvislosti a v akom ovzduší sa uvedený zákon prijímal. My nemôžeme nevidieť, že od dôb J. Antalla sa situácia v Maďarsku v smere nerešpektovania medzinárodno-právne daného stavu výrazne radikalizovala a silne pripomína časy z medzivojnového obdobia, keď maďarská iredenta a revizionizmus prekvitali. My nemôžeme nevidieť, že za prvej vlády dnešného dezignovaného premiéra Maďarska V. Orbana došlo k obnoveniu všetkých iredentistických pamätníkov v Maďarsku, ktoré boli postavené za Horthyho a odstránené po vojne. My nemôžeme ignorovať, že dnešná vláda v Maďarsku ignoruje všetko to dobré, čo vo vzájomných vzťahoch bolo vybudované, že ignoruje nielen medzinárodné zmluvy, ale aj zmluvy, ktoré podpísalo so Slovenskom. Jednoducho našou povinnosťou je brániť suverenitu a územnú celistvosť Slovenskej republiky i integritu nášho občianstva. Nikto nesmie prísť loviť do nášho "rybníka" bez nášho povolenia. To by mohlo byť jasné aj niektorým našim žurnalistom a to nehovorím o politikoch. Lebo povedať pytliakovi, ako to robí jedna naša pravicová politická strana, že rybník je náš, a nechať ho tam loviť je veľmi zvláštna politika.
Slovenská republika je demokratický štát. Nikoho predsa nemôže nútiť, aby bol proti svojej vôli slovenským občanom. Na druhej strane však musí trvať na základnej povinnosti každého svojho občana, aby bol voči nej lojálny. Len lojalita občanov voči štátu totiž môže zabezpečiť to, aby si štát svoje povinnosti voči svojim občanom mohol plniť. Preto prijatú novelu slovenského zákona o občianstve pokladám za najlepšiu odpoveď všetkým pytliakom, ktorí by chceli loviť v našom rybníku. Som presvedčený, že obrovská väčšina slovenských občanov bez ohľadu na národnosť pokladá Slovensko za svoju vlasť a spája svoj osud s jeho úspešným napredovaní. Všetkým ostatným, ktorým sa to nepáči, musíme dať možnosť výberu. Takúto možnosť dávajú napr. Česko, ale aj model európskej demokracie Nemecko. Jednoducho slovenskí občania potrebujú pokoj a myslím si, že súčasná vláda a parlament sa im v prijatom zákone pokúšajú toto zabezpečiť. Žiaľ, asi nemôžeme dúfať, že "skvelý" Viktor a jeho spolustraníci v jednej na Slovensku pôsobiacej strane nám dajú pokoj. Musíme sa pripraviť na dlhý zákopový boj, v ktorom – ak budeme v zásadných otázkach jednotní – nemôžeme neuspieť.
"Tak nám ten zákon predsa prijali" – komentoval by Jozef Švejk stav po hlasovaní v maďarskom parlamente 26. mája 2010. Treba len dúfať, že svet sa za tých cca 100 rokov natoľko zmenil, že nerozumné konania hocikoho v stredoeurópskom priestore už nemôžu mať také dôsledky, ako keď hrdina románu Jaroslava Haška predniesol pamätnú vetu: "Tak nám zabili Ferdinanda". Áno, sú rôzne druhy atentátov a nemusí vždy pri nich tiecť krv. Avšak všetky obdobné činy mávajú obvykle ďalekosiahle dôsledky, často také, ktoré si nikto – vrátane ich iniciátorov – možno ani neželal. To, čo sa udialo v maďarskom parlamente, tiež možno zarátať medzi atentáty; v danom prípade za atentát maďarskej politickej elity na dobré susedské vzťahy a určite nielen so Slovenskom.