Штас је од наведеног заједничко процесима ћелијског дисања и фотосинтезе?
синтеза АТП-а производи оба процеса су органске супстанце трошење кисеоника догађају се у свим живим ћелијама
A B C D
На њој се налазе ензими транспортног ланца електрона који омогућују стварање АТП у процесу ћелијског дисања. Процесе ћелијског дисања проучава биохемија. На примеру фотосинтезе и ћелијског дисања уочава се да су процеси кружења кисеоника и угљеника међусобно тесно повезани и неодвојиви, те да се константно одвијају у свим екосистемима. По томе се синтеза АТП у хлоропластима разликује од синтезе АТП у митохондријама. Користи се за процесе дисања организама, а враћа се у спољашњу средину процесом фотосинтезе. У процесима фотосинтезе се као угљена киселина везује и гради органска једињења. Дисање се састоји из спољашњег дисања, „процеса узимања“ кисеоника из ваздуха и враћања угљен-диоксида, (у спољну средину), као једног од производа унутрашњег или ћелијског дисања. То су:
Топлота тела потиче од енергије која настаје у току ћелијског дисања – или мноштва основних хемијских реакција - при којима се хемијска енергија из хране претвара у енергетске молекуле АТП и топлоту, и непрестано доприноси загревању организма. Синтеза хистона усаглашена је са синтезом ДНК, репликацијом и одвија се углавном у С фази интерфазе ћелијског циклуса. Синтеза хистона усаглашена је са синтезом ДНК, репликацијом и одвија се углавном у С фази интерфазе ћелијског циклуса. Код сциофита компензациона тачка успоставља се при релативно ниској осветљености захваљујући повољном односу између дисања и фотосинтезе. АТП је одличан извор хемијске енергије коришћене у многим биолошким процесима. Хелиофите не подносе сенку зато што је однос између дисања и фотосинтезе код њих неповољан при условима ослабљене светлости. Синтеза АТП која је резултат нецикличног транспорта електрона се назива "нециклична фотосинтетичка фосфорилација". Код њих се у процесу ћелијског дисања ослобађа енергија хемијских веза акумулирана у шећерима и другим угљеним хидратима. Митохондрије (грчки: -{"mitos"}-, конац + -{"chondros"}-, гранула) су локације ћелијског дисања (аеробног метаболизма) код скоро свих еукариота. Угљен-диоксид (CO), се природним путем ослобађа при вулканским ерупцијама, а ослобађа и троши у циклусима дисања и фотосинтезе, као и при размени између океана и атмосфере. Физиологија дисања човека

Физиологија дисања човека је област медицинске физиологије која проучава процесе дисања непосредно повезане са потрошњом кисеоника и ослобађањем угљен-диоксида, који имају за циљ стварање и особађање енергије потребне у човековим животним процесима. Угљеник-диоксид настаје при сагоревању једињења који садрже угљеник, приликом дисања свих живих бића, вулканском активношћу и путем фотосинтезе биљака. Разликују се два типа ћелијског дисања :

Аеробну респирацију обављају аеробне бактерије које живе у средини са кисеоником. Поред ова два пута синтеза АТП се остварује и при псеудоцикличном путу и означава се као "псеудоциклична фосфорилација". Оно је праћено комплексним бихевиоралним (хркање, мрмљање, окретање у кревету...) и биолошким процесима (измена срчане фреквенције, дисања, лучења хормона...). Кисеоник, је поред хране и воде, један од три најбитнија елемената у биохемијским и физиолошке процесим у ћелијама ткива (пре свега у процесима аеробног дисања). Као крајњи производ ћелијског дисања ствара се угљен-диоксид који опет по законима дифузије прелази из ћелија у крв. Други део тог кисеоника задржава се у нижим слојевима, те га користе сав жива бића у процесу ћелијског дисања. Степен сапробности представља интензитет процеса деградације органске супстанце у екосистему. Дисање се састоји из спољашњег дисања, „процеса узимања“ кисеоника из ваздуха и враћања угљен-диоксида, (у спољну средину), као једног од производа унутрашњег или ћелијског дисања. Процесе ћелијског дисања проучава биохемија. На примеру фотосинтезе и ћелијског дисања уочава се да су процеси кружења кисеоника и угљеника међусобно тесно повезани и неодвојиви, те да се константно одвијају у свим екосистемима. У принципу, фотосинтеза је процес супротан процесу ћелијског дисања, када се глукоза и друге супстанце оксидирају и производе угљен-диоксид, воду, те отпуштају хемијску енергију. енантиомерни облици неке органске супстанце. Два честа су [[други ред ћелијског аутомата]] и [[блок ћелијског аутомата]], од којих оба укључују модификовану дефиницију ћелијског аутомата на неки начин. Међутим, недавна открића показују да су оба процеса уочена како током ембрионалног развоја тако и процесима неоваскуларизације код одраслих јединки. Она су очигледно била најчешће органске супстанце у пребиотском добу. Хормони су органске супстанце, односно хемијска једињења липидне или протеинске природе. Шећери су органске супстанце које лако сагоревају при излагању отвореном пламену. У процесима фотосинтезе се као угљена киселина везује и гради органска једињења. Као нуспроизвод процеса фотосинтезе испушта се кисеоник. Даљњим технолошким процесима настају многобројни производи од паприра. Митохондрије (грчки: -{"mitos"}-, конац + -{"chondros"}-, гранула) су локације ћелијског дисања (аеробног метаболизма) код скоро свих еукариота. Ипак, често односе и потребне органске супстанце из тла, чиме га осиромашују. Чисте супстанце које су течне под нормалним условима обухватају воду, етанол и многе друге органске раствараче. Користи се за процесе дисања организама, а враћа се у спољашњу средину процесом фотосинтезе. Осим природних процеса, органске материје у води су најчешће резултат антропогених утицаја. Према томе, од скоро 40 милиона хемијских једињења која су тренутно позната, ~90% су органске супстанце (материје које садрже угљеник). Код сциофита компензациона тачка успоставља се при релативно ниској осветљености захваљујући повољном односу између дисања и фотосинтезе. Хелиофите не подносе сенку зато што је однос између дисања и фотосинтезе код њих неповољан при условима ослабљене светлости. Читава биљка садржи лековите супстанце, од којих су најважнији танини, сапонини, горке материје, флавоноиди, бојене материје, органске киселине, етерично уље и др. Супстанце и фактори који могу да утичу на степен ћелијског метаболизма утичу и на степен загрејаности организма. Многи фотосинтетички организми су развили одређена прилагођавања процеса фотосинтезе којима се концентрише или ускладиштава угљен-диоксид. На примеру фотосинтезе и ћелијског дисања уочава се да су процеси кружења кисеоника и угљеника међусобно тесно повезани и неодвојиви, те да се константно одвијају у свим екосистемима. Дисање се састоји из спољашњег дисања, „процеса узимања“ кисеоника из ваздуха и враћања угљен-диоксида, (у спољну средину), као једног од производа унутрашњег или ћелијског дисања. Процесе ћелијског дисања проучава биохемија. Други део тог кисеоника задржава се у нижим слојевима, те га користе сав жива бића у процесу ћелијског дисања. Физиологија дисања човека

Физиологија дисања човека је област медицинске физиологије која проучава процесе дисања непосредно повезане са потрошњом кисеоника и ослобађањем угљен-диоксида, који имају за циљ стварање и особађање енергије потребне у човековим животним процесима. Примарна функција дисања је унос кисеоника. Примарна функција дисања је унос кисеоника. У процесима фотосинтезе се као угљена киселина везује и гради органска једињења. Користи се за процесе дисања организама, а враћа се у спољашњу средину процесом фотосинтезе. Код сциофита компензациона тачка успоставља се при релативно ниској осветљености захваљујући повољном односу између дисања и фотосинтезе. Као резултат дисања, повишене концентрације кисеоника у организму живих бића настаје хипероксија, вишак кисеоника у ткивима. Механизми еволуције кисеоника укључују оксидацију воде током оксигеничне фотосинтезе, електролизу воде у кисеоник и водоник, те електрокаталитичну еволуцију кисеоника из оксида и оксоацида. Хелиофите не подносе сенку зато што је однос између дисања и фотосинтезе код њих неповољан при условима ослабљене светлости. Код њих се у процесу ћелијског дисања ослобађа енергија хемијских веза акумулирана у шећерима и другим угљеним хидратима. Митохондрије (грчки: -{"mitos"}-, конац + -{"chondros"}-, гранула) су локације ћелијског дисања (аеробног метаболизма) код скоро свих еукариота. На њој се налазе ензими транспортног ланца електрона који омогућују стварање АТП у процесу ћелијског дисања. Угљеник-диоксид настаје при сагоревању једињења који садрже угљеник, приликом дисања свих живих бића, вулканском активношћу и путем фотосинтезе биљака. Крајњи циљ дисања је одржавање повољних концентрација кисеоника, угљен-диоксида и водикових јона у телесним течностима. Разликују се два типа ћелијског дисања :

Аеробну респирацију обављају аеробне бактерије које живе у средини са кисеоником. Транспортом гасова означава процесе преноса кисеоника и угљеник(IV)-оксида од контактне површине спољашњег дисања до свих ћелија организма. Оно је праћено комплексним бихевиоралним (хркање, мрмљање, окретање у кревету...) и биолошким процесима (измена срчане фреквенције, дисања, лучења хормона...). Углавном се примењује у бројним стањима и болестима, у којим је потребно удисање малих количина кисеоника, без потреба за прецизну контролу дисања, и примењене количине кисеоника. На пример, ослобађање молекулског кисеоника из цијанобактерија, као продукта фотосинтезе, изазвало је глобалне промене у Земљиној атмосфери. Замор долази услед недостатка шећера и кисеоника у мишићима који су неопходни и при менталним процесима. Нижи минутни волумен уз подразумевани већи волумен кисеоника значи да се побољшала ефикасност дисања и обрнуто. На примеру фотосинтезе и ћелијског дисања уочава се да су процеси кружења кисеоника и угљеника међусобно тесно повезани и неодвојиви, те да се константно одвијају у свим екосистемима. Највећи градијент јона у свим живим ћелијама је карактеристичан за калцијум. Класа биолошких ензима СОД (супероксид дисмутаза) ствара се у скоро свим живим ћелијама као антиоксиданси. Процесе ћелијског дисања проучава биохемија. Кисеоник, је поред хране и воде, један од три најбитнија елемената у биохемијским и физиолошке процесим у ћелијама ткива (пре свега у процесима аеробног дисања). У процесима фотосинтезе се као угљена киселина везује и гради органска једињења. Множе се и могу се гајити само на живим ћелијама. Као нуспродукт фотосинтезе, биљке отпуштају кисеоник у атмосферу, гас који је неопходан скоро свим живим бићима за обављање ћелијске респирације. Користи се за процесе дисања организама, а враћа се у спољашњу средину процесом фотосинтезе. Дисање се састоји из спољашњег дисања, „процеса узимања“ кисеоника из ваздуха и враћања угљен-диоксида, (у спољну средину), као једног од производа унутрашњег или ћелијског дисања. Као и сви биолошки макромолекули, као што полисахариди и амино киселине, и протеини улазе у састав живих организама и учествују у свим процесима међу ћелијама. То су нагле наследне промене које могу захватити:

Мутације се догађају у свим организмима и ћелијама, као резултат њиховог нормалног рада у сагласности са животном средином. Код њих се у процесу ћелијског дисања ослобађа енергија хемијских веза акумулирана у шећерима и другим угљеним хидратима. Процес фотосинтезе се одвија у биљкама, те у неким бактеријама и алгама, које у својим ћелијама имају хлорофил. Код сциофита компензациона тачка успоставља се при релативно ниској осветљености захваљујући повољном односу између дисања и фотосинтезе. У живим ћелијама, као што је речено, интерфазно једро изгледа хомогено и оптички празно. На њој се налазе ензими транспортног ланца електрона који омогућују стварање АТП у процесу ћелијског дисања. Аутолитиско уништавање ћелија је ретко у живим организмима и обично се јавља у ћелијама повређених или умирлих ткива. Разликују се два типа ћелијског дисања :

Аеробну респирацију обављају аеробне бактерије које живе у средини са кисеоником. Хромозомске абнормалности типично се дешавају у ћелијама озраченим у G фази ћелијског циклуса, пре дуплирања генетичког материјала. Биогени елемент

Биогени елемент је елемент који је неопходан живим бићима у животним процесима. Неспецифични антинеопластични лекови ћелијског циклуса

Неспецифични антинеопластични лекови ћелијског циклуса ( - "CCNS") су класа лекова који делују као антитуморни агенси у свим или некој од фаза ћелијског циклуса. Други део тог кисеоника задржава се у нижим слојевима, те га користе сав жива бића у процесу ћелијског дисања. Ward види рат као природни еволутивни процес и као и у свим другим природним еволутивним процесима рат је хировит, спор, често неефикасан и не показује поштовање за бол нанету живим бићима. Елувијални материјал учествује у свим геоморфолошким процесима.