Која се боја у спектру беле светлости највише отклања од првобитног смера када пролази кроз стаклену призму?
црвена жута љубичаста зелена
A B C D
Индекс преламања зависи од таласне дужине (фреквенције) светлости што се експериментално испољава у појави спектра када се зрак полихроматске (беле) светлости пропусти кроз призму. У оптици, он је направио први практични рефлексиони (огледалски) телескоп и открио да се пропуштањем беле светлости кроз стаклену призму она разлаже у спектар свих боја (у складу са тврђењем Роџера Бејкона из 13. века). Реч "спектар" уведена је у 17. веку у оптику да означи опсег боја које се добијају пропуштањем беле сунчеве светлости кроз оптичку призму. Због Рејлијевог (Lord Rayleig) распршења, проласком беле светлости кроз прозиран материјал, појављује се жућкасто-црвена боја иза материјала, а сам материјал добија плаву боју од рсипања светлости која продире кроз материјал вертикално. Спектар боја се може видети ако се сноп беле светлости усмери на оптичку призму, чиме долази до њеног расапања (дисперзије). Црвена боја

Црвена је боја из видљивог дела спектра светлости. Зелена боја

Зелена боја је боја између плаве и жуте боје у видљивом спектру светлости. Дугине боје обухватају спектар шест боја (примарне и секундарне) које се могу видети пропуштањем зрака светлости кроз тространу кристалну призму. Црвена боја се отклања мање него ли љубичаста, па је на унутрашњој страни. Највише се цени црвена боја, коју називају црвена голубије крви. Најчешћи пример за дисперзију је пролазак беле светлости кроз призму (чиме се бавио Исак Њутн), али леп примјер налази се и у природи, у облику дуге. Тада као кроз велику стаклену призму долази до преламања сунчевих зрака, што ствара дугу изнад воде. Исак Њутн је показао да је бела светлост састоји од светлости свих дугиних боја, које стаклена призма раздваја у пуном спектру боја. Када се пусти да бела сунчева светлост падне на стаклену призму, она се ломи под различитим угловима, разлажући се на саставне делове, који излазе на другој страни призме у облику шарене траке боја. Дисперзија (физика)

Дисперсија светлости, у ширем смислу, јесте зависност оптичких особина једне средине од фреквенције светлости која пролази кроз ту средину, тј. Призма се може користити за разлагање полихроматске (беле) светлости на више боја (пример. После преламања кроз призму, на заклону се добија спектар дугиних боја (стакло иначе прелама у области нормалне дисперсије, па за већу кружну фреквенцију светлости, односно за њену мању таласну дужину, скретни угао светлости је већи). Карактеристична је по живописним бојама (бојама дуге), које се мењају у зависности од угла под којим светлост пролази кроз стаклену површину. У видном спектру, задносно од скупа боја, које људско око може распознати, долазе редом црвена, наранчаста, жута, зелена, плава, љубичаста. Индекс преламања извесних средина може да зависи од поларизације и смера кретања светлости кроз средину. Проласком беле светлости кроз такво (дисперзивно) средство она се разлаже на боје. Код мужјака и неких женки постоји слаба наранџасто црвена пруга која пролази кроз медијалну кобилицу. Све време Табукијев јунак пролази кроз роман у ишчекивању светлости буђења. Када сноп светлости пролази кроз границу између вакуума и другог медијума, или између два различита медијума, таласна дужина светлости се мења, док фреквенција остаје иста. Она описију количину светлости која пролази кроз или се зрачи из неке површине и пада унутар датог просторног угла. Индекс преламања зависи од таласне дужине (фреквенције) светлости што се експериментално испољава у појави спектра када се зрак полихроматске (беле) светлости пропусти кроз призму. У оптици, он је направио први практични рефлексиони (огледалски) телескоп и открио да се пропуштањем беле светлости кроз стаклену призму она разлаже у спектар свих боја (у складу са тврђењем Роџера Бејкона из 13. века). Реч "спектар" уведена је у 17. веку у оптику да означи опсег боја које се добијају пропуштањем беле сунчеве светлости кроз оптичку призму. Спектар боја се може видети ако се сноп беле светлости усмери на оптичку призму, чиме долази до њеног расапања (дисперзије). Зелена боја

Зелена боја је боја између плаве и жуте боје у видљивом спектру светлости. Дугине боје обухватају спектар шест боја (примарне и секундарне) које се могу видети пропуштањем зрака светлости кроз тространу кристалну призму. Због Рејлијевог (Lord Rayleig) распршења, проласком беле светлости кроз прозиран материјал, појављује се жућкасто-црвена боја иза материјала, а сам материјал добија плаву боју од рсипања светлости која продире кроз материјал вертикално. Најчешћи пример за дисперзију је пролазак беле светлости кроз призму (чиме се бавио Исак Њутн), али леп примјер налази се и у природи, у облику дуге. Тада као кроз велику стаклену призму долази до преламања сунчевих зрака, што ствара дугу изнад воде. Исак Њутн је показао да је бела светлост састоји од светлости свих дугиних боја, које стаклена призма раздваја у пуном спектру боја. Када се пусти да бела сунчева светлост падне на стаклену призму, она се ломи под различитим угловима, разлажући се на саставне делове, који излазе на другој страни призме у облику шарене траке боја. У видном спектру, задносно од скупа боја, које људско око може распознати, долазе редом црвена, наранчаста, жута, зелена, плава, љубичаста. Сјајна жута боја, која се добијала из крокоита, хром-жута, касније је постала боја и симбол поштанске службе у готово целој Европи (поштанска жута). Дисперзија (физика)

Дисперсија светлости, у ширем смислу, јесте зависност оптичких особина једне средине од фреквенције светлости која пролази кроз ту средину, тј. Призма се може користити за разлагање полихроматске (беле) светлости на више боја (пример. После преламања кроз призму, на заклону се добија спектар дугиних боја (стакло иначе прелама у области нормалне дисперсије, па за већу кружну фреквенцију светлости, односно за њену мању таласну дужину, скретни угао светлости је већи). Жута боја школског аутобуса

Жута боја школског аутобуса је боја, која је баш прописана за школске аутобусе у САД 1939. године. Жута боја

Жута боја има таласну дужину од 570 до 590 -{nm}-. Лимун-жута боја

Лимун-жута боја је нијанса жуте боје која је добила назив по плоду лимуна. Карактеристична је по живописним бојама (бојама дуге), које се мењају у зависности од угла под којим светлост пролази кроз стаклену површину. Боја опреме: жута/плаво жута. Индекс преламања извесних средина може да зависи од поларизације и смера кретања светлости кроз средину. Проласком беле светлости кроз такво (дисперзивно) средство она се разлаже на боје. Све време Табукијев јунак пролази кроз роман у ишчекивању светлости буђења. Када сноп светлости пролази кроз границу између вакуума и другог медијума, или између два различита медијума, таласна дужина светлости се мења, док фреквенција остаје иста. Индекс преламања зависи од таласне дужине (фреквенције) светлости што се експериментално испољава у појави спектра када се зрак полихроматске (беле) светлости пропусти кроз призму. У оптици, он је направио први практични рефлексиони (огледалски) телескоп и открио да се пропуштањем беле светлости кроз стаклену призму она разлаже у спектар свих боја (у складу са тврђењем Роџера Бејкона из 13. века). Реч "спектар" уведена је у 17. веку у оптику да означи опсег боја које се добијају пропуштањем беле сунчеве светлости кроз оптичку призму. Црвена боја се отклања мање него ли љубичаста, па је на унутрашњој страни. Спектар боја се може видети ако се сноп беле светлости усмери на оптичку призму, чиме долази до њеног расапања (дисперзије). Зелена боја

Зелена боја је боја између плаве и жуте боје у видљивом спектру светлости. Дугине боје обухватају спектар шест боја (примарне и секундарне) које се могу видети пропуштањем зрака светлости кроз тространу кристалну призму. Ултраљубичаста радијација је невидљива, али мали део видљиве светлости пролази кроз филтрациони материјал, са таласним дужинама и опсегу 400-410 -{nm}-, и последица тога је љубичаста боја лампе. Због Рејлијевог (Lord Rayleig) распршења, проласком беле светлости кроз прозиран материјал, појављује се жућкасто-црвена боја иза материјала, а сам материјал добија плаву боју од рсипања светлости која продире кроз материјал вертикално. Најчешћи пример за дисперзију је пролазак беле светлости кроз призму (чиме се бавио Исак Њутн), али леп примјер налази се и у природи, у облику дуге. Тада као кроз велику стаклену призму долази до преламања сунчевих зрака, што ствара дугу изнад воде. У видном спектру, задносно од скупа боја, које људско око може распознати, долазе редом црвена, наранчаста, жута, зелена, плава, љубичаста. Љубичаста боја

Љубичаста боја настаје мешањем црвене и плаве боје. Повремено је боја неба на Марсу љубичаста, због расипања светлости од стране ситних честица леда које се налазе у облацима. Исак Њутн је показао да је бела светлост састоји од светлости свих дугиних боја, које стаклена призма раздваја у пуном спектру боја. При додатном снижавању притиска, нит постаје све шира, па се код притиска од 0,001 бара испунити готово целу стаклену цев, тако да испред аноде буде љубичаста светлост која се зове позитивни стуб светлости. Када се пусти да бела сунчева светлост падне на стаклену призму, она се ломи под различитим угловима, разлажући се на саставне делове, који излазе на другој страни призме у облику шарене траке боја. Дисперзија (физика)

Дисперсија светлости, у ширем смислу, јесте зависност оптичких особина једне средине од фреквенције светлости која пролази кроз ту средину, тј. Призма се може користити за разлагање полихроматске (беле) светлости на више боја (пример. После преламања кроз призму, на заклону се добија спектар дугиних боја (стакло иначе прелама у области нормалне дисперсије, па за већу кружну фреквенцију светлости, односно за њену мању таласну дужину, скретни угао светлости је већи). Љубичаста боја, која је била знак аристрократије и престижа од античких времена, била је посебно скупа и тешка за  производњу, јер боја која се користи, познат као Тириан љубичаста, правила од жлездане слузи одређених шкољки. Карактеристична је по живописним бојама (бојама дуге), које се мењају у зависности од угла под којим светлост пролази кроз стаклену површину. Могу се појавити маслинаста и љубичаста боја. Аметист (боја)

Боја аметист је умерена, транспарентна љубичаста. Племенска боја Фуринакса је љубичаста. Зелена боја

Зелена боја је боја између плаве и жуте боје у видљивом спектру светлости. Индекс преламања зависи од таласне дужине (фреквенције) светлости што се експериментално испољава у појави спектра када се зрак полихроматске (беле) светлости пропусти кроз призму. У оптици, он је направио први практични рефлексиони (огледалски) телескоп и открио да се пропуштањем беле светлости кроз стаклену призму она разлаже у спектар свих боја (у складу са тврђењем Роџера Бејкона из 13. века). Реч "спектар" уведена је у 17. веку у оптику да означи опсег боја које се добијају пропуштањем беле сунчеве светлости кроз оптичку призму. Спектар боја се може видети ако се сноп беле светлости усмери на оптичку призму, чиме долази до њеног расапања (дисперзије). Дугине боје обухватају спектар шест боја (примарне и секундарне) које се могу видети пропуштањем зрака светлости кроз тространу кристалну призму. Због Рејлијевог (Lord Rayleig) распршења, проласком беле светлости кроз прозиран материјал, појављује се жућкасто-црвена боја иза материјала, а сам материјал добија плаву боју од рсипања светлости која продире кроз материјал вертикално. Најчешћи пример за дисперзију је пролазак беле светлости кроз призму (чиме се бавио Исак Њутн), али леп примјер налази се и у природи, у облику дуге. Тада као кроз велику стаклену призму долази до преламања сунчевих зрака, што ствара дугу изнад воде. Исак Њутн је показао да је бела светлост састоји од светлости свих дугиних боја, које стаклена призма раздваја у пуном спектру боја. Када се пусти да бела сунчева светлост падне на стаклену призму, она се ломи под различитим угловима, разлажући се на саставне делове, који излазе на другој страни призме у облику шарене траке боја. Метално-зелена боја површина тела јавља се рефлексијом циркуларно поларизоване светлости, обично лево поларизоване. Дисперзија (физика)

Дисперсија светлости, у ширем смислу, јесте зависност оптичких особина једне средине од фреквенције светлости која пролази кроз ту средину, тј. У видном спектру, задносно од скупа боја, које људско око може распознати, долазе редом црвена, наранчаста, жута, зелена, плава, љубичаста. Призма се може користити за разлагање полихроматске (беле) светлости на више боја (пример. После преламања кроз призму, на заклону се добија спектар дугиних боја (стакло иначе прелама у области нормалне дисперсије, па за већу кружну фреквенцију светлости, односно за њену мању таласну дужину, скретни угао светлости је већи). Зелена боја, која се сматра једном од најлепших боја из палете боја, такође ствара атмосферу спокојства и смирености. Карактеристична је по живописним бојама (бојама дуге), које се мењају у зависности од угла под којим светлост пролази кроз стаклену површину. Индекс преламања извесних средина може да зависи од поларизације и смера кретања светлости кроз средину. Проласком беле светлости кроз такво (дисперзивно) средство она се разлаже на боје. Све време Табукијев јунак пролази кроз роман у ишчекивању светлости буђења. Када сноп светлости пролази кроз границу између вакуума и другог медијума, или између два различита медијума, таласна дужина светлости се мења, док фреквенција остаје иста. Она описију количину светлости која пролази кроз или се зрачи из неке површине и пада унутар датог просторног угла. Боја се мења у зависности од јачине светлости. Начин на који треба проћи капије узначава боја капија, која је или зелена (пролази низводно), или црвена (пролази узводно), док капија коју треба проћи уназад имају ознаку "Р".