Која од наведених соли својим растварањем у води неће довести до промене pH-вредности раствора?
NaHCO 3 CH 3 COONa NaCN NaNO 3
A B C D
Реакција доста зависи од -{pH}- вредности раствора. Формирање амонијум јона зависи од pH вредности раствора. -{pH}- вредност једноставног раствора киселог једињења у води се одређује разблаживањем једињења и из -{"K"}- вредности једињења. -{pH}- скала се може пратити до сета стандардних раствора чије -{pH}- вредности су успостављене међународним договором. Степен до ког амонијак ствара амонијумове јоне зависи од -{pH}- вредности раствора: при -{pH}- ~ 7 дисоцирано је око 99% молекула амонијака. Бикарбонатни јон је амфотерична врста која може реаговати и као киселина и као база, у зависности од -{pH}- вредности раствора. Живе у акваријумској води која има од 6 до 7,5 pH вредности, тврдоћи воде од 2 до 12 dH, и уједначеној температури од 23 до 27 °C. Мешавина две соли која су растворљиве у води, на пример баријум хлорид и натријум сулфат, може довести до стварања тешко растворвљиве соли (као што је баријум сулфат). Достиже -{pH}- од 10,5 са високим садржајем растопљене соли (двоструко вишим него у морској води). Кад се користи више од два пуферна раствора електорда се калибрише уклапањем уочених -{pH}- вредности на праву линију у односу на стандардне пуферске вредности. Присуство ових ћелија је знак промене pH вредности ткива према киселој. Другу групу облика чине типични крашки облици, настали у основи хемијским процесом, растварањем, транспортом раствора и акумулацијом материјала обореним из раствора, или заосталим од раствора. Најчешћа примена јон-селективних стаклених електрода је мерење -{pH}- вредности раствора, односно, активитета хидронијум јона у њему. -{pH}- вредност је бездимензиона величина, и за поређење се користи -{pH}- логаритамска скала која обухвата вредности од 0 до 14. Употреба соли или раствора соли постаје неефикасна испод . Његовим растварањем у води добија се азотна киселина. Топи се у алкалним хидроксидима, базама и прелази у растворљиве силикате:

Киселина која одговара силицијум-диоксиду назива се "ортосиликатна киселина" али се не може добити растварањем у води, већ хидролизом силицијум тетрахлорида:

Ова киселина је у мономолекуларном облику и стабилна је на -{pH}- вредности од 3,2. Ова агресивност индустријских отпадних вода не зависи само од њихове -{pH}- вредности, него и од присуства неких соли и гасовитих продуката у њима. До топљења долази кад су услови подесни, као што су високе температуре, ниске концентрације соли и високе -{pH}- вредности (низак -{pH}- такође отапа ДНК, али пошто је ДНК нестабилна услед денатурације киселине, низак -{pH}- се ретко користи). Вирус је осетљив на високе или ниске вредности -{pH}- (вредности испод 3 и изнад 10). Растварањем у топлој води одваја се од друга два катјона из своје групе. У хемији, -{pH}- је логаритамска мера за киселост воденог раствора. Неорганске киселине формиране растварањем неметалних оксида у води садрже кисеоник. -{pH}- вредност водених раствора се може мерити помоћу стаклене електроде и -{pH}- метра, или индикатора. Растворљиве соли кристалишу из раствора соли (добијених на разне начине), а нерастворљиве соли се издвајају у облику талога. Реакција доста зависи од -{pH}- вредности раствора. Формирање амонијум јона зависи од pH вредности раствора. -{pH}- вредност једноставног раствора киселог једињења у води се одређује разблаживањем једињења и из -{"K"}- вредности једињења. -{pH}- скала се може пратити до сета стандардних раствора чије -{pH}- вредности су успостављене међународним договором. Степен до ког амонијак ствара амонијумове јоне зависи од -{pH}- вредности раствора: при -{pH}- ~ 7 дисоцирано је око 99% молекула амонијака. Бикарбонатни јон је амфотерична врста која може реаговати и као киселина и као база, у зависности од -{pH}- вредности раствора. Живе у акваријумској води која има од 6 до 7,5 pH вредности, тврдоћи воде од 2 до 12 dH, и уједначеној температури од 23 до 27 °C. Мешавина две соли која су растворљиве у води, на пример баријум хлорид и натријум сулфат, може довести до стварања тешко растворвљиве соли (као што је баријум сулфат). Достиже -{pH}- од 10,5 са високим садржајем растопљене соли (двоструко вишим него у морској води). Кад се користи више од два пуферна раствора електорда се калибрише уклапањем уочених -{pH}- вредности на праву линију у односу на стандардне пуферске вредности. Присуство ових ћелија је знак промене pH вредности ткива према киселој. Другу групу облика чине типични крашки облици, настали у основи хемијским процесом, растварањем, транспортом раствора и акумулацијом материјала обореним из раствора, или заосталим од раствора. Најчешћа примена јон-селективних стаклених електрода је мерење -{pH}- вредности раствора, односно, активитета хидронијум јона у њему. -{pH}- вредност је бездимензиона величина, и за поређење се користи -{pH}- логаритамска скала која обухвата вредности од 0 до 14. Употреба соли или раствора соли постаје неефикасна испод . Његовим растварањем у води добија се азотна киселина. Топи се у алкалним хидроксидима, базама и прелази у растворљиве силикате:

Киселина која одговара силицијум-диоксиду назива се "ортосиликатна киселина" али се не може добити растварањем у води, већ хидролизом силицијум тетрахлорида:

Ова киселина је у мономолекуларном облику и стабилна је на -{pH}- вредности од 3,2. Ова агресивност индустријских отпадних вода не зависи само од њихове -{pH}- вредности, него и од присуства неких соли и гасовитих продуката у њима. До топљења долази кад су услови подесни, као што су високе температуре, ниске концентрације соли и високе -{pH}- вредности (низак -{pH}- такође отапа ДНК, али пошто је ДНК нестабилна услед денатурације киселине, низак -{pH}- се ретко користи). Вирус је осетљив на високе или ниске вредности -{pH}- (вредности испод 3 и изнад 10). Растварањем у топлој води одваја се од друга два катјона из своје групе. У хемији, -{pH}- је логаритамска мера за киселост воденог раствора. Неорганске киселине формиране растварањем неметалних оксида у води садрже кисеоник. -{pH}- вредност водених раствора се може мерити помоћу стаклене електроде и -{pH}- метра, или индикатора. Растворљиве соли кристалишу из раствора соли (добијених на разне начине), а нерастворљиве соли се издвајају у облику талога. Реакција доста зависи од -{pH}- вредности раствора. Формирање амонијум јона зависи од pH вредности раствора. -{pH}- вредност једноставног раствора киселог једињења у води се одређује разблаживањем једињења и из -{"K"}- вредности једињења. -{pH}- скала се може пратити до сета стандардних раствора чије -{pH}- вредности су успостављене међународним договором. Степен до ког амонијак ствара амонијумове јоне зависи од -{pH}- вредности раствора: при -{pH}- ~ 7 дисоцирано је око 99% молекула амонијака. Бикарбонатни јон је амфотерична врста која може реаговати и као киселина и као база, у зависности од -{pH}- вредности раствора. Живе у акваријумској води која има од 6 до 7,5 pH вредности, тврдоћи воде од 2 до 12 dH, и уједначеној температури од 23 до 27 °C. Мешавина две соли која су растворљиве у води, на пример баријум хлорид и натријум сулфат, може довести до стварања тешко растворвљиве соли (као што је баријум сулфат). Достиже -{pH}- од 10,5 са високим садржајем растопљене соли (двоструко вишим него у морској води). Кад се користи више од два пуферна раствора електорда се калибрише уклапањем уочених -{pH}- вредности на праву линију у односу на стандардне пуферске вредности. Присуство ових ћелија је знак промене pH вредности ткива према киселој. Другу групу облика чине типични крашки облици, настали у основи хемијским процесом, растварањем, транспортом раствора и акумулацијом материјала обореним из раствора, или заосталим од раствора. Најчешћа примена јон-селективних стаклених електрода је мерење -{pH}- вредности раствора, односно, активитета хидронијум јона у њему. -{pH}- вредност је бездимензиона величина, и за поређење се користи -{pH}- логаритамска скала која обухвата вредности од 0 до 14. Употреба соли или раствора соли постаје неефикасна испод . Његовим растварањем у води добија се азотна киселина. Топи се у алкалним хидроксидима, базама и прелази у растворљиве силикате:

Киселина која одговара силицијум-диоксиду назива се "ортосиликатна киселина" али се не може добити растварањем у води, већ хидролизом силицијум тетрахлорида:

Ова киселина је у мономолекуларном облику и стабилна је на -{pH}- вредности од 3,2. Ова агресивност индустријских отпадних вода не зависи само од њихове -{pH}- вредности, него и од присуства неких соли и гасовитих продуката у њима. До топљења долази кад су услови подесни, као што су високе температуре, ниске концентрације соли и високе -{pH}- вредности (низак -{pH}- такође отапа ДНК, али пошто је ДНК нестабилна услед денатурације киселине, низак -{pH}- се ретко користи). Пример такве реакције је реакција између натријум цијанида (соли -{NaCN}-) и карбонилног једињења попут ацетона. Најопаснији цијаниди су цијановодонична киселина (-{HCN}-) и њене соли, попут калијумцијанида (-{KCN}-) и натријумцијанида (-{NaCN}-). Растварањем у топлој води одваја се од друга два катјона из своје групе. У хемији, -{pH}- је логаритамска мера за киселост воденог раствора. Неорганске киселине формиране растварањем неметалних оксида у води садрже кисеоник. -{pH}- вредност водених раствора се може мерити помоћу стаклене електроде и -{pH}- метра, или индикатора. Реакција доста зависи од -{pH}- вредности раствора. Формирање амонијум јона зависи од pH вредности раствора. -{pH}- вредност једноставног раствора киселог једињења у води се одређује разблаживањем једињења и из -{"K"}- вредности једињења. -{pH}- скала се може пратити до сета стандардних раствора чије -{pH}- вредности су успостављене међународним договором. Степен до ког амонијак ствара амонијумове јоне зависи од -{pH}- вредности раствора: при -{pH}- ~ 7 дисоцирано је око 99% молекула амонијака. Бикарбонатни јон је амфотерична врста која може реаговати и као киселина и као база, у зависности од -{pH}- вредности раствора. Живе у акваријумској води која има од 6 до 7,5 pH вредности, тврдоћи воде од 2 до 12 dH, и уједначеној температури од 23 до 27 °C. Мешавина две соли која су растворљиве у води, на пример баријум хлорид и натријум сулфат, може довести до стварања тешко растворвљиве соли (као што је баријум сулфат). Достиже -{pH}- од 10,5 са високим садржајем растопљене соли (двоструко вишим него у морској води). Кад се користи више од два пуферна раствора електорда се калибрише уклапањем уочених -{pH}- вредности на праву линију у односу на стандардне пуферске вредности. Присуство ових ћелија је знак промене pH вредности ткива према киселој. Другу групу облика чине типични крашки облици, настали у основи хемијским процесом, растварањем, транспортом раствора и акумулацијом материјала обореним из раствора, или заосталим од раствора. Најчешћа примена јон-селективних стаклених електрода је мерење -{pH}- вредности раствора, односно, активитета хидронијум јона у њему. -{pH}- вредност је бездимензиона величина, и за поређење се користи -{pH}- логаритамска скала која обухвата вредности од 0 до 14. Употреба соли или раствора соли постаје неефикасна испод . Његовим растварањем у води добија се азотна киселина. Топи се у алкалним хидроксидима, базама и прелази у растворљиве силикате:

Киселина која одговара силицијум-диоксиду назива се "ортосиликатна киселина" али се не може добити растварањем у води, већ хидролизом силицијум тетрахлорида:

Ова киселина је у мономолекуларном облику и стабилна је на -{pH}- вредности од 3,2. Ова агресивност индустријских отпадних вода не зависи само од њихове -{pH}- вредности, него и од присуства неких соли и гасовитих продуката у њима. До топљења долази кад су услови подесни, као што су високе температуре, ниске концентрације соли и високе -{pH}- вредности (низак -{pH}- такође отапа ДНК, али пошто је ДНК нестабилна услед денатурације киселине, низак -{pH}- се ретко користи). Вирус је осетљив на високе или ниске вредности -{pH}- (вредности испод 3 и изнад 10). Растварањем у топлој води одваја се од друга два катјона из своје групе. У хемији, -{pH}- је логаритамска мера за киселост воденог раствора. Неорганске киселине формиране растварањем неметалних оксида у води садрже кисеоник. -{pH}- вредност водених раствора се може мерити помоћу стаклене електроде и -{pH}- метра, или индикатора. Растворљиве соли кристалишу из раствора соли (добијених на разне начине), а нерастворљиве соли се издвајају у облику талога.