Koji je bio cilj Veleizdajničkoga i Friedjungova procesa?
prisiliti bana Pavla Raucha na ostavku uništiti Hrvatsko-srpsku koaliciju ojačati utjecaj Narodne stranke spriječiti provedbu politike novoga kursa
A B C D
Bio je i otac Pavla Raucha, hrvatskog bana 1908.-1910. Nije se slagao s režimom bana Pavla Raucha. Prvi korak na tom putu je postavljanje za bana Pavla Raucha. Zajedno s karlovačkim oporbenjacima iz saborskih klupa Edom Lukinićem i Božom Vinkovićem bio je na čelu demonstranata koji su prosvjedovali protiv omraženog hrvatskog bana Pavla Raucha. Bio je unuk bana Pavla I. i nećak bana Mladena II. Utjecao je na donošenje ostavke bana Levina Raucha (1871. Cilj izraelskog kopnenog napada bio je odvratiti Hamas i prisiliti ga na primirje. Zajedno s karlovačkim oporbenjacima iz saborskih klupa Edom Lukinićem i Božom Vinkovićem bio je na čelu demonstranata koji su srpnja 1908. prosvjedovali u Karlovcu protiv omraženog hrvatskog bana Pavla Raucha kad je posjetio Karlovac. Cilj te akcije je bio prisiliti Francusku na ostupanje nekih kolonijalnih posjeda. Konačno, Lužnica dolazi u posjed Pavla Raucha. Bio je drugi sin bana Pavla I., brat Mladena II., Pavla II., Grgura IV. Grgur V. je bio najmlađi sin hrvatskog bana Pavla I. U sljedećem razdoblju tijekom i nakon aneksije Bosne i Hercegovine, Starčevićeva stranka se konsolidira, dok frankovci otvoreno služe režimu novoga mađaronskog bana, Pavla Raucha. S tim u svezi u Hrvatskoj je uveden režim bana Pavla Raucha, koji je nastojao na vlast dovesti mađarone, pripadnike nekadašnje Khuenove Narodne stranke, koja se nakon poraza na izborima 1906. sama raspustila. S tim u svezi u Hrvatskoj je uveden režim bana Pavla Raucha, koji je nastojao na vlast dovesti mađarone, pripadnike nekadašnje Khuenove Narodne stranke, koja se nakon poraza na izborima 1906. sama raspustila. Banjavčić je dolio ulje na vatru oslovivši bana Raucha ""najhrvatskim banom poslije Mažuranića"". Banjavčić je dolio ulje na vatru oslovivši bana Raucha ""najhrvatskim banom poslije Mažuranića"". te brat bana Pavla I. Sin je Pavla, slavonskog bana. HSK je 1910. konačno zatražila od Tomašića udaljavanje s dužnosti nekih činovnika iz doba bana Pavla Raucha, a pogotovo odjelnog predstojnika za pravosuđe, dr. Slavka Aranickog. bio je najstariji sin hrvatskog bana Pavla I. Šubića Bribirskog i njegove supruge Urše. Dolazak Pavla Raucha na mjesto bana bilo je u izravnoj vezi s odlukom austro-ugarskoga ministarskog vijeća od 1. prosinca 1907. da, kada to prilike dopuste, anektira Bosnu i Hercegovinu Monarhiji. Potječu od velikaša Hrvatina Stjepanića, koji je priznavao vlast hrvatskog bana Pavla I. Šubića. Bio je oženjen sestrom bana Pavla I. Bribirskog te je 1293. godine boravio kao banov izaslanik na napuljskom dvoru. Nakon Friedjungova procesa vrhovi Monarhije krenuli su u konačni obračun s mađarskim nacionalizmom radi rješavanja krize dualizma. On je imao zadatak uništiti Hrvatsko-srpsku koaliciju. Nije mogao slomiti Hrvatsko-srpsku koaliciju. Napredna stranka pristupa 1905. u Hrvatsko-srpsku koaliciju. Zbog toga »pakta« Supilo je tada napustio Hrvatsko-srpsku koaliciju. Ubrzo je ta stranka ušla u Hrvatsko-srpsku koaliciju (1904. Pritom žestoko napadaju Hrvatsko-srpsku koaliciju i Srbe, posebno nakon aneksije BiH (1908.) Hrvatsko-srpsku koaliciju napustila je Srpska radikalna stranka, no Srpska samostalna stranka ostala je njezinom članicom. Godine 1905. ulazi u Hrvatsko-srpsku koaliciju, a nakon poraza na izborima 1906. raspada se. Kao član Srpske samostalne stranke ušao je u Hrvatsko-srpsku koaliciju, a nakon povlačenja Frana Supila (1909.) Inscenirali su slučaje kojima je bio cilj da se javnosti u nehrvatskim dijelovima SFRJ i cijelom svijetu pokaže da su politički zahtjevi hrvatskog masovnog pokreta zapravo "oživljavanje fašizma", "fašizam kojem je cilj uništiti srpsku manjinu u Hrvatskoj", iako je hrvatsko proljeće bio jedan romantičarski projekt. SSS u to doba s Hrvatskom strankom prava čini Hrvatsko-srpsku koaliciju, većinsku snagu u Hrvatskom saboru. Zajedno sa Svetozarom Pribićevićem 1905. godine osniva Hrvatsko-srpsku koaliciju koja sljedeće godine pobjeđuje na izborima te je Supilo izabran u Hrvatski sabor. Cilj joj je bio uništiti partizanske snage na području između rijeka Bosne i Spreče. Nakon Friedjungova procesa vrhovi Monarhije krenuli su u konačni obračun s mađarskim nacionalizmom radi rješavanja krize dualizma. Nova stranka, nazvana Hrvatska stranka prava, ulazi 1905. u Hrvatsko-srpsku koaliciju, koja prihvaća "narodno jedinstvo" Hrvata i Srba; ostaje nesigurno da li su i Slovenci uključeni. Cilj mu je bio i pronaći, te naravno uništiti, osmo dijete, još jednog člana "Izabranih" koji se tek kasnije priključio grupi. Ondje je išao u hrvatsko-srpsku učiteljsku školu. Bila je uz Srpsku samostalnu stranku glavna nositeljica Hrvatsko-srpske koalicije
Cilj stranke je bilo ujedinjenje Hrvatske sa Srbijom u Jugoslavensku državu. Cilj im je uništiti Sistemske Lordove i promijeniti običaje carstva. Cilj igre je uništiti ""Nexus"" protivničkog tima, koji se nalazi u srcu protivničke baze, i zaštičen je raznim strukturama ("structures") koje se moraju uništiti. Cilj je stvaranje učinkovitog tehnološkog procesa. "narodne armije", željeli uništiti sve što je hrvatsko. Mreži je bio cilj potisnuti i potom uništiti Austriju i Rusiju, a u pozadini su bili slobodni zidari. Čista stranka prava Josipa Franka stala je na stranu Bečkog dvora napadajući Srbe u Hrvatskoj te Hrvatsko-srpsku koaliciju, iako ovo nije bilo uvriježeno mišljenje koje je vladalo u Hrvatskoj. Cilj bolonjskog procesa ukidanje je takvog sustava. Bio je pripadnik Narodne stranke. 1918) koji je bio zastupnik u Hrvatskom saboru i član Narodne stranke. Bio je članom Srpske narodne stranke. Bio je organom Hrvatske narodne stranke. Bio je aktivni pristaša Narodne stranke. Cilj tog projekta bio je ojačati lokalno gospodarstvo kroz poticanje održivog turizma. Prvotno je bio članom Narodne hrvatske stranke. Prvotno je bio članom Narodne hrvatske stranke. Bio je oduševljeni ilirac i pristaša Strossmayerove Narodne stranke. Bio je članom skupine disidenata Narodne stranke koji su se odvojili i osnovali 1881. Njen cilj je bio ojačati filmsku industriju koja je oslabila nakon 2. svjetskog rata. Do 1848. godine bio je prvak Narodne stranke. Po političkom uvjerenju, bio je pristaša Narodne stranke. Bio je prvi gradonačelnik Knina izabran voljom naroda i Narodne stranke. Nakon Friedjungova procesa vrhovi Monarhije krenuli su u konačni obračun s mađarskim nacionalizmom radi rješavanja krize dualizma. Bio je vrlo blizak s Manuelom Oribeom, osnivačem Narodne stranke. Bio je pristaša ilirizma te jedan od osnivača i vođa Narodne stranke. U njoj je otvorio salon koji je bio okupljalište hrvatski mislećih intelektualaca, pristaša i glavnih nositelja Narodne stranke. Ipak, nakon njegove smrti, ponovno će ojačati carigradski utjecaj. U Bosni se nastojalo ojačati katolički utjecaj preko franjevaca. Neovisne narodne stranke. Bio je jedan od utemeljitelja Neodvisne narodne stranke, a objavljivao je u glasilu te stranke "Obzor". Bio je narodni poslanik Jugoslovenske narodne stranke za vrijeme Kraljevine Jugoslavije. Bio je istaknuti član Narodne stranke poznat po svojoj uspješnosti i odličnim govorima. Cilj je stvaranje učinkovitog tehnološkog procesa. politike novoga kursa. Vrhunac borbe protiv politike »novoga kursa« bilo je donošenje tzv. politika novoga kursa. Bio je jedan od utemeljitelja politike "novog kursa". Političko usmjerenje lista davao je Svetozar Pribićević tekstovima u duhu politike »novoga kursa«, odražavajući politiku Srpske samostalne stranke. Supokretač je politike novog kursa. Od 1902. godine jedan od nositelja politike »novoga kursa«, od 1915. do 1918. godine predsjednik Jugoslavenskoga odbora. Početkom 20. stoljeća jača utjecaj političara, koji zagovaraju politiku »novoga kursa«. Politika »novoga kursa« značila je približavanje Ugarskoj u korist zajedničke protubečke politike s boljim izgledima za samoodređenje i ujedinjenje hrvatskih zemalja. Početkom 20. stoljeća Milić je, zajedno s Franom Supilom, Antom Trumbićem i Čingrijom jedan od tvoraca politike novoga kursa i "Riječke rezolucije". Politika novoga kursa

Politika »novoga kursa« je bila politički program dijela hrvatskih i srpskih političara iz banske Hrvatske i Dalmacije, oblikovan u prvom desetljeću XX. Unatoč poteškoćama bila je uskoro osnovana Hrvatsko-srpska koalicija, kao nositelj politike »novoga kursa«, a njezino je vodstvo preuzeo Frano Supilo. Time je bilo dovršeno približavanje hrvatskih i srpskih političara u Hrvatskoj, stvoren temelj za stvaranje Hrvatsko-srpske koalicije i provođenje politike »novoga kursa«. Pojava politike novog kursa ostavila je traga i na njemu. Na kraju su se politici »novoga kursa« priključili i dalmatinski Talijani. Odvajanje ove skupine je bio jednim od razloga sloma politike novog kursa u Dalmaciji. Odvajanje ove skupine je bio jednim od razloga sloma politike novog kursa u Dalmaciji. Odvajanje ove skupine je bio jednim od razloga sloma politike novog kursa u Dalmaciji. U banskoj Hrvatskoj slomu politike »novoga kursa« pridonijeli su frankovci, koji su nastojali prekinuti hrvatsko-srpsku suradnju, dok je u Dalmaciji austrijska vlada uspjela ublažiti otpor dijela političara ponudivši im, u slučaju prihvaćanja politike prihvatljive Beču, gospodarske ustupke. To je bio dio veće strategije čiji je cilj bio spriječiti razvoj komunizma općenito. Odvajanje ove skupine od Hrvatske stranke je bio jednim od razloga sloma politike novog kursa u Dalmaciji. Postrojenja za provedbu takvog procesa nazivaju se degazoližanama. Nakon Friedjungova procesa vrhovi Monarhije krenuli su u konačni obračun s mađarskim nacionalizmom radi rješavanja krize dualizma. „novoga kursa“, rezultat kojega je bilo stvaranje Riječke i Zadarske rezolucije te formiranje Hrvatsko-srpske koalicije. Time je bilo dovršeno približavanje srpskih i hrvatskih političara te stvoren temelj za politiku »novoga kursa«.