Rebeliunea de Paști
Rebeliunea de Paști (în ; în  sau ) a fost o  armată desfășurată în Irlanda în timpul  din aprilie 1916, declanșată de  împotriva , cu scopul de a proclama o Republică Irlandeză independentă în timp ce Regatul Unit lupta în Primul Război Mondial. A fost cea mai importantă revoltă din Irlanda de după  și primul conflict armat din . Șaisprezece dintre liderii rebeliunii au fost executați în mai 1916, dar insurecția, natura execuțiilor și evoluțiile politice ulterioare au contribuit în cele din urmă la creșterea sprijinului popular pentru independența Irlandei.

Organizată de un Consiliu Militar de șapte oameni al , rebeliunea a început în Lunea Paștelui, pe  și a durat șase zile. , conduși de profesorul și activistul pentru limba irlandeză Patrick Pearse, alături de mai mica  a lui  și de 200 de femei din , au capturat clădiri de importanță strategică din Dublin și au . Armata britanică a adus mii de soldați, precum și artilerie și o canonieră. Au existat lupte de stradă pe rutele către centrul orașului, unde rebelii au încetinit avansul britanicilor și au provocat multe victime. În alte părți din Dublin, luptele au constat în principal din tir de la distanță și lupte cu arme de distanță lungă. Principalele poziții rebele au fost treptat înconjurate și bombardate cu artilerie. Au fost acțiuni izolate în alte părți ale Irlandei; liderul Voluntarilor Irlandezi  a emis o declarație prin care a încercat să oprească rebeliunea, acțiune care a redus foarte mult numărul rebelilor care s-au mobilizat.

În număr mult mai mare și mult mai bine înarmată, armata britanică a înăbușit rebeliunea. Pearse a acceptat capitularea necondiționată în ziua de sâmbătă, 29 aprilie, deși lupte sporadice au continuat pentru scurt timp. După capitulare, țara a rămas sub legea marțială. Aproximativ 3.500 de oameni au fost luați prizonieri de britanici și 1.800 dintre ei au fost trimiși în lagăre de internare sau în închisori din Marea Britanie. Majoritatea liderilor rebeliunii au fost executați în urma curților marțiale. Rebeliunea a readus în prim-planul politicii irlandeze republicanismul militant pentru acțiuni de forță, după ce timp de aproape cincizeci de ani naționalismul constituțional fusese curentul dominant. Opoziția față de reacțiunea britanică la rebeliune a contribuit la schimbările opiniei publice și la tranziția către independență, tranziție manifestată în alegerile din decembrie 1918 din Irlanda, care au fost câștigate de partidul Sinn Féin, care a convocat  și .

Dintre cele 485 de persoane ucise, 260 erau civili, 143 erau militari britanici și personal de poliție și 82 erau rebeli irlandezi, inclusiv 16 rebeli executați pentru rolurile lor în rebeliune. Peste 2.600 de persoane au fost rănite. Mulți dintre civili au fost uciși sau răniți de focul artileriei britanice sau au fost confundați cu rebeli. Alții au fost prinși în focul încrucișat în timpul luptelor dintre britanici și rebeli. Bombardamentele de artilerie și incendiile rezultate au lăsat în ruine părți din centrul Dublinului.

Context 

 au unit Regatul Marii Britanii cu Regatul Irlandei sub titulatura de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei, abolind  și conferind Irlandei reprezentare în Parlamentul Britanic. De la început, mulți naționaliști irlandezi s-au opus unirii, au protestat împotriva lipsei unei reprezentări politice adecvate, și au criticat guvernarea britanică a Irlandei și a poporului irlandez, în special tratarea Marii Foamete. Opoziția a luat diferite forme: constituțională (; ), socială (; ) și revoluționară (; ).  a căutat să obțină autoguvernare pentru Irlanda, în cadrul Regatului Unit. În 1886,  condus de  a reușit să introducă pe ordinea de zi a Parlamentului Britanic , dar acesta a fost respins.   din 1893 a fost adoptat de Camera Comunelor, dar respins de Camera Lorzilor.

După moartea lui Parnell, naționaliștii mai tineri și mai radicali au devenit dezamăgiți de politica parlamentară și s-au întors către forme mai extreme de separatism. ,  și  promovată de WB Yeats și Augusta, Lady Gregory, împreună cu noua gândire politică a lui  exprimată în ziarul său  și organizații precum Consiliul Național și Liga Sinn Féin, i-au determinat pe mulți irlandezi să se identifice cu ideea unei Irlande gaelice independente. La aceasta se face referire uneori prin termenul generic , autoritățile britanice folosindu-l ca  pentru republicani și naționaliști avansați.

 fost propus de prim-ministrul liberal britanic HH Asquith în 1912. , în majoritate protestanți, s-au opus, deoarece nu doreau să fie conduși de un guvern irlandez dominat de catolici. În frunte cu Sir Edward Carson și , ei au format Ulster Volunteers (UVF) în ianuarie 1913. Ca răspuns, naționaliștii irlandezi au format o grupare paramilitară rivală, , în noiembrie 1913.  (IRB) a fost forța motrice din spatele Voluntarilor Irlandezi și a încercat să o controleze pe aceasta din urmă. Liderul Voluntarilor Irlandezi era , care nu era membru IRB. Scopul declarat al acestora era „asigurarea și menținerea drepturilor și libertăților comune tuturor locuitorilor Irlandei”. Acesta includea oameni cu o gamă largă de opinii politice și era deschis „tuturor irlandezii apți de muncă, fără distincție de crez, politică sau grup social”. Un alt grup militant, , a fost formată de sindicaliști ca urmare a  din acel an. Ofițerii armatei britanice  dacă li se va ordona să ia măsuri împotriva Voluntarilor din Ulster. Când Voluntarii Irlandezi au , armata britanică a încercat să-i oprească și a tras într-o mulțime de civili. Până în 1914, Irlanda părea să fie în pragul unui război civil, care a fost evitat în august din cauza izbucnirii Primului Război Mondial și de  în acesta. Cu toate acestea, la , Legea Guvernării Irlandei din 1914 a fost adoptată și publicată, alături însă de , care amâna automia irlandeză pentru un an, amânarea putând fi prelungită cu perioade de șase luni atât timp cât continua războiul. La acea vreme multă lume credea că războiul nu va dura mai mult de câteva luni. La , a fost emis un  în temeiul Legii de Suspendare, ordin prin care Legea Guvernării Irlandei rămânea suspendată până la . Un nou astfel de ordin a fost emis la , suspendând Legea pentru încă șase luni.

Planurile rebelilor 

Consiliul Suprem al IRB s-a întrunit la , la puțin mai mult de o lună după ce guvernul britanic declarase război Germaniei. La această întâlnire, ei au hotărât să organizeze o revoltă înainte de încheierea războiului și să obțină ajutor din partea Germaniei. Responsabilitatea pentru planificarea revoltei a fost încredințată lui Tom Clarke și . Voluntarii Irlandezi — cea mai mică dintre cele două forțe rezultate în urma divizării din septembrie 1914 din cauza sprijinului pentru efortul de război britanic — au înființat un „staff de cartier general” din care făcea parte Patrick Pearse ca director al organizației militare,  ca director de operațiuni militare și  ca director de instrucție. Ulterior, s-a adăugat și  ca director de comunicații.

În mai 1915, Clarke și Mac Diarmada au înființat un comitet militar sau un consiliu militar în cadrul IRB, format din Pearse, Plunkett și Ceannt, pentru a elabora planuri pentru o revoltă. Clarke și Mac Diarmada s-au alăturat la scurt timp după aceea. Consiliul Militar a reușit să-și promoveze propriile politici și propriul personal independent atât față de Executivul Voluntarilor, cât și față de Executivul IRB. Deși nu s-au opusi în principiu unei revolte, liderii Voluntarilor și IRB-ului erau de părere că nu este oportună în acel moment. Șeful statului major al Voluntarilor, Eoin MacNeill a susținut o revoltă numai dacă guvernul britanic încearcă cumva să-i suprime pe voluntari sau să introducă  și doar dacă o astfel de revoltă ar avea șanse de succes. Președintele IRB, , și proeminentul membru IRB  aveau opinii similare. Consiliul Militar și-a ținut secrete planurile, pentru a împiedica autoritățile britanice să le afle, dar și pentru a preveni situația în care unele persoane chiar din cadrul organizației ar putea încerca să oprească revolta. Membrii IRB dețineau gradul de ofițer de Voluntari în toată țara și își luau ordinele de la Consiliul Militar, nu de la MacNeill.

La scurt timp după izbucnirea Primului Război Mondial,  și liderul , , s-au întâlnit cu ambasadorul german în Statele Unite, , pentru a discuta despre sprijinul german pentru o revoltă. Casement a mers în Germania și a început negocierile cu guvernul și armata germană. El i-a convins pe germani să-și anunțe sprijinul pentru independența Irlandei în noiembrie 1914. Casement a încercat, de asemenea, să recruteze o , formată din  irlandezi, care să fie înarmată și trimisă în Irlanda pentru a se alătura revoltei. Cu toate acestea, doar 56 de oameni s-au oferit voluntari. Plunkett a mers împreună cu Casement în Germania în anul următor. Împreună, Plunkett și Casement au prezentat un plan („Raportul Irlanda”) în care o  germană să aterizeze pe coasta de vest a Irlandei, în timp ce o răscoală din Dublin să distragă atenția forțelor britanice, astfel încât germanii, cu ajutorul voluntarilor locali, să-și asigure controlul asupra liniei râului Shannon, înainte de a avansa spre capitală. Armata germană a respins planul, dar a fost de acord să trimită arme și muniție către Voluntari.

 — șeful Armatei Cetățenești Irlandeze (ICA), o grupare de voluntari înarmați din sindicatele socialiste — nu era la curent cu planurile IRB și a amenințat că va începe o rebeliune pe cont propriu dacă alte partide nu reușesc să acționeze. Dacă ar fi făcut-o singuri, IRB și Voluntarii le-ar fi venit în ajutor; cu toate acestea, liderii IRB s-au întâlnit cu Connolly în ianuarie 1916 și l-au convins să-și unească forțele cu ei. Ei au convenit că vor lansa o răscoală împreună de Paște și l-au făcut pe Connolly al șaselea membru al Consiliului Militar. Thomas MacDonagh avea să devină mai târziu al șaptelea și ultimul membru.

Moartea vechiului lider   la New York în august 1915 a fost o oportunitate de a organiza o demonstrație spectaculoasă. Rămășițele sale au fost trimise în Irlanda pentru înmormântare în , Voluntarii Irlandezi ocupându-se de aranjamente. Pe traseul procesiunii și la mormânt s-au adunat mulțimi imense. Pearse a susținut o cuvântare dramatică, un apel de adunare către republicani, care se încheia cu cuvintele „”.

Evenimentele de până la Săptămâna Paștelui 

La începutul lunii aprilie, Pearse a dat voluntarilor irlandezi ordine pentru trei zile de „parade și manevre” începând cu Duminica Paștelui. El avea autoritatea de a face acest lucru, în calitate de director de organizare al Voluntarilor. Ideea era ca membrii IRB din cadrul organizației vor ști că acestea sunt ordine pentru a începe răscoala, în timp ce alții precum MacNeill și autoritățile britanice ar fi luat de bune cuvintele „parade și manevre”.

Pe , marina germană a trimis nava  spre comitatul Kerry, sub denumirea falsă de  și sub pavilion norvegian. Nava era încărcată cu 20.000 de puști, un milion de cartușe și explozibili. Casement a plecat și el în Irlanda la bordul submarinului german . El era dezamăgit de nivelul de sprijin oferit de germani și intenționa să oprească sau măcar să amâne răscoala.

Miercuri, , consilierul , membru Sinn Féin al , a citit, în cadrul unei ședințe a Corporației, un document care se presupunea că a fost obținut clandestin de la , și care detalia planurile autorităților britanice de a aresta în scurt timp liderii Voluntarilor Irlandezi, ai Sinn Féinului și ai Ligii Galice, și să ocupe sediile acestora. Deși autoritățile britanice au spus că „Documentul de la Castel” este un fals, MacNeill le-a ordonat Voluntarilor să se pregătească de rezistență. Fără știrea lui MacNeill, documentul fusese, într-adevăr,  de Consiliul Militar pentru a-i convinge pe moderați de necesitatea răscoalei pe care ei o planificau. Era o versiune editată a unui document real care descria planurile britanice în caz de recrutare în serviciul militar. În aceeași zi, Consiliul Militar i-a informat pe ofițerii superiori ai Voluntarilor că răscoala va începe în Duminica Paștelui. Consiliul a ales, însă, să nu informeze membrii de ranguri inferioare sau pe moderații ca MacNeill decât în ultimul moment.

A doua zi, MacNeill a înțeles că răscoala este pe cale să fie declanșată și a amenințat că va face tot posibilul pentru a o împiedica, mai puțin să îi informeze pe britanici. Puțină vreme, MacNeill s-a lăsat convins să colaboreze cu unele acțiuni restrânse, după ce Mac Diarmada i-a dezvăluit că un transport de arme germane era pe cale să fie descărcat de pe vas în comitatul Kerry. MacNeill credea că, atunci când britanicii vor afla despre transport, îi vor suprima imediat pe Voluntari, și ca urmare considera că se justifică măsurile defensive luate de Voluntari, inclusiv „manevrele” planificate.

Aud și U-19 au ajuns pe coasta comitatului Kerry în Vinerea Mare, pe , mai devreme decât se așteptau Voluntarii, așa că nimeni nu a fost acolo pentru a întâmpina navele. Marina Regală știa despre transportul de arme și a interceptat nava Aud, determinându-l pe căpitan să o scufunde. Mai mult, Casement a fost capturat la scurt timp după ce a debarcat la .

Când MacNeill a aflat de la voluntarul  că transportul de arme a fost pierdut, a revenit la poziția inițială. Cu sprijinul altor lideri cu aceleași idei, în special al lui Bulmer Hobson și , el a emis tuturor voluntarilor o contramandare a ordinelor, anulând toate acțiunile de duminică. Acest ordin de contramandare a fost transmis ofițerilor Voluntarilor și tipărit în ziarele de duminică dimineață. Nu a reușit decât să întârzie răscoala cu o zi, și să reducă foarte mult numărul de voluntari care s-au prezentat.

 știa despre transportul de arme, desprea întoarcerea lui Casement și că Paștele este data planificată pentru răscoală, din mesajele radio transmise între Germania și ambasada sa din Statele Unite, care erau interceptate de Marina Regală și descifrate în  a Amiralității. Informațiile au fost transmise , Sir Matthew Nathan, pe , dar fără a dezvălui sursa, iar Nathan avea îndoieli cu privire la acuratețea acestora. Când a ajuns la Dublin vestea despre capturarea lui Aud și arestarea lui Casement, Nathan a discutat cu , . Nathan a propus un raid la , cartierul general al Armatei Cetățenești, și pe proprietățile Voluntarilor din Father Matthew Park și , dar Wimborne a insistat ca liderii să fie arestați în masă. S-a decis amânarea acțiunii până după a doua zi de Paști (luni) și, între timp, Nathan i-a telegrafiat , , la Londra, pentru a-i cere aprobarea. Când Birrell și-a transmis în sfârșit prin cablu răspunsul prin care autoriza acțiunea, luni, , la prânz, Răscoala deja izbucnise.

În dimineața zilei Paști, , Consiliul Militar s-a reunit la Liberty Hall pentru a discuta ce trebuie făcut în lumina ordinului de contramandare al lui MacNeill. Ei au hotărât că răscoala va avea loc a doua zi, în a doua zi de Paști, și că Voluntarii Irlandezi și Armata Cetățenească vor intra în acțiune împreună ca „Armata Republicii Irlandeze”. Ei l-au ales pe Pearse drept președinte al Republicii Irlandeze și comandant suprem al armatei; Connolly a devenit comandantul Brigăzii Dublin. Au fost apoi trimiși curieri către toate unitățile, pentru a le informa despre noile ordine.

Rebeliunea la Dublin

A doua zi de Paști 

În dimineața zilei de luni, , aproximativ 1.200 de membri ai Voluntarilor Irlandezi și ai Armatei Cetățenești Irlandeze s-au adunat în mai multe locații din centrul Dublinului. Printre ei se numărau și membri ai grupării exclusiv feminine . Unii purtau uniforme ale Voluntarilor Irlandezi și ale Armatei Cetățenești, în timp ce alții purtau haine civile cu o banderolă galbenă a Voluntarilor Irlandezi, pălării militare și . Erau înarmați în cea mai mare parte cu puști (în special ), dar și cu puști, revolvere, câteva pistoale semi-automate Mauser C96 și grenade. Numărul voluntarilor care s-au mobilizat a fost mult mai mic decât se aștepta. Acest lucru se datora ordinului de contramandare al lui MacNeill și faptului că noile ordine fuseseră trimise atât de din scurt. Cu toate acestea, câteva sute de voluntari s-au alăturat Răscoalei după ce aceasta a început.

Cu puțin înainte de amiază, rebelii au început să ocupe poziții importante în centrul Dublinului. Planul rebelilor era să păstreze sub control centrul orașului Dublin. Aceasta era o zonă mare, de formă ovală, delimitată de două canale:  la sud și  la nord, cu  curgând prin mijloc. Pe marginile de sud și de vest ale acestui cartier se aflau cinci cazărmi ale Armatei Britanice. Majoritatea pozițiilor rebelilor fuseseră alese pentru a se apăra împotriva contraatacurilor dinspre aceste cazărmi. Rebelii au ocupat pozițiile cu ușurință. Civilii au fost evacuați, iar polițiștii au fost expulzați sau luați prizonieri. Au fost baricadate ferestrele și ușile, au fost puse sub pază hrana și proviziile și au fost înființate posturi de prim ajutor. Pe străzi s-au ridicat baricade pentru a împiedica mișcarea Armatei Britanice.

O forță comună de aproximativ 400 de Voluntari și membri ai Armatei Cetățenești s-au adunat la Liberty Hall sub comanda comandantului James Connolly. Acesta era batalionul cartierului general și îi includea și pe comandantul suprem Patrick Pearse, precum și pe Tom Clarke, Seán Mac Diarmada și . Ei au mers pe jos către  (GPO) de pe , artera principală din Dublin, au ocupat clădirea și au arborat două drapele republicane. Pearse a ieșit afară și a citit . Cópii ale Proclamației au fost lipite pe pereți și împărțite trecătorilor de către voluntari și de către distribuitorii de ziare. Poșta Generală urma să fie cartierul general al rebelilor pentru cea mai mare parte a răscoalei. Voluntarii din poștă au ocupat și alte clădiri de pe stradă, inclusiv clădiri cu vedere la . Ei au ocupat și o stație de radiotelegraf și au transmis un mesaj radio în cod Morse, anunțând că a fost proclamată Republica Irlandeză. Aceasta a fost prima emisiune radio din Irlanda.

În altă parte, o parte din batalionul de cartier general sub conducerea lui  au ocupat , unde au săpat tranșee și au baricadat drumurile din jur. Batalionul 1, sub conducerea lui , a ocupat  și clădirile din jur, în timp ce o companie sub conducerea lui  a ocupat , aflată peste râul Liffey vis-a-vis de . Batalionul 2, sub conducerea lui Thomas MacDonagh, a ocupat fabrica de biscuiți . Batalionul 3, sub conducerea lui Éamon de Valera, a ocupat  și clădirile din jur. Batalionul 4, sub conducerea lui Éamonn Ceannt, a ocupat  și distileria de pe . Din fiecare dintre aceste garnizoane, mici unități de rebeli au stabilit  în zona înconjurătoare.

Rebelii au încercat să întrerupă legăturile de transport și comunicații. Pe lângă ridicarea blocajelor rutiere, ei au preluat controlul asupra diferitelor poduri și au tăiat firele telefonice și telegrafice. Au fost ocupate gările  și  au fost ocupate, însă aceasta din urmă doar pentru scurt timp. Linia de cale ferată a fost întreruptă la , iar linia a fost avariată de bombe pe Amiens Street, ,  și .

În jurul prânzului, o mică echipă mică de Voluntari și membri din  au capturat rapid  din  și i-au dezarmat pe paznici. Scopul era să pună mâna pe arme și să arunce în aer depozitul de muniții pentru a semnala că Răscoala a început. Au confiscat arme și au pus explozibili, dar explozia nu a fost suficient de puternică pentru a fi auzită în tot orașul. Fiul de 23 de ani al comandantului fortului a fost împușcat mortal când a alergat să dea alarma.

Un contingent sub conducerea lui Seán Connolly a ocupat  și clădirile adiacente. Ei au încercat să pună stăpânire pe Castelul Dublin, inima stăpânirii britanice în Irlanda, aflat în vecinătate. În timp ce se apropiau de poartă, James O'Brien, un polițist care stătea de pază singur, a încercat să-i oprească și a fost împușcat mortal de Connolly. Potrivit unor relatări, el a fost prima victimă a Răscoalei. Rebelii i-au învins pe soldații din camera de gardă, dar nu au reușit să continue înaintarea. Ofițerul șef de informații al armatei britanice, maiorul Ivon Price, a tras asupra rebelilor, în timp ce subsecretarul pentru Irlanda, Sir Matthew Nathan, a ajutat la închiderea porților castelului. Rebelii nu știau că Castelul era slab păzit că putea fi ocupat cu ușurință. Ei însă au asediat Castelul de la Primărie. Acolo au izbucnit lupte aprige după ce au sosit întăririle britanice. Rebelii de pe acoperiș au schimbat focuri cu soldații de pe stradă. Seán Connolly a fost împușcat mortal de un lunetist. Până în dimineața următoare, forțele britanice recuceriseră Primăria și îi luaseră prizonieri pe rebelii de acolo.

Rebelii nu au încercat să ocupe alte locații cheie, anume Trinity College, în inima centrului orașului și apărat doar de o mână de studenți unioniști înarmați. Centrala telefonică din Crown Alley nu a putut fi capturată, ceea ce a lăsat comunicațiile în mâinile guvernului, personalul poștei reparând rapid firele telefonice care fuseseră tăiate de rebeli. Numărul insuficient de rebeli a făcut ca multe poziții strategice să nu poată fi ocupate. În cel puțin două incidente, la Jacob's și la Stephen's Green, Voluntarii și Armata Cetățenească au împușcat civili care încercau să-i atace sau să le demonteze baricadele. În alte părți, rebelii au lovit civilii cu patul puștii pentru a-i alunga.

Armata britanică a fost surprinsă de Răscoală total nepregătită, iar răspunsul lor din prima zi a fost în general necoordonat. Două escadrile de cavalerie britanică au fost trimise să investigheze ce se întâmplă. Forțele rebele de la Poștă și de la  au tras asupra lor și au produs victime. Când o trupă a trecut de , rebelii au deschis focul dinspre Poștă, ucigând trei cavaleriști și doi cai și rănind mortal un al patrulea bărbat. Cavalerii s-au retras în cazărmi. Pe Mount Street, un grup de oameni din  a dat peste poziția rebelilor și patru au fost uciși înainte de a ajunge la .

Singurele luptă substanțiale din prima zi a Răscoalei a avut loc la South Dublin Union, unde un pichet al  s-a întâlnit cu un avanpost al forței lui Éamonn Ceannt în colțul de nord-vest al lui South Dublin Union. După ce au suferit câteva pierderi, trupele britanice au reușit să se regrupeze și să lanseze mai multe atacuri asupra poziției, după care au pătruns înăuntru în forță, iar mica forță rebelă din colibele de tablă de la capătul de est al lui Union s-a predat. Cu toate acestea, complexul Union, în ansamblu, a rămas în mâinile rebelilor. O asistentă în uniformă, Margaret Keogh, a fost împușcată de soldații britanici la Union. Se crede că ea a fost primul civil ucis în Răscoală.

Trei polițiști metropolitani neînarmați au fost împușcați în prima zi a Răscoalei, iar comisarul lor i-a scos de pe străzi. Parțial ca urmare a retragerii poliției, un val de jafuri a izbucnit în centrul orașului, în special în zona O'Connell Street (încă numită oficial „Sackville Street” la acea vreme).

Marți și miercuri 
 
Lordul Wimborne, lordul locotenent, a declarat legea marțială marți seara și a predat puterea civilă generalului de brigadă . Forțele britanice și-au investit la început eforturile în asigurarea drumurilor spre Castelul Dublin și în izolarea cartierului general al rebelilor, despre care credeau că se află în Liberty Hall. Comandantul britanic, Lowe, a lucrat încet, nesigur de dimensiunea forței cu care se confrunta și având doar 1.269 de soldați în oraș când a sosit din  la primele ore ale zilei de marți, . Primăria a fost cucerită de la unitatea rebelă care atacase castelul Dublin marți dimineață.

La primele ore ale zilei de marți, 120 de soldați britanici, înarmați cu mitraliere, au ocupat două clădiri cu vedere la peluza St Stephen's: hotelul Shelbourne și United Services Club. În zori, ei au deschis focul asupra Armatei Cetățenești care ocupa peluza. Rebelii au răspuns cu foc, dar au fost obligați să se retragă în clădirea . Ei au rămas acolo tot restul săptămânii, făcând schimburi de focuri cu forțele britanice.

Marți după-amiaza, au izbucnit lupte de-a lungul marginii de nord a centrului orașului. În nord-est, trupele britanice au părăsit gara din Amiens Street într-un tren blindat, pentru a asigura și repara o porțiune de șine avariată. Ei au fost atacați de rebeli care luaseră poziție pe . După o luptă de două ore, britanicii au fost obligați să se retragă și mai mulți soldați au fost capturați. La , în nord-vest, rebelii ocupaseră clădiri și ridicaseră baricade la intersecțiile de pe . Britanicii au chemat  de la  și au bombardat pozițiile rebele, distrugând baricadele. După o luptă aprigă, rebelii s-au retras.

În acea după-amiază, Pearse a ieșit pe O'Connell Street cu o mică escortă și s-a oprit în fața Stâlpului lui Nelson. S-a adunat o mulțime mare, iar Pearse a citit un „manifest pentru cetățenii din Dublin”, în care le-a cerut să sprijine Răscoala.

Rebelii nu au reușit să ocupe niciuna dintre cele două gări principale din Dublin și niciunul dintre porturile sale,  și . Drept urmare, în cursul săptămânii următoare, britanicii au putut aduce mii de oameni ca întărire din Marea Britanie și din garnizoanele lor de la Curragh și Belfast. Până la sfârșitul săptămânii, forțele britanice ajunseseră la peste 16.000 de oameni. Puterea lor de foc era asigurată de artileria de câmp pe care au poziționat-o în partea de nord a orașului, la Phibsborough și la Trinity College, precum și de nava de patrulare , care a navigat pe Liffey, după ce a fost chemată din port la Kingstown. Miercuri, , tunurile de la Trinity College și Helga au bombardat Liberty Hall, iar tunurile de la Trinity College au început apoi să tragă în pozițiile rebelilor, mai întâi la Boland's Mill și apoi pe O'Connell Street. Unii comandanți rebeli, în special James Connolly, nu credeau că britanicii vor bombarda „” al Imperiului Britanic.

Principalele poziții rebele de la GPO, Four Courts, Jacob's Factory și Boland's Mill au avut parte de foarte puțină acțiune. Britanicii nu i-au luat direct cu asalt, ci i-au înconjurat și bombardat. Un voluntar din GPO și-a amintit că „practic nu am tras niciun foc de armă, fiindcă nu exista vreo țintă”. Totuși, acolo unde rebelii dominau rutele prin care britanicii încercau să canalizeze întăriri în oraș, au existat lupte aprige.

La 17:25 Voluntarii , Garry Holohan, Robert Beggs, Sean Cody, Dinny O'Callaghan, Charles Shelley, Peadar Breslin și alți cinci au încercat să ocupe gara Broadstone de pe Church Street, atacul nu a reușit și Martin a fost rănit.

Miercuri dimineață, sute de soldați britanici au încercuit Institutul Mendicity, care era ocupat de 26 de voluntari în frunte cu Seán Heuston. Trupele britanice au înaintat spre clădire, sprijinite de lunetiști și foc de mitralieră, dar voluntarii au opus o rezistență puternică. În cele din urmă, trupele s-au apropiat suficient pentru a arunca grenade în clădire, unele dintre ele fiind aruncate înapoi de rebeli. Epuizați și aproape fără muniție, oamenii lui Heuston au devenit prima poziție rebelă care s-a predat. Heuston primise ordin să-și mențină poziția timp de câteva ore, pentru a-i întârzia pe britanici, dar a rezistat timp de trei zile.

Din Marea Britanie, la Dublin au fost trimise întăriri, care au debarcat la Kingstown în dimineața zilei de miercuri, . Lupte grele au avut loc la pozițiile deținute de rebeli în jurul , pe măsură ce aceste trupe înaintau spre Dublin. Peste 1.000 de  au fost prinși în mod repetat în foc încrucișat, încercând să traverseze canalul de pe Mount Street Bridge. Șaptesprezece voluntari au reușit să perturbe în mod serios avansul britanicilor, ucigând sau rănind 240 de oameni. În ciuda faptului că în apropiere există rute alternative peste canal, generalul Lowe a ordonat atacuri frontale repetate asupra poziției de pe Mount Street. Britanicii au cucerit în cele din urmă poziția, care nu fusese întărită de garnizoana rebelă din apropiere de la Boland's Mills, joi, dar luptele de acolo au provocat britanicilor până la două treimi din pierderile suferite de ei în întreaga săptămână, cu un cost de doar patru  voluntari morți. Britanicilor le luase aproape nouă ore să înainteze cu .

Miercuri,  de pe Constitution Hill a fost incendiat la ordinele comandantului Edward Daly pentru a preveni reocuparea acesteia de către britanici.

De joi până sâmbătă 
Poziția rebelilor de la South Dublin Union (locul actual al ) și din Marrowbone Lane, mai la vest de-a lungul canalului, a provocat și ea pierderi grele trupelor britanice. South Dublin Union era un complex mare de clădiri și au existat lupte aprige în jurul și în interiorul clădirilor. , un ofițer rebel, s-a remarcat în această acțiune și a fost grav rănit. Până la sfârșitul săptămânii, britanicii luaseră unele dintre clădirile din Union, dar altele au rămas în mâinile rebelilor. Trupele britanice au suferit și ele pierderi în atacurile frontale nereușite la Distileria Marrowbone Lane.

A treia scenă majoră de luptă în timpul săptămânii a fost în zona North King Street, la nord de Four Courts. Rebelii și-au creat avanposturi puternice în zonă, ocupând numeroase clădiri mici și baricadând străzile. De joi până sâmbătă, britanicii au făcut încercări repetate de a captura zona, în ceea ce a fost una dintre cele mai înverșunate lupte ale Revoltei. Pe măsură ce trupele pătrundeau, rebelii deschideau continuu focul de la ferestre și din spatele hornurilor și baricadelor. La un moment dat, un pluton condus de maiorul Sheppard a efectuat o șarjă la baionetă asupra uneia dintre baricade, dar a fost doborât de focul rebelilor. Britanicii au folosit mitraliere și au încercat să evite focul direct folosind  și găurind pereții interiori ai caselor terasate pentru a se apropia de pozițiile rebelilor. Până sâmbătă, când cartierul general al rebelilor a capitulat,  aflat sub comanda colonelului Taylor, înaintase doar  cu un cost de 11 morți și 28 de răniți. Trupele furioase au pătruns în casele de-a lungul străzii și au împușcat sau au înjunghiat cu baioneta cincisprezece civili bărbați neînarmați pe care i-au acuzat că sunt luptători rebeli.

În alte părți, la , un ofițer pe nume Bowen Colthurst  șase civili, inclusiv pe activistul naționalist pacifist, . Aceste cazuri în care trupele britanice ucideau civili irlandezi aveau să fie mai târziu foarte controversate în Irlanda.

Capitularea 

Garnizoana cartierului general de la Poșta Generală (GPO) a fost forțată să evacueze după mai multe zile de bombardamente când un incendiu provocat de obuze s-a extins și în clădirea Poștă. Connolly fusese rănit de un glonț la gleznă și lăsase comanda în mâinile lui Pearse. O'Rahilly a fost ucis într-o tentativă de ieșire din Poștă. Rebelii au găurit pereții clădirilor învecinate pentru a putea evacua Poșta fără a se trage asupra lor și au ocupat o nouă poziție în  nr. 16. Tânărului Seán McLoughlin i s-a dat comanda militară și el a pus la cale o spargere a asediului, dar Pearse și-a dat seama că acest plan va duce la pierderea de și mai multe vieți ale civililor.

Sâmbătă, 29 aprilie, de la acest nou cartier general, Pearse a emis un ordin ca toate companiile să se predea. Pearse a capitulat necondiționat în fața generalului de brigadă Lowe. Documentul de capitulare spunea:

Celelalte posturi s-au predat numai după ce ordinul de capitulare al lui Pearse, transmis de asistenta medicală , a ajuns la ei. Prin urmare, luptele sporadice au continuat până duminică, când vestea despre capitulare a ajuns și la celelalte garnizoane rebele. Comanda forțelor britanice a trecut de la Lowe la generalul John Maxwell, care a sosit la Dublin tocmai la timp pentru a prelua documentele de capitulare. Maxwell a fost numit guvernator militar temporar al Irlandei.

Revolta în afara Dublinului 
Unitățile de voluntari irlandezi s-au mobilizat în Duminica Paștelui în mai multe locuri din afara Dublinului, dar din cauza ordinului de contramandare al lui Eoin MacNeill, cei mai mulți dintre ei s-au întors acasă fără să lupte. În plus, din cauza interceptării armelor germane de la bordul lui Aud, unitățile provinciale de voluntari erau foarte slab înarmate.

În sud, în jur de 1.200 de voluntari comandați de Tomás Mac Curtain s-au adunat duminică la Cork, dar s-au dispersat miercuri după ce au primit nouă ordine contradictorii de la conducerea Voluntarilor din Dublin. La sediul lor din Sheares Street, unii dintre voluntari s-au angajat într-o confruntare cu forțele britanice. Spre mânia multor voluntari și sub presiunea clerului catolic, MacCurtain a acceptat să predea britanicilor armele oamenilor săi. Singurul act de violență din Cork a avut loc atunci când RIC a încercat să atace casa . Frații Kent, care erau voluntari, s-au angajat într-o luptă de trei ore cu RIC. Un ofițer RIC și unul dintre frați au fost uciși, în timp ce un alt frate a fost ulterior executat.

În nord, companiile de voluntari au fost mobilizate în comitatul Tyrone la  (inclusiv 132 de oameni din Belfast în frunte cu președintele IRB ) și , sub conducerea lui . Ei s-au mobilizat, de asemenea, la , comitatul Donegal, sub conducerea lui Daniel Kelly și . Cu toate acestea, în parte din cauza confuziei cauzate de ordinul de contramandare, voluntarii din aceste locații s-au împrăștiat fără a lupta.

Fingal 
În  (nordul comitatului Dublin), aproximativ 60 de voluntari s-au mobilizat lângă . Ei aparțineau Batalionului 5 al Brigăzii Dublin (cunoscut și sub numele de Batalionul Fingal) și erau conduși de  și comandantul secund al său, Richard Mulcahy. Spre deosebire de rebelii din altă parte, Batalionul Fingal a folosit cu succes tactici de gherilă. Au campat, iar Ashe a împărțit batalionul în patru secțiuni: trei aveau să întreprindă operațiuni, în timp ce a patra era ținută în rezervă, păzind tabăra și căutând hrană. Voluntarii au atacat apoi cazărmile RIC din Swords,  și , forțând RIC să se predea și confiscând toate armele. De asemenea, ei au deteriorat liniile de cale ferată și au tăiat firele telegrafice. Linia de cale ferată de la  a fost aruncată în aer pentru a împiedica trenurile de trupe să ajungă la Dublin. Acest lucru a deraiat un tren de vite, care fusese trimis înaintea trenului de trupe.

Singura ciocnire pe scară largă a Revoltei, în afara orașului Dublin, a fost la . Vineri, aproximativ 35 de voluntari din Fingal au înconjurat cazarma RIC din Ashbourne și au cerut acesteia să se predea, dar RIC a răspuns cu o salvă de focuri de armă. A urmat un schimb de focuri, iar RIC a capitulat după ce Voluntarii au atacat clădirea cu o grenadă artizanală. Înainte însă ca această capitulare să-și producă efectele, au sosit până la șaizeci de oameni ai RIC într-un convoi, declanșând o luptă armată de cinci ore, în care opt oameni din RIC au fost uciși și 18 răniți. De partea cealaltă, doi voluntari au fost uciși și cinci răniți, și un civil a fost împușcat mortal. Cei de la RIC au capitulat și au fost dezarmați. Ashe i-a lăsat să plece după ce i-a avertizat să nu mai lupte împotriva Republicii Irlandeze. Oamenii lui Ashe au campat la Kilsalaghan, lângă Dublin, până când au primit ordin să capituleze sâmbătă.  Tacticile Batalionului Fingal din timpul Revoltei le-au prefigurat pe cele ale IRA în timpul Războiului de Independență care a urmat.

Contingentele de voluntari s-au mobilizat și în apropiere, în comitatele Meath și Louth, dar s-au dovedit incapabile să facă jonctiunea cu unitatea North Dublin până după ce aceasta s-a predat. În comitatul Louth, voluntarii au împușcat un om al RIC în apropiere de satul  pe 24 aprilie, într-un incident în care 15 oameni ai RIC au fost luați prizonieri.

Enniscorthy 

În comitatul Wexford, 100–200 de voluntari în frunte cu ,  și  au ocupat orașul  joi,  până duminică. Ofițerul voluntar Paul Galligan a mersese 200 km pe bicicletă de la cartierul general al rebelilor din Dublin cu ordin de mobilizare. Ei au blocat toate drumurile din oraș și au efectuat un scurt atac asupra cazărmii RIC, dar au ales să o asedieze în loc să încerce să o captureze. Ei au arborat tricolorul peste clădirea Ateneului, în care își stabiliseră sediul, și au defilat în uniformă pe străzi. Ei au ocupat și Vinegar Hill, unde   la . Publicul i-a susținut în mare măsură pe rebeli și mulți localinici s-au oferit să li se alăture.

Până sâmbătă, circa 1.000 de rebeli erau mobilizați și un detașament a fost trimis să ocupe satul Ferns din apropiere.  În , britanicii au adunat o coloană de 1.000 de soldați (inclusiv ), două  și un  pe un tren blindat improvizat. Duminică, britanicii au trimis curieri la Enniscorthy, informând rebelii despre ordinul de capitulare al lui Pearse. Voluntarii erau însă sceptici. Doi dintre ei au fost escortați de britanici la , unde Pearse a confirmat ordinul de capitulare.

Galway 
În comitatul Galway, 600–700 de voluntari s-au mobilizat marți sub conducerea lui . Planul său era să „țină în loc garnizoana britanică și să-i deturneze pe britanici de la concentrarea asupra Dublinului”. Cu toate acestea, oamenii săi erau prost înarmați, cu doar 25 de puști, 60 de revolvere, 300 de puști și niște grenade de casă – mulți dintre ei aveau doar lănci. Cea mai mare parte a acțiunii a avut loc într-o zonă rurală la est de orașul Galway. Ei au efectuat câteva atacuri nereușite asupra cazărmii RIC de la  și , au capturat mai mulți ofițeri și au bombardat un pod și o linie de cale ferată, înainte de a lua poziții lângă Athenry. A existat și o mică ciocnire între rebeli și o patrulă mobilă RIC la răscrucea . Un polițist, Patrick Whelan, a fost împușcat mortal după ce le-a strigat rebelilor: „Predați-vă, băieți, vă cunosc pe toți”.

Miercuri,  a ajuns în  și a bombardat zona rurală de la marginea de nord-est a orașului Galway. Rebelii s-au retras la sud-est la Moyode, o conac cu moșie abandonat. De aici au înființat posturi de observație și au trimis grupuri de cercetași. Vineri,  a debarcat 200 de  și a început să bombardeze zona rurală din apropierea poziției rebele. Rebelii s-au retras mai la sud la Limepark, un alt conac abandonat. Considerând că situația este fără speranță, ei s-au risipit sâmbătă dimineața. Mulți au plecat acasă și au fost arestați după Revoltă, în timp ce alții, inclusiv Mellows, au fugit. În momentul în care întăririle britanice au ajuns în vest, Revolta de acolo se dezintegrase deja.

Limerick și Clare 
În comitatul Limerick, 300 de Voluntari Irlandezi s-au adunat la , lângă , dar nu au întreprins nicio acțiune militară.

În comitatul Clare,  a mărșăluit cu 100 de voluntari (de la Meelick, Oatfield și Cratloe) pe râul Shannon, a doua zi de Paște, pentru a aștepta ordine de la liderii Revoltei din Dublin și arme de la transportul așteptat de la Casement. Niciunul nu a sosit și nu s-a efectuat nicio acțiune.

Victime 
Revolta de Paște a avut ca rezultat cel puțin 485 de morți, potrivit Glasnevin Trust. Dintre cei uciși:

 260 (aproximativ 54%) erau civili
 126 (aproximativ 26%) erau militari britanici (120 de personal militar britanic, 5 membri ai  și un soldat canadian)
 35 - Regimentele irlandeze: -
 11 – Royal Dublin Fusiliers
 10 – Royal Irish Rifles
 9 – Regimentul Regal Irlandez
 2 – Royal Inniskilling Fusiliers
 2 – Royal Irish Fusiliers
 1 – Regimentul Leinster
 74 - Regimente britanice:-
 29 – Sherwood Foresters
 15 – South Staffordshire
 2 – North Staffordshire
 1 – Artileria Regală de Câmp
 4 – Geniștii Regali
 5 – Army Service Corps
 10 – Lancers
 7 – 8 Husari
 2 – 2nd King Edwards Horse
 3 – Yeomanry
 1 – Royal Navy
 82 (aproximativ 16%) erau forțe rebele irlandeze (64 Voluntari Irlandezi, 15 din Armata Cetățenească Irlandeză și 3 din )
 17 (aproximativ 4%) erau polițiști
 14 – Royal Irish Constabulary
 3 – Poliția Metropolitană din Dublin

Peste 2.600 au fost răniți; inclusiv cel puțin 2.200 de civili și rebeli, cel puțin 370 de soldați britanici și 29 de polițiști. Toate cele 16 victime din rândul poliției și 22 dintre soldații britanici uciși erau irlandezi. Aproximativ 40 dintre cei uciși erau copii (sub 17 ani), dintre care patru erau membri ai forțelor rebele.

Numărul victimelor a crescut constant zi de zi, de la 55 de morți luni la 78 de morți sâmbătă. Armata britanică a suferit cele mai mari pierderi în bătălia de la Mount Street Bridge miercuri, când cel puțin 30 de soldați au fost uciși. Și rebelii au suferit cele mai mari pierderi tot în acea zi. RIC a suferit cele mai multe pierderi în bătălia de la Ashbourne, vineri.

Majoritatea victimelor, atât morții cât și răniții, au fost civili. Majoritatea victimelor civile și majoritatea victimelor în general au fost cauzate de armata britanică. Acest lucru s-a datorat faptului că britanicii au folosit artileria,  și  în zonele urbane, precum și „incapacității lor de a discerne rebelii de civili”. Un ofițer al Regimentului Regal Irlandez și-a amintit că „îi considerau inamici, nu nerezonabil, pe toți cei pe care îi vedeau, și trăgeau în orice mișca”. Mulți alți civili au fost uciși când au fost prinși în focul încrucișat. Ambele părți, britanicii și rebelii, au împușcat și civili în mod deliberat uneori; pentru nerespectarea ordinelor (cum ar fi oprirea la punctele de control), pentru agresiune sau încercare de a-i împiedica și pentru jaf. Au existat, de asemenea, cazuri în care trupele britanice au ucis civili neînarmați din răzbunare sau frustrare: în special în North King Street Massacre, unde cincisprezece persoane au fost ucise, și la Portobello Barracks, unde șase oameni au fost împușcați. Mai mult, au avut loc incidente de . Pe , Royal Dublin Fusiliers, sub comanda sergentului de intendență al companiei, Robert Flood, a împușcat doi ofițeri britanici și doi angajați civili irlandezi ai  după ce a crezut că sunt rebeli. Flood a fost judecat pentru crimă, dar a fost achitat.

Potrivit istoricului , rebelii au încercat să evite vărsarea de sânge inutilă.  afirma că voluntarilor li s-a spus că „nu trebuie să se tragă decât la ordin sau pentru a respinge un atac”. În afară de ciocnirea de la Ashbourne, polițiștii și soldații neînarmați nu au fost vizați în mod sistematic, iar unui grup mare de polițiști i s-a permis să stea la Nelson's Pillar toată ziua de luni. McGarry scrie că Armata Cetățenească Irlandeză „a fost mai nemiloasă decât Voluntarii când a venit  vorba de împușcarea polițiștilor” și pune acest lucru pe seama „grelei moștenirii” a lockoutului de la Dublin.

Marea majoritate a victimelor irlandeze au fost îngropate în cimitirul Glasnevin în urma luptelor. Familiile britanicilor au venit la Castelul Dublin în mai 1916 pentru a recupera cadavrele soldaților britanici și au fost aranjate înmormântări. Soldații ale căror cadavre nu au fost revendicate au primit funeralii militare în .

Urmări

Arestări și execuții 
 și-a semnalat rapid intenția de „a-i aresta pe toți Sinn Feinerii periculoși”, inclusiv „pe cei care au luat parte activ la mișcare, deși nu la actuala rebeliune”, reflectând credința populară că , o organizație separatistă care nu era nici militantă, nici republicană, ar fi fost în spatele Revoltei.

Au fost arestați în total 3.430 de bărbați și 79 de femei, inclusiv 425 de persoane pentru furturi. Pe  a început o serie de curți marțiale, în care 187 de persoane au fost judecate, majoritatea la . Președintele curților marțiale a fost . Maxwell a luat controversata hotărâre ca curțile marțiale să se desfășoare în secret și fără drept de apărare, lucru pe care ofițerii legii Coroanei au considerat mai târziu că ar fi fost ilegal. Unii dintre cei care au condus procesele comandaseră trupele britanice implicate în suprimarea Revoltei, conflict de interese pe care Manualul Militar îl interzicea. Doar una dintre persoanele judecate de curțile marțiale a fost o femeie, Constance Markievicz, care a fost și singura femeie care a fost ținută în izolare. Nouăzeci de oameni au fost condamnați la moarte. În cazul a cincisprezece dintre aceștia (inclusiv toți cei șapte semnatari ai Proclamației), Maxwell a confirmat sentințele, iar paisprezece au fost împușcați de plutonul de execuție la închisoarea Kilmainham între  și . Printre ei se număra și Connolly, rănit grav, care a fost împușcat în timp ce era legat de un scaun din cauza gleznei rupte. Maxwell a declarat că numai „liderii” și cei dovediți că au comis „crime cu sânge rece” vor fi executați. Dovezile prezentate la procese au fost însă slabe, iar unii dintre cei executați nu erau lideri și nu au ucis pe nimeni:  s-a descris pe sine drept „un atașat personal al fratelui meu, Patrick Pearse”;  nici măcar nu știa de Revoltă până când nu a început, dar luptase împotriva britanicilor în Războiul Burilor cu cincisprezece ani înainte;  nici măcar nu ieșise din casă – a fost executat pentru uciderea unui ofițer de poliție în timpul raidului asupra casei sale, în săptămâna de după Revoltă. Cel mai proeminent lider care a scăpat de execuție a fost Éamon de Valera, comandantul Batalionului 3, care a reușit aceasta parțial din cauza faptului că era născut în SUA și cetățean american.

Majoritatea execuțiilor au avut loc pe o perioadă de zece zile:

 : Patrick Pearse,  și 
 : , ,  și 
 : 
 : , ,  și Con Colbert
 :  și 

Pe măsură ce execuțiile continuau, publicul irlandez a devenit din ce în ce mai ostil față de britanici și de partea rebelilor. După primele trei execuții, , liderul Partidului Parlamentar Irlandez, moderat, a declarat în Parlamentul britanic că Revolta „din fericire, pare că s-a încheiat. A fost tratată cu fermitate, ceea ce nu numai că era corect, dar era datoria Guvernului să se ocupe astfel de ea”. Totuși, el a îndemnat Guvernul „să nu arate duritate sau severitate nejustificate față de marea masă a celor implicați”. Pe măsură ce execuțiile continuau, Redmond l-a rugat pe Asquith să le oprească, avertizând că „dacă au loc mai multe execuții în Irlanda, poziția oricărui partid constituțional va deveni imposibilă”. Liderul , , a exprimat opinii similare.   Adjunctul lui Redmond, , a ținut în parlament un discurs înflăcărat, spunând că „mii de oameni […] care în urmă cu zece zile se opuneau cu înverșunare întregii mișcări  și revoltei, devin acum înfuriați împotriva guvernului din cauza acestor execuții”. El a spus că „nu ucigașii sunt executați, ci insurgenții care au dus o luptă curată, o luptă curajoasă, oricât de greșită”. Dillon a fost fluierat de parlamentari englezi. Însuși guvernul britanic devenise îngrijorat față de reacția la execuții și de modul în care se desfășuraseră curțile marțiale. Asquith l-a avertizat pe Maxwell că „un număr mare de execuții vor […] semăna semințele unor probleme de durată în Irlanda”. După execuția lui Connolly, Maxwell s-a înclinat în fața presiunilor și a comutat celelalte pedepse cu moartea în .

Majoritatea persoanelor arestate au fost ulterior eliberate, dar, conform Regulamentului 14B al  1.836 de bărbați au fost internați în lagăre de internare și închisori din Anglia și Țara Galilor. Mulți dintre ei, precum Arthur Griffith, nu aveau nimic sau aproape nimic de-a face cu Revolta. Lagăre precum  au devenit „Universități ale Revoluției”, unde viitorii lideri, inclusiv ,  și , au început să pună la cale viitoarele lupte pentru independență.

Casement a fost judecat la Londra pentru înaltă trădare și spânzurat la  pe .

Atrocitățile britanicilor 
După Rebeliune, au început să apară afirmații privind atrocitățile comise de trupele britanice. Deși nu au primit atâta atenție ca execuțiile, acestea au stârnit indignare în rândul publicului irlandez și au fost discutate de parlamentarii irlandezi în Parlament.

Unul din incidente l-au constituit „uciderile din Portobello”. Marți, , dublinezul Francis Sheehy-Skeffington, un activist naționalist pacifist, a fost arestat de soldații britanici. Căpitanul John Bowen-Colthurst l-a luat apoi cu un comando britanic ca ostatic și . Pe Rathmines Road, el a oprit un băiat pe nume James Coade, pe care l-a împușcat mortal. Trupele sale au distrus apoi cu grenade o tutungerie și i-au capturat pe jurnaliștii Thomas Dickson și Patrick MacIntyre. În dimineața următoare, Colthurst i-a executat pe Skeffington și pe cei doi jurnaliști cu un pluton de execuție în Barracks Portobello. Cadavrele au fost apoi îngropate acolo. Mai târziu în acea zi, a împușcat un consilier de la , . Când maiorul Sir  a aflat despre ucideri, a telefonat superiorilor săi din Castelul Dublin, dar nu a fost luată nicio măsură. Vane l-a informat pe Herbert Kitchener, care i-a spus lui Maxwell să-l aresteze pe Colthurst, dar Maxwell a refuzat. Colthurst a fost în cele din urmă arestat și trimis la curtea marțială în iunie. A fost găsit vinovat de crimă, dar declarat nebun și reținut timp de douăzeci de luni la . Presiunile publice și politice au condus la o anchetă publică, care a ajuns la concluzii similare. Maiorul Vane a fost eliberat „din cauza acțiunii sale în cazul uciderii lui Skeffington”.

Celălalt incident a fost „Masacrul de pe strada North King”. În noaptea de –, soldații britanici ai Regimentului South Staffordshire, sub conducerea colonelului Henry Taylor, au dat buzna în casele de pe strada North King și au ucis cincisprezece civili bărbați pe care i-au acuzat că sunt rebeli. Soldații au împușcat sau au înjunghiat victimele, apoi le-au îngropat în secret pe unele în pivnițe sau în curțile din spate, după ce le-au jefuit. În acea zone au avut loc unele dintre cele mai aprige lupte ale Revoltei, iar britanicii au suferit pierderi grele pentru câștiguri reduse. Maxwell a încercat să scuze crimele și a susținut că rebelii au fost până la urmă cei responsabili. El a susținut că „rebelii nu purtau uniformă” și că oamenii din strada North King erau simpatizanți ai lor. Maxwell a concluzionat că astfel de incidente „sunt absolut inevitabile într-o situație ca aceasta” și că „în aceste circumstanțe trupele [...] s-au comportat cu cea mai mare reținere”. Un document privat, pregătit pentru prim-ministru, spunea că soldații „aveau ordin să nu ia niciun prizonier”, dar au interpretat acest ordin ca pe o instrucțiune de a împușca pe oricine suspectează că este rebel. Ancheta legistului municipal a constatat că soldații au ucis locuitori „neînarmați și neagresivi”. Curtea militară de anchetă a decis că niciun soldat anume nu poate fi tras la răspundere și nu s-a luat nicio măsură.

Aceste crime și felul cum s-au raportat britanicii la ele au contribuit la influențarea opiniei publice irlandeze împotriva britanicilor.

Ancheta 
A fost înființată o  pentru a investiga cauzele Rebeliunii. Audierile au început la  sub președinția . Comisia a audiat depozițiile lui Sir Matthew Nathan, a lui Augustine Birrell, a Lordului Wimborne, a lui Sir  (Inspectorul general al ), a generalului , a maiorului Ivor Price de la Informațiile Militare și alții. Raportul, publicat pe , era critic la adresa administrației de la Dublin, spunând că „Irlanda a fost administrată de câțiva ani pe principiul că este mai sigur și mai oportun ca legea să nu mai fie neapărat aplicată dacă astfel se poate evita vreo coliziune cu vreo facțiune a poporului irlandez.” Birrell și Nathan și-au dat demisia imediat după Rebeliune. Wimborne a rezistat presiunii de a demisiona, dar a fost rechemat la Londra de Asquith. El fost numit din nou în funcție în iulie 1916. Chamberlain a demisionat și el.

Reacția publicului din Dublin 
La început, mulți dublinezi au fost uluiți de izbucnirea Rebeliunii. , care a fost la Dublin în timpul acelei săptămâni, gândea că „niciunul dintre acești oameni nu era pregătit pentru insurecție, care fusese aruncată asupra lor atât de brusc încât nu știau cui să țină partea.”

Exista o mare ostilitate față de Voluntari în unele părți ale orașului. Istoricul  a remarcat că cea mai mare parte a opoziției față de aceștia venea de la oameni ale căror rude se aflau în armata britanică și care depindeau de soldele acestora. Cele mai evident ostile față de Voluntari erau „femeile despărțite” (cărora li se spunea așa pentru primiseră „bani de despărțire” de la guvernul britanic), ai căror soți și fii luptau în armata britanică în Primul Război Mondial. A existat și ostilitate din partea unioniștilor. Susținătorii Partidului Parlamentar Irlandez au simțit și ei că rebeliunea este o trădare la adresa partidului lor. Când ocupau poziții în South Dublin Union și la Jacob's factory, rebelii s-au implicat în confruntări fizice cu civili care încercau să dărâme baricadele rebelilor și să-i împiedice să cucerească clădirile. Voluntarii au împușcat și au bătut o serie de civili care i-au atacat sau au încercat să le demonteze baricadele.

Faptul că Rebeliunea s-a soldat cu mulți morți și multe distrugeri, precum și cu întreruperea aprovizionării cu alimente, a contribuit și el la adversitatea față de rebeli. După capitulare, Voluntarii au fost huiduiți, s-a aruncat cu gunoaie în ei și au fost denunțați drept „ucigași” și acuzați că „înfometează poporul”. Voluntarul Robert Holland, de exemplu, și-a amintit că a fost „supus unor remarci foarte urâte și unor strigăte de pisică din partea claselor mai sărace” în timp ce aceștia mărșăluiau să se predea. El a relatat și că a fost abuzat de oameni pe care îi cunoștea în timp ce era dus prin zona  în captivitate și a spus că soldații britanici i-au salvat de la a fi agresați de mulțime.

Unii dublinezi și-au exprimat, totuși, sprijinul pentru rebeli. Jurnalistul și scriitorul canadian Frederick Arthur McKenzie scria că, în zonele mai sărace, „exista o mare simpatie față de rebeli, în special după ce rebelii au fost înfrânți”. El a scris despre mulțimile care aplaudau o coloană de prizonieri rebeli în trecere, o femeie remarcând „Sigur că îi aplaudăm. De ce să nu? Nu sunt ei carnea și sângele nostru?”. La Moara lui Boland, rebelii învinși au fost întâmpinați de o mulțime numeroasă, „mulți plângând și exprimându-și simpatie și întristare, toți prietenoși și blânzi”. Alți privitori simpatizau, dar priveau în tăcere. Christopher M. Kennedy notează că „cei care simpatizau cu rebelii, de teamă pentru propria lor siguranță, își păstrau părerile pentru ei înșiși”.  a văzut soldații britanici arestând o femeie care îi aplauda pe rebelii capturați. Un raport al inspectorului districtual al RIC consemna: „Legea marțială, desigur, împiedică orice exprimare a acesteia; dar există un puternic curent al necredincioșilor”. , liderul Partidului Laburist, considera că „nu există niciun semn de milă de rebeli, doar o admirație generală pentru curajul și strategia lor”.

Consecințele Rebeliunii, și în special reacția britanicilor la aceasta, au ajutat să schimbe o mare parte a opiniei naționaliștilor irlandezi de la ostilitate sau ambivalență către sprijin pentru rebelii de la Paștele din 1916. Omul de afaceri din Dublin, quakerul , de exemplu, până atunci un autonomist, scria că perspectiva sa politică s-a schimbat radical în timpul Rebeliunii din cauza ocupației militare britanice a orașului și că a devenit convins că metodele parlamentare nu vor fi suficiente pentru a-i îndepărta pe britanici din Irlanda.

Ascensiunea Sinn Féinului 
O ședință convocată de  la  a condus la formarea unei mișcări politice ample sub stindardul Sinn Féinului, care a fost oficializată la Sinn Féin  din .  a intensificat și mai mult sprijinul public pentru Sinn Féin înainte de alegerile generale pentru Parlamentul Britanic din , ceea ce a dus la o victorie zdrobitoare pentru , care a câștigat 73 de locuri din 105, și ai cărui  s-au întrunit la Dublin la  pentru a forma  și pentru a adopta .

Amintirea 

La scurt timp după Rebeliunea de Paști, poetul  a scris „” și „”, care ambele descriu sentimentul său de pierdere și exprimă ideea că poetul are aceleași „vise” ca și  ai Rebeliunii de Paști. El a scris mai târziu și „” pentru prietenul său și camaradul său căzut de la Voluntarii Irlandezi. La câteva luni după Rebeliunea de Paște, WB Yeats a comemorat unele dintre figurile căzute ale mișcării republicane irlandeze, precum și emoțiile sale ambigue cu privire la aceste evenimente, în poezia .

Unii dintre supraviețuitorii Rebeliunii au devenit lideri ai statului irlandez independent. Cei care au fost executați au ajuns să fie venerați ca ; mormintele lor din fosta închisoare militară Arbour Hill din Dublin au devenit monument național, iar textul Proclamației a început să fie predat în școli. O paradă militară comemorativă anuală a fost organizată în fiecare an în Duminica Paștelui. În 1935, Éamon de Valera a dezvelit o statuie a legendarului erou irlandez , sculptată de , la Poșta Generală, ca parte a comemorărilor Rebeliunii din acel an – ea este adesea văzută ca un simbol important al martiriului în amintirea rebelilor din 1916. Memoriale ale eroilor Rebeliunii se găsesc și în alte orașe irlandeze, cum ar fi .  a fost emisă în 1941 persoanelor cu serviciu militar recunoscut în timpul Rebeliunii.

Paradele au culminat cu o imensă sărbătoare națională la cea de-a 50-a aniversare a Rebeliunii în 1966. Cu acea ocazie, au fost acordate decorații de către guvern supraviețuitorilor care au luat parte la Rebeliune. RTÉ, radiodifuziunea națională irlandeză a realizat, ca una din primele sale proiecte majore, o serie de programe comemorative pentru aniversarea din 1966 a Rebeliunii. , șeful de programe a spus: „Deși încă adevărul istoric este căutat, accentul se va pune pe omagiu”. În același timp, , operatorul feroviar al Republicii Irlanda, a redenumit câteva dintre principalele sale stații după republicanii care au jucat roluri cheie în Rebeliunea de Paști.

Prima monedă comemorativă a Irlandei a fost emisă tot în 1966, pentru a aduce un omagiu Rebeliunii de Paști. Ea avea valoarea nominală , deci având cea mai mare valoare nominală dintre toate monedele pre-zecimale emise de aceasată țară. Moneda avea reprezentat un bust al lui Patrick Pearse pe avers și o imagine a statuii lui Cú Chulainn de la Poșta Generală pe revers. Pe marginea inscripției scria: „”, care se traduce prin „Rebeliunea de  Paști din 1916”. Datorită conținutului de argint de 83,5%, multe dintre monede au fost topite la scurt timp după emitere. În 2016, Irlanda a emis și o , cu statuia  deasupra Poștei Generale, pentru a comemora centenarul Rebeliunii.

Odată cu izbucnirea problemelor din Irlanda de Nord, guvernul, mediul universitar și mass-media au început să reviziteze trecutul militant al țării și, în special, Rebeliunea de Paște. Guvernul de coaliție din 1973–1977, în special ministrul poștei și telegrafului, Conor Cruise O'Brien, a început să promoveze opinia conform căreia violențele din 1916 nu erau în esență diferite de violențele care aveau loc pe atunci pe străzile din Belfast și Derry. O'Brien și alții au afirmat că Rebeliunea a fost sortită de la început înfrângerii militare și că rebelii nu au ținut cont de hotărârea unioniștilor din Ulster de a rămâne în Regatul Unit.

Republicanii irlandezi continuă să venereze Rebeliunea și pe liderii săi cu picturi murale în zonele republicane din Belfast și din alte orașe, care sărbătoresc acțiunile lui Pearse și ale camarazilor săi și parade anuale în amintirea Rebeliunii. Guvernul irlandez a întrerupt însă parada anuală de la Dublin la începutul anilor 1970, iar în 1976 a făcut pasul fără precedent de a interzice (în conformitate cu legea privind infracțiunile împotriva statului) o ceremonie de comemorare a lui 1916 la Poșta Generală, organizată de Sinn Féin și Comitetul Republican de Comemorare. Un deputat al Partidului Laburist, , a pus guvernul (în care laburiștii erau membri) într-o situație dificilă apărând pe scenă la ceremonie, alături de , care luptase în Rebeliune, și , sora lui Joseph Plunkett.

După încetarea focului acceptată de  și începutul  din anii 1990, viziunea guvernului asupra Rebeliunii a devenit mai pozitivă și, în 1996, s-au comemorat 80 de ani la  din Dublin, cu prezența taoiseach-ului și liderului Fine Gael, . În 2005, taoiseach-ul , a anunțat intenția guvernului de a relua parada militară prin fața Poștei Generale odată cu Paștele lui 2006 și de a forma un comitet care să pregătească sărbătorirea centenarului în 2016. Cea de-a 90-a aniversare a fost sărbătorită cu o paradă militară la Dublin în Duminica Paștelui din 2006, la care au participat președintele Irlandei, taoiseach-ul și primarul Dublinului. În zilele de astăzi, se ține o ceremonie anuală de Paște la care participă rudele celor care au luptat, președintele, taoiseach-ul, miniștri, senatori și deputați și, de obicei, publicul larg.

Rebeliunea continuă să atragă dezbateri și analize. În 2016, , un documentar prezentat de un fost secretar de stat britanic pentru apărare, , a fost difuzat pe  și BBC, înaintea centenarului. Portillo a declarat că execuția celor 16 lideri ai insurecției ar putea fi justificată în contextul său – un răspuns militar, pe fondul îngrozitorului război european – dar că rebelii au întins o capcană în care britanicii au căzut și că orice răspuns posibil al britanicilor ar fi fost o greșeală într-un fel sau altul. El a comentat rolul lui Patrick Pearse, controversa martiriului și referirea din Proclamație la „galanții noștri aliați [germani] din Europa”.

În decembrie 2014, Consiliul Local din Dublin a aprobat o propunere de creare a unui traseu istoric care să comemoreze Rebeliunea, similar cu  din Boston. Primarul din Dublin  a anunțat că consiliul s-a angajat să construiască traseul, marcându-l cu o bandă sau cărămizi verzi, cu plăci de alamă care marchează siturile istorice aferente, cum ar fi  și Poșta Generală.

O scară pietonală care ducea de-a lungul 53rd Avenue, de la 65th Place la 64th Street din vestul cartierului Queens din New York City a fost botezată „Easter Rising Way” („Calea Rebeliunea de Paști”) în 2016. Liderul Sinn Féin, , a vorbit la ceremonia de inaugurare.

Data comemorării 
Rebeliunea de Paști a durat din a doua zi de Paști, , până în sâmbăta următoare, . Comemorările anuale nu se țin în perioada 24–29 aprilie, ci se bazează de obicei pe data Paștelui, care este o sărbătoare mobilă. De exemplu, parada militară anuală se ține în Duminica Paștelui; data  a  a fost aleasă simbolic să cadă în Lunea de Paști, . Programul oficial al evenimentelor centenare din 2016 a atins punctul culminant între 25 martie (Vinerea Mare) și 2 aprilie (Sâmbăta Paștelui), cu alte evenimente mai devreme și mai târziu în an, având loc cu ocazia aniversărilor calendaristice.

În cultura populară 

 „”, o poezie a poetului și dramaturgului WB Yeats, publicată în 1921.
 „” este un cântec de Canon Charles O'Neill, compus în timpul Războiului de Independență al Irlandei, care îi elogiază pe artizanii Rebeliunii de Paști.
  este o piesă de teatru din 1926 de Seán O'Casey, a cărei acțiune se desfășoară în timpul Rebeliunii de Paști.
  este un roman din 1950 al lui , a cărui acțiune se desfășoară în timpul Rebeliunii.
  este un roman din 1965 al lui Iris Murdoch, care acoperă evenimentele care au condus la Rebeliunea de Paști și cele din timpul ei.
  este un  din 1966, în opt părți, realizat de Telefís Éireann pentru comemorarea a 50 de ani de la Rebeliune. A fost redifuzat în timpul sărbătorilor centenarului din 2016.
 „Grace” este un cântec din 1985 despre căsătoria lui Joseph Plunkett cu  la Kilmainham Gaol înainte de execuția lui.
  este un roman istoric din 1998 de .
  este un roman din 1999 al lui Roddy Doyle, care povestește parțial Rebeliunea de Paști prin implicarea protagonistului romanului, Henry Smart.
  este un roman din 2001 al scriitorului irlandez , care se desfășoară la Dublin înainte și în timpul Rebeliunii de Paști din 1916.
 , este un miniserial BBC din 2001 despre viața unui naționalist (fictiv) de la Rebeliune până la sfârșitul Războiului Civil Irlandez.
  este un roman grafic din 2009 al lui , care descrie evenimentele din Rebeliunea de Paști.
  este un serial documentar de televiziune irlandez din 2010, bazat pe Rebeliunea de Paști, care povestește despre șapte semnatari ai rebeliunii.
  este un roman din 2012 al lui Mario Vargas Llosa, bazat pe viața și moartea lui Roger Casement, inclusiv implicarea sa în Rebeliune.
 Rebellion este un  din 2016 despre Rebeliunea de Paști.
 1916 este un miniserial documentar din trei părți din 2016 despre Rebeliunea de Paști, narat de Liam Neeson.
  este un film irlandez din 2018, cu acțiunea în principal în Donegal în 1916 și în Derry în 1969, în care apare și Rebeliunea.

Note

Bibliografie 
 
  (ed.) The Memoirs of John M. Regan, a Catholic Officer in the RIC and RUC, 1909–48, Witnessed Rising, .
 
 Caulfield, Max, The Easter Rebellion, Dublin 1916 
 
 , 1916: The Easter Rising (2001) 
 , The IRA (2nd ed. 2000), 
 De Rosa, Peter. Rebels: The Irish Rising of 1916. Fawcett Columbine, New York. 1990. 
 Eberspächer, Cord/Wiechmann, Gerhard: "Erfolg Revolution kann Krieg entscheiden". Der Einsatz von S.M.H. LIBAU im irischen Osteraufstand 1916 ("Successful revolution may decide war". The use of S.M.H. LIBAU in the Irish Easter rising 1916), in: Schiff & Zeit, Nr. 67, Frühjahr 2008, S. 2–16.
 
 Feeney, Brian, Sinn Féin: A Hundred Turbulent Years, O'Brien Press, 2002, 
 Foster, R. F. Vivid Faces: The Revolutionary Generation in Ireland, 1890–1923 (2015)  excerpt 
 Foy, Michael and Barton, Brian, The Easter Rising 
 , The Life and Times of James Connolly
 Hennessey, Thomas, Dividing Ireland, World War I and Partition, The passing of the Home Rule Bill (Routledge Press, 1998) 
 Jackson, Alvin, Home Rule, an Irish History 1800–2000 (Phoenix Press, 2003), 
 
 , The Green Flag 
 
 Kostick, Conor & Collins, Lorcan, The Easter Rising, A Guide to Dublin in 1916 
 , Ireland Since the Famine 
 Martin, F.X. (ed.), Leaders and Men of the Easter Rising, Dublin 1916 , The Irish Republic (Dublin 1951)
 MacDonagh, Oliver, Ireland: The Union and its aftermath, George Allen & Unwin, 1977, 
 McKeown, Eitne, 'A Family in the Rising' Dublin Electricity Supply Board Journal 1966.
 McNally, Michael and Dennis, Peter, Easter Rising 1916: Birth of the Irish Republic (Londra 2007), , 
 Moran, Seán Farrell, Patrick Pearse and the Politics of Redemption, 1994, , 

 "Patrick Pearse and Patriotic Soteriology," in Yonah Alexander and Alan O'Day, eds, The Irish Terrorism Experience, (Aldershot: Dartmouth) 1991
 Murphy, John A., Ireland in the Twentieth Century Ó Broin, Leon, Dublin Castle & the 1916 Rising, Sidgwick & Jackson, 1970
 O'Farrell, Elizabeth, 'Events of Easter Week' The Catholic Bulletin (Dublin 1917).
 Purdon, Edward, The 1916 Rising 
 
 Ryan, Annie, Witnesses: Inside the Easter Rising Shaw, Francis, S.J., "The Canon of Irish History: A Challenge", in Studies: An Irish Quarterly Review, LXI, 242, 1972, pp. 113–52
 Stephens, James, The Insurrection in Dublin Townshend, Charles, Easter 1916: The Irish Rebellion (Londra 2006)

 Istoriografie 

 Bunbury, Turtle. Easter Dawn – The 1916 Rising (Mercier Press, 2015) 
 McCarthy, Mark. Ireland's 1916 Rising: Explorations of History-Making, Commemoration & Heritage in Modern Times (2013), historiography excerpt
 Neeson, Eoin, Myths from Easter 1916, Aubane Historical Society (Cork, 2007), 

 Legături externe 

 Paștele 1916 – site-ul web al patrimoniului digital
 Rebeliunea din 1916 – o expoziție online. Biblioteca Națională a Irlandei
 Scrisorile din 1916 – Proiect de crowdsourcing la Trinity College Dublin
 
 
 Lillian Stokes (1878–1955): relatare a Rebeliunii de Paști din 1916
 Surse primare și secundare referitoare la Rebeliunea de Paști (Biblioteca Națională a Irlandei )
 Locația Rebeliunii de Paști și tur pe jos prin Dublinul din 1916
 Articole de știri și scrisori către editor în The Age, 27 aprilie 1916
 The 1916 Rising de Norman Teeling  o suită de 10 picturi achiziționată de An Post pentru a fi afișată permanent la 
 Rebeliunea de Paști — ''
 Arhiva Irish Story despre Rebeliune
 Site despre Rebeliunea de Paști
 Rezumat al discuției despre autodeterminare Discuția lui Lenin despre importanța rebeliunii apare în secțiunea 10: Rebeliunea irlandeză din 1916
 Biroul de istorie militară – Declarații ale martorilor (fișiere PDF)
Războaiele Marii Britanii
Istoria Irlandei
Rebeliunea de Paști ( în ; în sau ) a fost o armată desfășurată în Irlanda în timpul din aprilie declanșată de împotriva , cu scopul de a proclama o Republică Irlandeză independentă în timp ce Regatul Unit lupta în Primul Război Mondial . A fost cea mai importantă revoltă din Irlanda de după și primul conflict armat din \ . Șaisprezece dintre liderii rebeliunii au fost executați în mai dar insurecția , natura execuțiilor și evoluțiile politice ulterioare au contribuit în cele din urmă la creșterea sprijinului popular pentru independența Irlandei . Organizată de un Consiliu Militar de șapte oameni al , rebeliunea a început în Lunea Paștelui , pe și a durat șase zile . , conduși de profesorul și activistul pentru limba irlandeză Patrick Pearse , alături de mai mica a lui și dede femei din , au capturat clădiri de importanță strategică din Dublin și au \ . Armata britanică a adus mii de soldați , precum și artilerie și o canonieră . Au existat lupte de stradă pe rutele către centrul orașului , unde rebelii au încetinit avansul britanicilor și au provocat multe victime . În alte părți din Dublin , luptele au constat în principal din tir de la distanță și lupte cu arme de distanță lungă . Principalele poziții rebele au fost treptat înconjurate și bombardate cu artilerie . Au fost acțiuni izolate în alte părți ale Irlandei ; liderul Voluntarilor Irlandezi a emis o declarație prin care a încercat să oprească rebeliunea , acțiune care a redus foarte mult numărul rebelilor care s- au mobilizat . În număr mult mai mare și mult mai bine înarmată , armata britanică a înăbușit rebeliunea . Pearse a acceptat capitularea necondiționată în ziua de sâmbătă ,aprilie , deși lupte sporadice au continuat pentru scurt timp . După capitulare , țara a rămas sub legea marțială . Aproximativ500 de oameni au fost luați prizonieri de britanici și800 dintre ei au fost trimiși în lagăre de internare sau în închisori din Marea Britanie . Majoritatea liderilor rebeliunii au fost executați în urma curților marțiale . Rebeliunea a readus în prim- planul politicii irlandeze republicanismul militant pentru acțiuni de forță , după ce timp de aproape cincizeci de ani naționalismul constituțional fusese curentul dominant . Opoziția față de reacțiunea britanică la rebeliune a contribuit la schimbările opiniei publice și la tranziția către independență , tranziție manifestată în alegerile din decembriedin Irlanda , care au fost câștigate de partidul Sinn Féin , care a convocat și \ . Dintre celede persoane ucise,erau civili,erau militari britanici și personal de poliție șierau rebeli irlandezi , inclusivrebeli executați pentru rolurile lor în rebeliune . Peste600 de persoane au fost rănite . Mulți dintre civili au fost uciși sau răniți de focul artileriei britanice sau au fost confundați cu rebeli . Alții au fost prinși în focul încrucișat în timpul luptelor dintre britanici și rebeli . Bombardamentele de artilerie și incendiile rezultate au lăsat în ruine părți din centrul Dublinului . Context au unit Regatul Marii Britanii cu Regatul Irlandei sub titulatura de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei , abolind și conferind Irlandei reprezentare în Parlamentul Britanic . De la început , mulți naționaliști irlandezi s- au opus unirii , au protestat împotriva lipsei unei reprezentări politice adecvate , și au criticat guvernarea britanică a Irlandei și a poporului irlandez , în special tratarea Marii Foamete . Opoziția a luat diferite forme : constituțională ( ; ) , socială ( ; ) și revoluționară ( ; ) . a căutat să obțină autoguvernare pentru Irlanda , în cadrul Regatului Unit . În condus de a reușit să introducă pe ordinea de zi a Parlamentului Britanic , dar acesta a fost respins . dina fost adoptat de Camera Comunelor , dar respins de Camera Lorzilor . După moartea lui Parnell , naționaliștii mai tineri și mai radicali au devenit dezamăgiți de politica parlamentară și s- au întors către forme mai extreme de separatism . , și promovată de WB Yeats și Augusta , Lady Gregory , împreună cu noua gândire politică a lui exprimată în ziarul său și organizații precum Consiliul Național și Liga Sinn Féin , i- au determinat pe mulți irlandezi să se identifice cu ideea unei Irlande gaelice independente . La aceasta se face referire uneori prin termenul generic , autoritățile britanice folosindu -l ca pentru republicani și naționaliști avansați . fost propus de prim- ministrul liberal britanic HH Asquith în , în majoritate protestanți , s- au opus , deoarece nu doreau să fie conduși de un guvern irlandez dominat de catolici . În frunte cu Sir Edward Carson și , ei au format Ulster Volunteers ( UVF ) în ianuarie Ca răspuns , naționaliștii irlandezi au format o grupare paramilitară rivală , , în noiembrie ( IRB ) a fost forța motrice din spatele Voluntarilor Irlandezi și a încercat să o controleze pe aceasta din urmă . Liderul Voluntarilor Irlandezi era , care nu era membru IRB . Scopul declarat al acestora era „ asigurarea și menținerea drepturilor și libertăților comune tuturor locuitorilor Irlandei ” . Acesta includea oameni cu o gamă largă de opinii politice și era deschis „ tuturor irlandezii apți de muncă , fără distincție de crez , politică sau grup social ” . Un alt grup militant , , a fost formată de sindicaliști ca urmare a din acel an . Ofițerii armatei britanice dacă li se va ordona să ia măsuri împotriva Voluntarilor din Ulster . Când Voluntarii Irlandezi au , armata britanică a încercat să -i oprească și a tras într- o mulțime de civili . Până în Irlanda părea să fie în pragul unui război civil , care a fost evitat în august din cauza izbucnirii Primului Război Mondial și de în acesta . Cu toate acestea , la , Legea Guvernării Irlandei dina fost adoptată și publicată , alături însă de , care amâna automia irlandeză pentru un an , amânarea putând fi prelungită cu perioade de șase luni atât timp cât continua războiul . La acea vreme multă lume credea că războiul nu va dura mai mult de câteva luni . La , a fost emis un în temeiul Legii de Suspendare , ordin prin care Legea Guvernării Irlandei rămânea suspendată până la \ . Un nou astfel de ordin a fost emis la , suspendând Legea pentru încă șase luni . Planurile rebelilor Consiliul Suprem al IRB s- a întrunit la , la puțin mai mult de o lună după ce guvernul britanic declarase război Germaniei . La această întâlnire , ei au hotărât să organizeze o revoltă înainte de încheierea războiului și să obțină ajutor din partea Germaniei . Responsabilitatea pentru planificarea revoltei a fost încredințată lui Tom Clarke și \ . Voluntarii Irlandezi — cea mai mică dintre cele două forțe rezultate în urma divizării din septembriedin cauza sprijinului pentru efortul de război britanic — au înființat un „ staff de cartier general ” din care făcea parte Patrick Pearse ca director al organizației militare , ca director de operațiuni militare și ca director de instrucție . Ulterior , s- a adăugat și ca director de comunicații . În mai Clarke și Mac Diarmada au înființat un comitet militar sau un consiliu militar în cadrul IRB , format din Pearse , Plunkett și Ceannt , pentru a elabora planuri pentru o revoltă . Clarke și Mac Diarmada s- au alăturat la scurt timp după aceea . Consiliul Militar a reușit să -și promoveze propriile politici și propriul personal independent atât față de Executivul Voluntarilor , cât și față de Executivul IRB . Deși nu s- au opusi în principiu unei revolte , liderii Voluntarilor și IRB -ului erau de părere că nu este oportună în acel moment . Șeful statului major al Voluntarilor , Eoin MacNeill a susținut o revoltă numai dacă guvernul britanic încearcă cumva să -i suprime pe voluntari sau să introducă și doar dacă o astfel de revoltă ar avea șanse de succes . Președintele IRB , , și proeminentul membru IRB aveau opinii similare . Consiliul Militar și- a ținut secrete planurile , pentru a împiedica autoritățile britanice să le afle , dar și pentru a preveni situația în care unele persoane chiar din cadrul organizației ar putea încerca să oprească revolta . Membrii IRB dețineau gradul de ofițer de Voluntari în toată țara și își luau ordinele de la Consiliul Militar , nu de la MacNeill . La scurt timp după izbucnirea Primului Război Mondial , și liderul , , s- au întâlnit cu ambasadorul german în Statele Unite , , pentru a discuta despre sprijinul german pentru o revoltă . Casement a mers în Germania și a început negocierile cu guvernul și armata germană . El i- a convins pe germani să -și anunțe sprijinul pentru independența Irlandei în noiembrie Casement a încercat , de asemenea , să recruteze o , formată din irlandezi , care să fie înarmată și trimisă în Irlanda pentru a se alătura revoltei . Cu toate acestea , doarde oameni s- au oferit voluntari . Plunkett a mers împreună cu Casement în Germania în anul următor . Împreună , Plunkett și Casement au prezentat un plan ( „ Raportul Irlanda ” ) în care o germană să aterizeze pe coasta de vest a Irlandei , în timp ce o răscoală din Dublin să distragă atenția forțelor britanice , astfel încât germanii , cu ajutorul voluntarilor locali , să -și asigure controlul asupra liniei râului Shannon , înainte de a avansa spre capitală . Armata germană a respins planul , dar a fost de acord să trimită arme și muniție către Voluntari . — șeful Armatei Cetățenești Irlandeze ( ICA ) , o grupare de voluntari înarmați din sindicatele socialiste — nu era la curent cu planurile IRB și a amenințat că va începe o rebeliune pe cont propriu dacă alte partide nu reușesc să acționeze . Dacă ar fi făcut -o singuri , IRB și Voluntarii le- ar fi venit în ajutor ; cu toate acestea , liderii IRB s- au întâlnit cu Connolly în ianuarieși l- au convins să -și unească forțele cu ei . Ei au convenit că vor lansa o răscoală împreună de Paște și l- au făcut pe Connolly al șaselea membru al Consiliului Militar . Thomas MacDonagh avea să devină mai târziu al șaptelea și ultimul membru . Moartea vechiului lider la New York în augusta fost o oportunitate de a organiza o demonstrație spectaculoasă . Rămășițele sale au fost trimise în Irlanda pentru înmormântare în , Voluntarii Irlandezi ocupându -se de aranjamente . Pe traseul procesiunii și la mormânt s- au adunat mulțimi imense . Pearse a susținut o cuvântare dramatică , un apel de adunare către republicani , care se încheia cu cuvintele „ ” . Evenimentele de până la Săptămâna Paștelui La începutul lunii aprilie , Pearse a dat voluntarilor irlandezi ordine pentru trei zile de „ parade și manevre ” începând cu Duminica Paștelui . El avea autoritatea de a face acest lucru , în calitate de director de organizare al Voluntarilor . Ideea era ca membrii IRB din cadrul organizației vor ști că acestea sunt ordine pentru a începe răscoala , în timp ce alții precum MacNeill și autoritățile britanice ar fi luat de bune cuvintele „ parade și manevre ” . Pe , marina germană a trimis nava spre comitatul Kerry , sub denumirea falsă de și sub pavilion norvegian . Nava era încărcată cu000 de puști , un milion de cartușe și explozibili . Casement a plecat și el în Irlanda la bordul submarinului german \ . El era dezamăgit de nivelul de sprijin oferit de germani și intenționa să oprească sau măcar să amâne răscoala . Miercuri , , consilierul , membru Sinn Féin al , a citit , în cadrul unei ședințe a Corporației , un document care se presupunea că a fost obținut clandestin de la , și care detalia planurile autorităților britanice de a aresta în scurt timp liderii Voluntarilor Irlandezi , ai Sinn Féinului și ai Ligii Galice , și să ocupe sediile acestora . Deși autoritățile britanice au spus că „ Documentul de la Castel ” este un fals , MacNeill le- a ordonat Voluntarilor să se pregătească de rezistență . Fără știrea lui MacNeill , documentul fusese , într-adevăr , de Consiliul Militar pentru a - i convinge pe moderați de necesitatea răscoalei pe care ei o planificau . Era o versiune editată a unui document real care descria planurile britanice în caz de recrutare în serviciul militar . În aceeași zi , Consiliul Militar i- a informat pe ofițerii superiori ai Voluntarilor că răscoala va începe în Duminica Paștelui . Consiliul a ales , însă , să nu informeze membrii de ranguri inferioare sau pe moderații ca MacNeill decât în ultimul moment . A doua zi , MacNeill a înțeles că răscoala este pe cale să fie declanșată și a amenințat că va face tot posibilul pentru a o împiedica , mai puțin să îi informeze pe britanici . Puțină vreme , MacNeill s- a lăsat convins să colaboreze cu unele acțiuni restrânse , după ce Mac Diarmada i- a dezvăluit că un transport de arme germane era pe cale să fie descărcat de pe vas în comitatul Kerry . MacNeill credea că , atunci când britanicii vor afla despre transport , îi vor suprima imediat pe Voluntari , și ca urmare considera că se justifică măsurile defensive luate de Voluntari , inclusiv „ manevrele” planificate . Aud și U-19 au ajuns pe coasta comitatului Kerry în Vinerea Mare , pe , mai devreme decât se așteptau Voluntarii , așa că nimeni nu a fost acolo pentru a întâmpina navele . Marina Regală știa despre transportul de arme și a interceptat nava Aud , determinându -l pe căpitan să o scufunde . Mai mult , Casement a fost capturat la scurt timp după ce a debarcat la \ . Când MacNeill a aflat de la voluntarul că transportul de arme a fost pierdut , a revenit la poziția inițială . Cu sprijinul altor lideri cu aceleași idei , în special al lui Bulmer Hobson și , el a emis tuturor voluntarilor o contramandare a ordinelor , anulând toate acțiunile de duminică . Acest ordin de contramandare a fost transmis ofițerilor Voluntarilor și tipărit în ziarele de duminică dimineață . Nu a reușit decât să întârzie răscoala cu o zi , și să reducă foarte mult numărul de voluntari care s- au prezentat . știa despre transportul de arme , desprea întoarcerea lui Casement și că Paștele este data planificată pentru răscoală , din mesajele radio transmise între Germania și ambasada sa din Statele Unite , care erau interceptate de Marina Regală și descifrate în a Amiralității . Informațiile au fost transmise , Sir Matthew Nathan , pe , dar fără a dezvălui sursa , iar Nathan avea îndoieli cu privire la acuratețea acestora . Când a ajuns la Dublin vestea despre capturarea lui Aud și arestarea lui Casement , Nathan a discutat cu , \ . Nathan a propus un raid la , cartierul general al Armatei Cetățenești , și pe proprietățile Voluntarilor din Father Matthew Park și , dar Wimborne a insistat ca liderii să fie arestați în masă . S- a decis amânarea acțiunii până după a doua zi de Paști ( luni ) și , între timp , Nathan i- a telegrafiat , , la Londra , pentru a - i cere aprobarea . Când Birrell și- a transmis în sfârșit prin cablu răspunsul prin care autoriza acțiunea , luni , , la prânz , Răscoala deja izbucnise . În dimineața zilei Paști , , Consiliul Militar s- a reunit la Liberty Hall pentru a discuta ce trebuie făcut în lumina ordinului de contramandare al lui MacNeill . Ei au hotărât că răscoala va avea loc a doua zi , în a doua zi de Paști , și că Voluntarii Irlandezi și Armata Cetățenească vor intra în acțiune împreună ca „ Armata Republicii Irlandeze ” . Ei l- au ales pe Pearse drept președinte al Republicii Irlandeze și comandant suprem al armatei ; Connolly a devenit comandantul Brigăzii Dublin . Au fost apoi trimiși curieri către toate unitățile , pentru a le informa despre noile ordine . Rebeliunea la Dublin A doua zi de Paști În dimineața zilei de luni , , aproximativ200 de membri ai Voluntarilor Irlandezi și ai Armatei Cetățenești Irlandeze s- au adunat în mai multe locații din centrul Dublinului . Printre ei se numărau și membri ai grupării exclusiv feminine \ . Unii purtau uniforme ale Voluntarilor Irlandezi și ale Armatei Cetățenești , în timp ce alții purtau haine civile cu o banderolă galbenă a Voluntarilor Irlandezi , pălării militare și \ . Erau înarmați în cea mai mare parte cu puști ( în special ) , dar și cu puști , revolvere , câteva pistoale semi- automate Mauser C96 și grenade . Numărul voluntarilor care s- au mobilizat a fost mult mai mic decât se aștepta . Acest lucru se datora ordinului de contramandare al lui MacNeill și faptului că noile ordine fuseseră trimise atât de din scurt . Cu toate acestea , câteva sute de voluntari s- au alăturat Răscoalei după ce aceasta a început . Cu puțin înainte de amiază , rebelii au început să ocupe poziții importante în centrul Dublinului . Planul rebelilor era să păstreze sub control centrul orașului Dublin . Aceasta era o zonă mare , de formă ovală , delimitată de două canale : la sud și la nord , cu curgând prin mijloc . Pe marginile de sud și de vest ale acestui cartier se aflau cinci cazărmi ale Armatei Britanice . Majoritatea pozițiilor rebelilor fuseseră alese pentru a se apăra împotriva contraatacurilor dinspre aceste cazărmi . Rebelii au ocupat pozițiile cu ușurință . Civilii au fost evacuați , iar polițiștii au fost expulzați sau luați prizonieri . Au fost baricadate ferestrele și ușile , au fost puse sub pază hrana și proviziile și au fost înființate posturi de prim ajutor . Pe străzi s- au ridicat baricade pentru a împiedica mișcarea Armatei Britanice . O forță comună de aproximativde Voluntari și membri ai Armatei Cetățenești s- au adunat la Liberty Hall sub comanda comandantului James Connolly . Acesta era batalionul cartierului general și îi includea și pe comandantul suprem Patrick Pearse , precum și pe Tom Clarke , Seán Mac Diarmada și \ . Ei au mers pe jos către ( GPO ) de pe , artera principală din Dublin , au ocupat clădirea și au arborat două drapele republicane . Pearse a ieșit afară și a citit \ . Cópii ale Proclamației au fost lipite pe pereți și împărțite trecătorilor de către voluntari și de către distribuitorii de ziare . Poșta Generală urma să fie cartierul general al rebelilor pentru cea mai mare parte a răscoalei . Voluntarii din poștă au ocupat și alte clădiri de pe stradă , inclusiv clădiri cu vedere la \ . Ei au ocupat și o stație de radiotelegraf și au transmis un mesaj radio în cod Morse , anunțând că a fost proclamată Republica Irlandeză . Aceasta a fost prima emisiune radio din Irlanda . În altă parte , o parte din batalionul de cartier general sub conducerea lui au ocupat , unde au săpat tranșee și au baricadat drumurile din jur . Batalionul sub conducerea lui , a ocupat și clădirile din jur , în timp ce o companie sub conducerea lui a ocupat , aflată peste râul Liffey vis-a -vis de \ . Batalionul sub conducerea lui Thomas MacDonagh , a ocupat fabrica de biscuiți \ . Batalionul sub conducerea lui Éamon de Valera , a ocupat și clădirile din jur . Batalionul sub conducerea lui Éamonn Ceannt , a ocupat și distileria de pe \ . Din fiecare dintre aceste garnizoane , mici unități de rebeli au stabilit în zona înconjurătoare . Rebelii au încercat să întrerupă legăturile de transport și comunicații . Pe lângă ridicarea blocajelor rutiere , ei au preluat controlul asupra diferitelor poduri și au tăiat firele telefonice și telegrafice . Au fost ocupate gările și au fost ocupate , însă aceasta din urmă doar pentru scurt timp . Linia de cale ferată a fost întreruptă la , iar linia a fost avariată de bombe pe Amiens Street , , și \ . În jurul prânzului , o mică echipă mică de Voluntari și membri din au capturat rapid din și i- au dezarmat pe paznici . Scopul era să pună mâna pe arme și să arunce în aer depozitul de muniții pentru a semnala că Răscoala a început . Au confiscat arme și au pus explozibili , dar explozia nu a fost suficient de puternică pentru a fi auzită în tot orașul . Fiul dede ani al comandantului fortului a fost împușcat mortal când a alergat să dea alarma . Un contingent sub conducerea lui Seán Connolly a ocupat și clădirile adiacente . Ei au încercat să pună stăpânire pe Castelul Dublin , inima stăpânirii britanice în Irlanda , aflat în vecinătate . În timp ce se apropiau de poartă , James O'Brien , un polițist care stătea de pază singur , a încercat să -i oprească și a fost împușcat mortal de Connolly . Potrivit unor relatări , el a fost prima victimă a Răscoalei . Rebelii i- au învins pe soldații din camera de gardă , dar nu au reușit să continue înaintarea . Ofițerul șef de informații al armatei britanice , maiorul Ivon Price , a tras asupra rebelilor , în timp ce subsecretarul pentru Irlanda , Sir Matthew Nathan , a ajutat la închiderea porților castelului . Rebelii nu știau că Castelul era slab păzit că putea fi ocupat cu ușurință . Ei însă au asediat Castelul de la Primărie . Acolo au izbucnit lupte aprige după ce au sosit întăririle britanice . Rebelii de pe acoperiș au schimbat focuri cu soldații de pe stradă . Seán Connolly a fost împușcat mortal de un lunetist . Până în dimineața următoare , forțele britanice recuceriseră Primăria și îi luaseră prizonieri pe rebelii de acolo . Rebelii nu au încercat să ocupe alte locații cheie , anume Trinity College , în inima centrului orașului și apărat doar de o mână de studenți unioniști înarmați . Centrala telefonică din Crown Alley nu a putut fi capturată , ceea ce a lăsat comunicațiile în mâinile guvernului , personalul poștei reparând rapid firele telefonice care fuseseră tăiate de rebeli . Numărul insuficient de rebeli a făcut ca multe poziții strategice să nu poată fi ocupate . În cel puțin două incidente , la Jacob's și la Stephen's Green , Voluntarii și Armata Cetățenească au împușcat civili care încercau să -i atace sau să le demonteze baricadele . În alte părți , rebelii au lovit civilii cu patul puștii pentru a - i alunga . Armata britanică a fost surprinsă de Răscoală total nepregătită , iar răspunsul lor din prima zi a fost în general necoordonat . Două escadrile de cavalerie britanică au fost trimise să investigheze ce se întâmplă . Forțele rebele de la Poștă și de la au tras asupra lor și au produs victime . Când o trupă a trecut de , rebelii au deschis focul dinspre Poștă , ucigând trei cavaleriști și doi cai și rănind mortal un al patrulea bărbat . Cavalerii s- au retras în cazărmi . Pe Mount Street , un grup de oameni din a dat peste poziția rebelilor și patru au fost uciși înainte de a ajunge la \ . Singurele luptă substanțiale din prima zi a Răscoalei a avut loc la South Dublin Union , unde un pichet al s- a întâlnit cu un avanpost al forței lui Éamonn Ceannt în colțul de nord-vest al lui South Dublin Union . După ce au suferit câteva pierderi , trupele britanice au reușit să se regrupeze și să lanseze mai multe atacuri asupra poziției , după care au pătruns înăuntru în forță , iar mica forță rebelă din colibele de tablă de la capătul de est al lui Union s- a predat . Cu toate acestea , complexul Union , în ansamblu , a rămas în mâinile rebelilor . O asistentă în uniformă , Margaret Keogh , a fost împușcată de soldații britanici la Union . Se crede că ea a fost primul civil ucis în Răscoală . Trei polițiști metropolitani neînarmați au fost împușcați în prima zi a Răscoalei , iar comisarul lor i- a scos de pe străzi . Parțial ca urmare a retragerii poliției , un val de jafuri a izbucnit în centrul orașului , în special în zona O'Connell Street ( încă numită oficial „ Sackville Street” la acea vreme ) . Marți și miercuri Lordul Wimborne , lordul locotenent , a declarat legea marțială marți seara și a predat puterea civilă generalului de brigadă \ . Forțele britanice și- au investit la început eforturile în asigurarea drumurilor spre Castelul Dublin și în izolarea cartierului general al rebelilor , despre care credeau că se află în Liberty Hall . Comandantul britanic , Lowe , a lucrat încet , nesigur de dimensiunea forței cu care se confrunta și având doar269 de soldați în oraș când a sosit din la primele ore ale zilei de marți , \ . Primăria a fost cucerită de la unitatea rebelă care atacase castelul Dublin marți dimineață . La primele ore ale zilei de marți,de soldați britanici , înarmați cu mitraliere , au ocupat două clădiri cu vedere la peluza St Stephen's : hotelul Shelbourne și United Services Club . În zori , ei au deschis focul asupra Armatei Cetățenești care ocupa peluza . Rebelii au răspuns cu foc , dar au fost obligați să se retragă în clădirea \ . Ei au rămas acolo tot restul săptămânii , făcând schimburi de focuri cu forțele britanice . Marți după-amiaza , au izbucnit lupte de- a lungul marginii de nord a centrului orașului . În nord-est , trupele britanice au părăsit gara din Amiens Street într- un tren blindat , pentru a asigura și repara o porțiune de șine avariată . Ei au fost atacați de rebeli care luaseră poziție pe \ . După o luptă de două ore , britanicii au fost obligați să se retragă și mai mulți soldați au fost capturați . La , în nord-vest , rebelii ocupaseră clădiri și ridicaseră baricade la intersecțiile de pe \ . Britanicii au chemat de la și au bombardat pozițiile rebele , distrugând baricadele . După o luptă aprigă , rebelii s- au retras . În acea după-amiază , Pearse a ieșit pe O'Connell Street cu o mică escortă și s- a oprit în fața Stâlpului lui Nelson . S- a adunat o mulțime mare , iar Pearse a citit un „ manifest pentru cetățenii din Dublin ” , în care le- a cerut să sprijine Răscoala . Rebelii nu au reușit să ocupe niciuna dintre cele două gări principale din Dublin și niciunul dintre porturile sale , și \ . Drept urmare , în cursul săptămânii următoare , britanicii au putut aduce mii de oameni ca întărire din Marea Britanie și din garnizoanele lor de la Curragh și Belfast . Până la sfârșitul săptămânii , forțele britanice ajunseseră la peste000 de oameni . Puterea lor de foc era asigurată de artileria de câmp pe care au poziționat -o în partea de nord a orașului , la Phibsborough și la Trinity College , precum și de nava de patrulare , care a navigat pe Liffey , după ce a fost chemată din port la Kingstown . Miercuri , , tunurile de la Trinity College și Helga au bombardat Liberty Hall , iar tunurile de la Trinity College au început apoi să tragă în pozițiile rebelilor , mai întâi la Boland's Mill și apoi pe O'Connell Street . Unii comandanți rebeli , în special James Connolly , nu credeau că britanicii vor bombarda „ ” al Imperiului Britanic . Principalele poziții rebele de la GPO , Four Courts , Jacob's Factory și Boland's Mill au avut parte de foarte puțină acțiune . Britanicii nu i- au luat direct cu asalt , ci i- au înconjurat și bombardat . Un voluntar din GPO și- a amintit că „ practic nu am tras niciun foc de armă , fiindcă nu exista vreo țintă ” . Totuși , acolo unde rebelii dominau rutele prin care britanicii încercau să canalizeze întăriri în oraș , au existat lupte aprige . La25 Voluntarii , Garry Holohan , Robert Beggs , Sean Cody , Dinny O'Callaghan , Charles Shelley , Peadar Breslin și alți cinci au încercat să ocupe gara Broadstone de pe Church Street , atacul nu a reușit și Martin a fost rănit . Miercuri dimineață , sute de soldați britanici au încercuit Institutul Mendicity , care era ocupat dede voluntari în frunte cu Seán Heuston . Trupele britanice au înaintat spre clădire , sprijinite de lunetiști și foc de mitralieră , dar voluntarii au opus o rezistență puternică . În cele din urmă , trupele s- au apropiat suficient pentru a arunca grenade în clădire , unele dintre ele fiind aruncate înapoi de rebeli . Epuizați și aproape fără muniție , oamenii lui Heuston au devenit prima poziție rebelă care s- a predat . Heuston primise ordin să -și mențină poziția timp de câteva ore , pentru a - i întârzia pe britanici , dar a rezistat timp de trei zile . Din Marea Britanie , la Dublin au fost trimise întăriri , care au debarcat la Kingstown în dimineața zilei de miercuri , \ . Lupte grele au avut loc la pozițiile deținute de rebeli în jurul , pe măsură ce aceste trupe înaintau spre Dublin . Peste000 de au fost prinși în mod repetat în foc încrucișat , încercând să traverseze canalul de pe Mount Street Bridge . Șaptesprezece voluntari au reușit să perturbe în mod serios avansul britanicilor , ucigând sau rănindde oameni . În ciuda faptului că în apropiere există rute alternative peste canal , generalul Lowe a ordonat atacuri frontale repetate asupra poziției de pe Mount Street . Britanicii au cucerit în cele din urmă poziția , care nu fusese întărită de garnizoana rebelă din apropiere de la Boland's Mills , joi , dar luptele de acolo au provocat britanicilor până la două treimi din pierderile suferite de ei în întreaga săptămână , cu un cost de doar patru voluntari morți . Britanicilor le luase aproape nouă ore să înainteze cu \ . Miercuri , de pe Constitution Hill a fost incendiat la ordinele comandantului Edward Daly pentru a preveni reocuparea acesteia de către britanici . De joi până sâmbătă Poziția rebelilor de la South Dublin Union ( locul actual al ) și din Marrowbone Lane , mai la vest de- a lungul canalului , a provocat și ea pierderi grele trupelor britanice . South Dublin Union era un complex mare de clădiri și au existat lupte aprige în jurul și în interiorul clădirilor . , un ofițer rebel , s- a remarcat în această acțiune și a fost grav rănit . Până la sfârșitul săptămânii , britanicii luaseră unele dintre clădirile din Union , dar altele au rămas în mâinile rebelilor . Trupele britanice au suferit și ele pierderi în atacurile frontale nereușite la Distileria Marrowbone Lane . A treia scenă majoră de luptă în timpul săptămânii a fost în zona North King Street , la nord de Four Courts . Rebelii și- au creat avanposturi puternice în zonă , ocupând numeroase clădiri mici și baricadând străzile . De joi până sâmbătă , britanicii au făcut încercări repetate de a captura zona , în ceea ce a fost una dintre cele mai înverșunate lupte ale Revoltei . Pe măsură ce trupele pătrundeau , rebelii deschideau continuu focul de la ferestre și din spatele hornurilor și baricadelor . La un moment dat , un pluton condus de maiorul Sheppard a efectuat o șarjă la baionetă asupra uneia dintre baricade , dar a fost doborât de focul rebelilor . Britanicii au folosit mitraliere și au încercat să evite focul direct folosind și găurind pereții interiori ai caselor terasate pentru a se apropia de pozițiile rebelilor . Până sâmbătă , când cartierul general al rebelilor a capitulat , aflat sub comanda colonelului Taylor , înaintase doar cu un cost demorți șide răniți . Trupele furioase au pătruns în casele de- a lungul străzii și au împușcat sau au înjunghiat cu baioneta cincisprezece civili bărbați neînarmați pe care i- au acuzat că sunt luptători rebeli . În alte părți , la , un ofițer pe nume Bowen Colthurst șase civili , inclusiv pe activistul naționalist pacifist , \ . Aceste cazuri în care trupele britanice ucideau civili irlandezi aveau să fie mai târziu foarte controversate în Irlanda . Capitularea Garnizoana cartierului general de la Poșta Generală ( GPO ) a fost forțată să evacueze după mai multe zile de bombardamente când un incendiu provocat de obuze s- a extins și în clădirea Poștă . Connolly fusese rănit de un glonț la gleznă și lăsase comanda în mâinile lui Pearse . O'Rahilly a fost ucis într- o tentativă de ieșire din Poștă . Rebelii au găurit pereții clădirilor învecinate pentru a putea evacua Poșta fără a se trage asupra lor și au ocupat o nouă poziție în nr. Tânărului Seán McLoughlin i s- a dat comanda militară și el a pus la cale o spargere a asediului , dar Pearse și- a dat seama că acest plan va duce la pierderea de și mai multe vieți ale civililor . Sâmbătă,aprilie , de la acest nou cartier general , Pearse a emis un ordin ca toate companiile să se predea . Pearse a capitulat necondiționat în fața generalului de brigadă Lowe . Documentul de capitulare spunea : Celelalte posturi s- au predat numai după ce ordinul de capitulare al lui Pearse , transmis de asistenta medicală , a ajuns la ei . Prin urmare , luptele sporadice au continuat până duminică , când vestea despre capitulare a ajuns și la celelalte garnizoane rebele . Comanda forțelor britanice a trecut de la Lowe la generalul John Maxwell , care a sosit la Dublin tocmai la timp pentru a prelua documentele de capitulare . Maxwell a fost numit guvernator militar temporar al Irlandei . Revolta în afara Dublinului Unitățile de voluntari irlandezi s- au mobilizat în Duminica Paștelui în mai multe locuri din afara Dublinului , dar din cauza ordinului de contramandare al lui Eoin MacNeill , cei mai mulți dintre ei s- au întors acasă fără să lupte . În plus , din cauza interceptării armelor germane de la bordul lui Aud , unitățile provinciale de voluntari erau foarte slab înarmate . În sud , în jur de200 de voluntari comandați de Tomás Mac Curtain s- au adunat duminică la Cork , dar s- au dispersat miercuri după ce au primit nouă ordine contradictorii de la conducerea Voluntarilor din Dublin . La sediul lor din Sheares Street , unii dintre voluntari s- au angajat într- o confruntare cu forțele britanice . Spre mânia multor voluntari și sub presiunea clerului catolic , MacCurtain a acceptat să predea britanicilor armele oamenilor săi . Singurul act de violență din Cork a avut loc atunci când RIC a încercat să atace casa \ . Frații Kent , care erau voluntari , s- au angajat într- o luptă de trei ore cu RIC . Un ofițer RIC și unul dintre frați au fost uciși , în timp ce un alt frate a fost ulterior executat . În nord , companiile de voluntari au fost mobilizate în comitatul Tyrone la ( inclusivde oameni din Belfast în frunte cu președintele IRB ) și , sub conducerea lui \ . Ei s- au mobilizat , de asemenea , la , comitatul Donegal , sub conducerea lui Daniel Kelly și \ . Cu toate acestea , în parte din cauza confuziei cauzate de ordinul de contramandare , voluntarii din aceste locații s- au împrăștiat fără a lupta . Fingal În ( nordul comitatului Dublin ) , aproximativde voluntari s- au mobilizat lângă \ . Ei aparțineau Batalionuluial Brigăzii Dublin ( cunoscut și sub numele de Batalionul Fingal ) și erau conduși de și comandantul secund al său , Richard Mulcahy . Spre deosebire de rebelii din altă parte , Batalionul Fingal a folosit cu succes tactici de gherilă . Au campat , iar Ashe a împărțit batalionul în patru secțiuni : trei aveau să întreprindă operațiuni , în timp ce a patra era ținută în rezervă , păzind tabăra și căutând hrană . Voluntarii au atacat apoi cazărmile RIC din Swords , și , forțând RIC să se predea și confiscând toate armele . De asemenea , ei au deteriorat liniile de cale ferată și au tăiat firele telegrafice . Linia de cale ferată de la a fost aruncată în aer pentru a împiedica trenurile de trupe să ajungă la Dublin . Acest lucru a deraiat un tren de vite , care fusese trimis înaintea trenului de trupe . Singura ciocnire pe scară largă a Revoltei , în afara orașului Dublin , a fost la \ . Vineri , aproximativde voluntari din Fingal au înconjurat cazarma RIC din Ashbourne și au cerut acesteia să se predea , dar RIC a răspuns cu o salvă de focuri de armă . A urmat un schimb de focuri , iar RIC a capitulat după ce Voluntarii au atacat clădirea cu o grenadă artizanală . Înainte însă ca această capitulare să -și producă efectele , au sosit până la șaizeci de oameni ai RIC într- un convoi , declanșând o luptă armată de cinci ore , în care opt oameni din RIC au fost uciși șirăniți . De partea cealaltă , doi voluntari au fost uciși și cinci răniți , și un civil a fost împușcat mortal . Cei de la RIC au capitulat și au fost dezarmați . Ashe i- a lăsat să plece după ce i- a avertizat să nu mai lupte împotriva Republicii Irlandeze . Oamenii lui Ashe au campat la Kilsalaghan , lângă Dublin , până când au primit ordin să capituleze sâmbătă . Tacticile Batalionului Fingal din timpul Revoltei le- au prefigurat pe cele ale IRA în timpul Războiului de Independență care a urmat . Contingentele de voluntari s- au mobilizat și în apropiere , în comitatele Meath și Louth , dar s- au dovedit incapabile să facă jonctiunea cu unitatea North Dublin până după ce aceasta s- a predat . În comitatul Louth , voluntarii au împușcat un om al RIC în apropiere de satul peaprilie , într- un incident în careoameni ai RIC au fost luați prizonieri . Enniscorthy În comitatul Wexford,200 de voluntari în frunte cu , și au ocupat orașul joi , până duminică . Ofițerul voluntar Paul Galligan a mersesekm pe bicicletă de la cartierul general al rebelilor din Dublin cu ordin de mobilizare . Ei au blocat toate drumurile din oraș și au efectuat un scurt atac asupra cazărmii RIC , dar au ales să o asedieze în loc să încerce să o captureze . Ei au arborat tricolorul peste clădirea Ateneului , în care își stabiliseră sediul , și au defilat în uniformă pe străzi . Ei au ocupat și Vinegar Hill , unde la \ . Publicul i- a susținut în mare măsură pe rebeli și mulți localinici s- au oferit să li se alăture . Până sâmbătă , circa000 de rebeli erau mobilizați și un detașament a fost trimis să ocupe satul Ferns din apropiere . În , britanicii au adunat o coloană de000 de soldați ( inclusiv ) , două și un pe un tren blindat improvizat . Duminică , britanicii au trimis curieri la Enniscorthy , informând rebelii despre ordinul de capitulare al lui Pearse . Voluntarii erau însă sceptici . Doi dintre ei au fost escortați de britanici la , unde Pearse a confirmat ordinul de capitulare . Galway În comitatul Galway,700 de voluntari s- au mobilizat marți sub conducerea lui \ . Planul său era să „ țină în loc garnizoana britanică și să -i deturneze pe britanici de la concentrarea asupra Dublinului ” . Cu toate acestea , oamenii săi erau prost înarmați , cu doarde puști,de revolvere,de puști și niște grenade de casă – mulți dintre ei aveau doar lănci . Cea mai mare parte a acțiunii a avut loc într- o zonă rurală la est de orașul Galway . Ei au efectuat câteva atacuri nereușite asupra cazărmii RIC de la și , au capturat mai mulți ofițeri și au bombardat un pod și o linie de cale ferată , înainte de a lua poziții lângă Athenry . A existat și o mică ciocnire între rebeli și o patrulă mobilă RIC la răscrucea \ . Un polițist , Patrick Whelan , a fost împușcat mortal după ce le- a strigat rebelilor : „ Predați -vă , băieți , vă cunosc pe toți ” . Miercuri , a ajuns în și a bombardat zona rurală de la marginea de nord-est a orașului Galway . Rebelii s- au retras la sud-est la Moyode , o conac cu moșie abandonat . De aici au înființat posturi de observație și au trimis grupuri de cercetași . Vineri , a debarcatde și a început să bombardeze zona rurală din apropierea poziției rebele . Rebelii s- au retras mai la sud la Limepark , un alt conac abandonat . Considerând că situația este fără speranță , ei s- au risipit sâmbătă dimineața . Mulți au plecat acasă și au fost arestați după Revoltă , în timp ce alții , inclusiv Mellows , au fugit . În momentul în care întăririle britanice au ajuns în vest , Revolta de acolo se dezintegrase deja . Limerick și Clare În comitatul Limerick,de Voluntari Irlandezi s- au adunat la , lângă , dar nu au întreprins nicio acțiune militară . În comitatul Clare , a mărșăluit cude voluntari ( de la Meelick , Oatfield și Cratloe ) pe râul Shannon , a doua zi de Paște , pentru a aștepta ordine de la liderii Revoltei din Dublin și arme de la transportul așteptat de la Casement . Niciunul nu a sosit și nu s- a efectuat nicio acțiune . Victime Revolta de Paște a avut ca rezultat cel puținde morți , potrivit Glasnevin Trust . Dintre cei uciși : ( aproximativ ) erau civili ( aproximativ ) erau militari britanicide personal militar britanic,membri ai și un soldat canadian ) - Regimentele irlandeze : - – Royal Dublin Fusiliers – Royal Irish Rifles – Regimentul Regal Irlandez – Royal Inniskilling Fusiliers – Royal Irish Fusiliers – Regimentul Leinster - Regimente britanice : - – Sherwood Foresters – South Staffordshire – North Staffordshire – Artileria Regală de Câmp – Geniștii Regali – Army Service Corps – Lancers –Husari –d King Edwards Horse – Yeomanry – Royal Navy ( aproximativ ) erau forțe rebele irlandezeVoluntari Irlandezi,din Armata Cetățenească Irlandeză șidin ) ( aproximativ ) erau polițiști – Royal Irish Constabulary – Poliția Metropolitană din Dublin Peste600 au fost răniți ; inclusiv cel puțin200 de civili și rebeli , cel puținde soldați britanici șide polițiști . Toate celevictime din rândul poliției șidintre soldații britanici uciși erau irlandezi . Aproximativdintre cei uciși erau copii ( subani ) , dintre care patru erau membri ai forțelor rebele . Numărul victimelor a crescut constant zi de zi , de lade morți luni lade morți sâmbătă . Armata britanică a suferit cele mai mari pierderi în bătălia de la Mount Street Bridge miercuri , când cel puținde soldați au fost uciși . Și rebelii au suferit cele mai mari pierderi tot în acea zi . RIC a suferit cele mai multe pierderi în bătălia de la Ashbourne , vineri . Majoritatea victimelor , atât morții cât și răniții , au fost civili . Majoritatea victimelor civile și majoritatea victimelor în general au fost cauzate de armata britanică . Acest lucru s- a datorat faptului că britanicii au folosit artileria , și în zonele urbane , precum și „ incapacității lor de a discerne rebelii de civili ” . Un ofițer al Regimentului Regal Irlandez și- a amintit că „ îi considerau inamici , nu nerezonabil , pe toți cei pe care îi vedeau , și trăgeau în orice mișca ” . Mulți alți civili au fost uciși când au fost prinși în focul încrucișat . Ambele părți , britanicii și rebelii , au împușcat și civili în mod deliberat uneori ; pentru nerespectarea ordinelor ( cum ar fi oprirea la punctele de control ) , pentru agresiune sau încercare de a - i împiedica și pentru jaf . Au existat , de asemenea , cazuri în care trupele britanice au ucis civili neînarmați din răzbunare sau frustrare : în special în North King Street Massacre , unde cincisprezece persoane au fost ucise , și la Portobello Barracks , unde șase oameni au fost împușcați . Mai mult , au avut loc incidente de \ . Pe , Royal Dublin Fusiliers , sub comanda sergentului de intendență al companiei , Robert Flood , a împușcat doi ofițeri britanici și doi angajați civili irlandezi ai după ce a crezut că sunt rebeli . Flood a fost judecat pentru crimă , dar a fost achitat . Potrivit istoricului , rebelii au încercat să evite vărsarea de sânge inutilă . afirma că voluntarilor li s- a spus că „ nu trebuie să se tragă decât la ordin sau pentru a respinge un atac ” . În afară de ciocnirea de la Ashbourne , polițiștii și soldații neînarmați nu au fost vizați în mod sistematic , iar unui grup mare de polițiști i s- a permis să stea la Nelson's Pillar toată ziua de luni . McGarry scrie că Armata Cetățenească Irlandeză „ a fost mai nemiloasă decât Voluntarii când a venit vorba de împușcarea polițiștilor ” și pune acest lucru pe seama „ grelei moștenirii” a lockoutului de la Dublin . Marea majoritate a victimelor irlandeze au fost îngropate în cimitirul Glasnevin în urma luptelor . Familiile britanicilor au venit la Castelul Dublin în maipentru a recupera cadavrele soldaților britanici și au fost aranjate înmormântări . Soldații ale căror cadavre nu au fost revendicate au primit funeralii militare în \ . Urmări Arestări și execuții și- a semnalat rapid intenția de „ a -i aresta pe toți Sinn Feinerii periculoși ” , inclusiv „ pe cei care au luat parte activ la mișcare , deși nu la actuala rebeliune ” , reflectând credința populară că , o organizație separatistă care nu era nici militantă , nici republicană , ar fi fost în spatele Revoltei . Au fost arestați în total430 de bărbați șide femei , inclusivde persoane pentru furturi . Pe a început o serie de curți marțiale , în carede persoane au fost judecate , majoritatea la \ . Președintele curților marțiale a fost \ . Maxwell a luat controversata hotărâre ca curțile marțiale să se desfășoare în secret și fără drept de apărare , lucru pe care ofițerii legii Coroanei au considerat mai târziu că ar fi fost ilegal . Unii dintre cei care au condus procesele comandaseră trupele britanice implicate în suprimarea Revoltei , conflict de interese pe care Manualul Militar îl interzicea . Doar una dintre persoanele judecate de curțile marțiale a fost o femeie , Constance Markievicz , care a fost și singura femeie care a fost ținută în izolare . Nouăzeci de oameni au fost condamnați la moarte . În cazul a cincisprezece dintre aceștia ( inclusiv toți cei șapte semnatari ai Proclamației ) , Maxwell a confirmat sentințele , iar paisprezece au fost împușcați de plutonul de execuție la închisoarea Kilmainham între și \ . Printre ei se număra și Connolly , rănit grav , care a fost împușcat în timp ce era legat de un scaun din cauza gleznei rupte . Maxwell a declarat că numai „ liderii ” și cei dovediți că au comis „ crime cu sânge rece” vor fi executați . Dovezile prezentate la procese au fost însă slabe , iar unii dintre cei executați nu erau lideri și nu au ucis pe nimeni : s- a descris pe sine drept „ un atașat personal al fratelui meu , Patrick Pearse ” ; nici măcar nu știa de Revoltă până când nu a început , dar luptase împotriva britanicilor în Războiul Burilor cu cincisprezece ani înainte ; nici măcar nu ieșise din casă – a fost executat pentru uciderea unui ofițer de poliție în timpul raidului asupra casei sale , în săptămâna de după Revoltă . Cel mai proeminent lider care a scăpat de execuție a fost Éamon de Valera , comandantul Batalionului care a reușit aceasta parțial din cauza faptului că era născut în SUA și cetățean american . Majoritatea execuțiilor au avut loc pe o perioadă de zece zile : \ : Patrick Pearse , și \ : , , și \ : \ : , , și Con Colbert \ : și Pe măsură ce execuțiile continuau , publicul irlandez a devenit din ce în ce mai ostil față de britanici și de partea rebelilor . După primele trei execuții , , liderul Partidului Parlamentar Irlandez , moderat , a declarat în Parlamentul britanic că Revolta „ din fericire , pare că s- a încheiat . A fost tratată cu fermitate , ceea ce nu numai că era corect , dar era datoria Guvernului să se ocupe astfel de ea ” . Totuși , el a îndemnat Guvernul „ să nu arate duritate sau severitate nejustificate față de marea masă a celor implicați ” . Pe măsură ce execuțiile continuau , Redmond l- a rugat pe Asquith să le oprească , avertizând că „ dacă au loc mai multe execuții în Irlanda , poziția oricărui partid constituțional va deveni imposibilă ” . Liderul , , a exprimat opinii similare . Adjunctul lui Redmond , , a ținut în parlament un discurs înflăcărat , spunând că „ mii de oameni [ … ] care în urmă cu zece zile se opuneau cu înverșunare întregii mișcări și revoltei , devin acum înfuriați împotriva guvernului din cauza acestor execuții ” . El a spus că „ nu ucigașii sunt executați , ci insurgenții care au dus o luptă curată , o luptă curajoasă , oricât de greșită ” . Dillon a fost fluierat de parlamentari englezi . Însuși guvernul britanic devenise îngrijorat față de reacția la execuții și de modul în care se desfășuraseră curțile marțiale . Asquith l- a avertizat pe Maxwell că „ un număr mare de execuții vor [ … ] semăna semințele unor probleme de durată în Irlanda ” . După execuția lui Connolly , Maxwell s- a înclinat în fața presiunilor și a comutat celelalte pedepse cu moartea în \ . Majoritatea persoanelor arestate au fost ulterior eliberate , dar , conform Regulamentului al 836 de bărbați au fost internați în lagăre de internare și închisori din Anglia și Țara Galilor . Mulți dintre ei , precum Arthur Griffith , nu aveau nimic sau aproape nimic de- a face cu Revolta . Lagăre precum au devenit „ Universități ale Revoluției ” , unde viitorii lideri , inclusiv , și , au început să pună la cale viitoarele lupte pentru independență . Casement a fost judecat la Londra pentru înaltă trădare și spânzurat la pe \ . Atrocitățile britanicilor După Rebeliune , au început să apară afirmații privind atrocitățile comise de trupele britanice . Deși nu au primit atâta atenție ca execuțiile , acestea au stârnit indignare în rândul publicului irlandez și au fost discutate de parlamentarii irlandezi în Parlament . Unul din incidente l- au constituit „ uciderile din Portobello ” . Marți , , dublinezul Francis Sheehy-Skeffington , un activist naționalist pacifist , a fost arestat de soldații britanici . Căpitanul John Bowen-Colthurst l- a luat apoi cu un comando britanic ca ostatic și \ . Pe Rathmines Road , el a oprit un băiat pe nume James Coade , pe care l- a împușcat mortal . Trupele sale au distrus apoi cu grenade o tutungerie și i- au capturat pe jurnaliștii Thomas Dickson și Patrick MacIntyre . În dimineața următoare , Colthurst i- a executat pe Skeffington și pe cei doi jurnaliști cu un pluton de execuție în Barracks Portobello . Cadavrele au fost apoi îngropate acolo . Mai târziu în acea zi , a împușcat un consilier de la , \ . Când maiorul Sir a aflat despre ucideri , a telefonat superiorilor săi din Castelul Dublin , dar nu a fost luată nicio măsură . Vane l- a informat pe Herbert Kitchener , care i- a spus lui Maxwell să -l aresteze pe Colthurst , dar Maxwell a refuzat . Colthurst a fost în cele din urmă arestat și trimis la curtea marțială în iunie . A fost găsit vinovat de crimă , dar declarat nebun și reținut timp de douăzeci de luni la \ . Presiunile publice și politice au condus la o anchetă publică , care a ajuns la concluzii similare . Maiorul Vane a fost eliberat „ din cauza acțiunii sale în cazul uciderii lui Skeffington ” . Celălalt incident a fost „ Masacrul de pe strada North King ” . În noaptea de – , soldații britanici ai Regimentului South Staffordshire , sub conducerea colonelului Henry Taylor , au dat buzna în casele de pe strada North King și au ucis cincisprezece civili bărbați pe care i- au acuzat că sunt rebeli . Soldații au împușcat sau au înjunghiat victimele , apoi le- au îngropat în secret pe unele în pivnițe sau în curțile din spate , după ce le- au jefuit . În acea zone au avut loc unele dintre cele mai aprige lupte ale Revoltei , iar britanicii au suferit pierderi grele pentru câștiguri reduse . Maxwell a încercat să scuze crimele și a susținut că rebelii au fost până la urmă cei responsabili . El a susținut că „ rebelii nu purtau uniformă ” și că oamenii din strada North King erau simpatizanți ai lor . Maxwell a concluzionat că astfel de incidente „ sunt absolut inevitabile într- o situație ca aceasta ” și că „ în aceste circumstanțe trupele [ .. . ] s- au comportat cu cea mai mare reținere ” . Un document privat , pregătit pentru prim- ministru , spunea că soldații „ aveau ordin să nu ia niciun prizonier ” , dar au interpretat acest ordin ca pe o instrucțiune de a împușca pe oricine suspectează că este rebel . Ancheta legistului municipal a constatat că soldații au ucis locuitori „ neînarmați și neagresivi ” . Curtea militară de anchetă a decis că niciun soldat anume nu poate fi tras la răspundere și nu s- a luat nicio măsură . Aceste crime și felul cum s- au raportat britanicii la ele au contribuit la influențarea opiniei publice irlandeze împotriva britanicilor . Ancheta A fost înființată o pentru a investiga cauzele Rebeliunii . Audierile au început la sub președinția \ . Comisia a audiat depozițiile lui Sir Matthew Nathan , a lui Augustine Birrell , a Lordului Wimborne , a lui Sir ( Inspectorul general al ) , a generalului , a maiorului Ivor Price de la Informațiile Militare și alții . Raportul , publicat pe , era critic la adresa administrației de la Dublin , spunând că „ Irlanda a fost administrată de câțiva ani pe principiul că este mai sigur și mai oportun ca legea să nu mai fie neapărat aplicată dacă astfel se poate evita vreo coliziune cu vreo facțiune a poporului irlandez . ” Birrell și Nathan și- au dat demisia imediat după Rebeliune . Wimborne a rezistat presiunii de a demisiona , dar a fost rechemat la Londra de Asquith . El fost numit din nou în funcție în iulie Chamberlain a demisionat și el . Reacția publicului din Dublin La început , mulți dublinezi au fost uluiți de izbucnirea Rebeliunii . , care a fost la Dublin în timpul acelei săptămâni , gândea că „ niciunul dintre acești oameni nu era pregătit pentru insurecție , care fusese aruncată asupra lor atât de brusc încât nu știau cui să țină partea . ” Exista o mare ostilitate față de Voluntari în unele părți ale orașului . Istoricul a remarcat că cea mai mare parte a opoziției față de aceștia venea de la oameni ale căror rude se aflau în armata britanică și care depindeau de soldele acestora . Cele mai evident ostile față de Voluntari erau „ femeile despărțite” ( cărora li se spunea așa pentru primiseră „ bani de despărțire” de la guvernul britanic ) , ai căror soți și fii luptau în armata britanică în Primul Război Mondial . A existat și ostilitate din partea unioniștilor . Susținătorii Partidului Parlamentar Irlandez au simțit și ei că rebeliunea este o trădare la adresa partidului lor . Când ocupau poziții în South Dublin Union și la Jacob's factory , rebelii s- au implicat în confruntări fizice cu civili care încercau să dărâme baricadele rebelilor și să -i împiedice să cucerească clădirile . Voluntarii au împușcat și au bătut o serie de civili care i- au atacat sau au încercat să le demonteze baricadele . Faptul că Rebeliunea s- a soldat cu mulți morți și multe distrugeri , precum și cu întreruperea aprovizionării cu alimente , a contribuit și el la adversitatea față de rebeli . După capitulare , Voluntarii au fost huiduiți , s- a aruncat cu gunoaie în ei și au fost denunțați drept „ ucigași ” și acuzați că „ înfometează poporul ” . Voluntarul Robert Holland , de exemplu , și- a amintit că a fost „ supus unor remarci foarte urâte și unor strigăte de pisică din partea claselor mai sărace ” în timp ce aceștia mărșăluiau să se predea . El a relatat și că a fost abuzat de oameni pe care îi cunoștea în timp ce era dus prin zona în captivitate și a spus că soldații britanici i- au salvat de la a fi agresați de mulțime . Unii dublinezi și- au exprimat , totuși , sprijinul pentru rebeli . Jurnalistul și scriitorul canadian Frederick Arthur McKenzie scria că , în zonele mai sărace , „ exista o mare simpatie față de rebeli , în special după ce rebelii au fost înfrânți ” . El a scris despre mulțimile care aplaudau o coloană de prizonieri rebeli în trecere , o femeie remarcând „ Sigur că îi aplaudăm . De ce să nu ? Nu sunt ei carnea și sângele nostru? ” . La Moara lui Boland , rebelii învinși au fost întâmpinați de o mulțime numeroasă , „ mulți plângând și exprimându -și simpatie și întristare , toți prietenoși și blânzi ” . Alți privitori simpatizau , dar priveau în tăcere . Christopher M. Kennedy notează că „ cei care simpatizau cu rebelii , de teamă pentru propria lor siguranță , își păstrau părerile pentru ei înșiși ” . a văzut soldații britanici arestând o femeie care îi aplauda pe rebelii capturați . Un raport al inspectorului districtual al RIC consemna : „ Legea marțială , desigur , împiedică orice exprimare a acesteia ; dar există un puternic curent al necredincioșilor ” . , liderul Partidului Laburist , considera că „ nu există niciun semn de milă de rebeli , doar o admirație generală pentru curajul și strategia lor ” . Consecințele Rebeliunii , și în special reacția britanicilor la aceasta , au ajutat să schimbe o mare parte a opiniei naționaliștilor irlandezi de la ostilitate sau ambivalență către sprijin pentru rebelii de la Paștele din Omul de afaceri din Dublin , quakerul , de exemplu , până atunci un autonomist , scria că perspectiva sa politică s- a schimbat radical în timpul Rebeliunii din cauza ocupației militare britanice a orașului și că a devenit convins că metodele parlamentare nu vor fi suficiente pentru a - i îndepărta pe britanici din Irlanda . Ascensiunea Sinn Féinului O ședință convocată de la a condus la formarea unei mișcări politice ample sub stindardul Sinn Féinului , care a fost oficializată la Sinn Féin din \ . a intensificat și mai mult sprijinul public pentru Sinn Féin înainte de alegerile generale pentru Parlamentul Britanic din , ceea ce a dus la o victorie zdrobitoare pentru , care a câștigatde locuri din și ai cărui s- au întrunit la Dublin la pentru a forma și pentru a adopta \ . Amintirea La scurt timp după Rebeliunea de Paști , poetul a scris „ ” și „ ” , care ambele descriu sentimentul său de pierdere și exprimă ideea că poetul are aceleași „ vise ” ca și ai Rebeliunii de Paști . El a scris mai târziu și „ ” pentru prietenul său și camaradul său căzut de la Voluntarii Irlandezi . La câteva luni după Rebeliunea de Paște , WB Yeats a comemorat unele dintre figurile căzute ale mișcării republicane irlandeze , precum și emoțiile sale ambigue cu privire la aceste evenimente , în poezia \ . Unii dintre supraviețuitorii Rebeliunii au devenit lideri ai statului irlandez independent . Cei care au fost executați au ajuns să fie venerați ca ; mormintele lor din fosta închisoare militară Arbour Hill din Dublin au devenit monument național , iar textul Proclamației a început să fie predat în școli . O paradă militară comemorativă anuală a fost organizată în fiecare an în Duminica Paștelui . În Éamon de Valera a dezvelit o statuie a legendarului erou irlandez , sculptată de , la Poșta Generală , ca parte a comemorărilor Rebeliunii din acel an – ea este adesea văzută ca un simbol important al martiriului în amintirea rebelilor din Memoriale ale eroilor Rebeliunii se găsesc și în alte orașe irlandeze , cum ar fi \ . a fost emisă înpersoanelor cu serviciu militar recunoscut în timpul Rebeliunii . Paradele au culminat cu o imensă sărbătoare națională la cea de- aa aniversare a Rebeliunii în Cu acea ocazie , au fost acordate decorații de către guvern supraviețuitorilor care au luat parte la Rebeliune . RTÉ , radiodifuziunea națională irlandeză a realizat , ca una din primele sale proiecte majore , o serie de programe comemorative pentru aniversarea dina Rebeliunii . , șeful de programe a spus : „ Deși încă adevărul istoric este căutat , accentul se va pune pe omagiu ” . În același timp , , operatorul feroviar al Republicii Irlanda , a redenumit câteva dintre principalele sale stații după republicanii care au jucat roluri cheie în Rebeliunea de Paști . Prima monedă comemorativă a Irlandei a fost emisă tot în pentru a aduce un omagiu Rebeliunii de Paști . Ea avea valoarea nominală , deci având cea mai mare valoare nominală dintre toate monedele pre- zecimale emise de aceasată țară . Moneda avea reprezentat un bust al lui Patrick Pearse pe avers și o imagine a statuii lui Cú Chulainn de la Poșta Generală pe revers . Pe marginea inscripției scria : „ ” , care se traduce prin „ Rebeliunea de Paști din . Datorită conținutului de argint de5% , multe dintre monede au fost topite la scurt timp după emitere . În Irlanda a emis și o , cu statuia deasupra Poștei Generale , pentru a comemora centenarul Rebeliunii . Odată cu izbucnirea problemelor din Irlanda de Nord , guvernul , mediul universitar și mass-media au început să reviziteze trecutul militant al țării și , în special , Rebeliunea de Paște . Guvernul de coaliție din1977 , în special ministrul poștei și telegrafului , Conor Cruise O'Brien , a început să promoveze opinia conform căreia violențele dinnu erau în esență diferite de violențele care aveau loc pe atunci pe străzile din Belfast și Derry . O'Brien și alții au afirmat că Rebeliunea a fost sortită de la început înfrângerii militare și că rebelii nu au ținut cont de hotărârea unioniștilor din Ulster de a rămâne în Regatul Unit . Republicanii irlandezi continuă să venereze Rebeliunea și pe liderii săi cu picturi murale în zonele republicane din Belfast și din alte orașe , care sărbătoresc acțiunile lui Pearse și ale camarazilor săi și parade anuale în amintirea Rebeliunii . Guvernul irlandez a întrerupt însă parada anuală de la Dublin la începutul anilor iar îna făcut pasul fără precedent de a interzice ( în conformitate cu legea privind infracțiunile împotriva statului ) o ceremonie de comemorare a luila Poșta Generală , organizată de Sinn Féin și Comitetul Republican de Comemorare . Un deputat al Partidului Laburist , , a pus guvernul ( în care laburiștii erau membri ) într- o situație dificilă apărând pe scenă la ceremonie , alături de , care luptase în Rebeliune , și , sora lui Joseph Plunkett . După încetarea focului acceptată de și începutul din anii viziunea guvernului asupra Rebeliunii a devenit mai pozitivă și , în s- au comemoratde ani la din Dublin , cu prezența taoiseach -ului și liderului Fine Gael , \ . În taoiseach -ul , a anunțat intenția guvernului de a relua parada militară prin fața Poștei Generale odată cu Paștele luiși de a forma un comitet care să pregătească sărbătorirea centenarului în Cea de- aa aniversare a fost sărbătorită cu o paradă militară la Dublin în Duminica Paștelui din la care au participat președintele Irlandei , taoiseach -ul și primarul Dublinului . În zilele de astăzi , se ține o ceremonie anuală de Paște la care participă rudele celor care au luptat , președintele , taoiseach -ul , miniștri , senatori și deputați și , de obicei , publicul larg . Rebeliunea continuă să atragă dezbateri și analize . În , un documentar prezentat de un fost secretar de stat britanic pentru apărare , , a fost difuzat pe și BBC , înaintea centenarului . Portillo a declarat că execuția celorlideri ai insurecției ar putea fi justificată în contextul său – un răspuns militar , pe fondul îngrozitorului război european – dar că rebelii au întins o capcană în care britanicii au căzut și că orice răspuns posibil al britanicilor ar fi fost o greșeală într- un fel sau altul . El a comentat rolul lui Patrick Pearse , controversa martiriului și referirea din Proclamație la „ galanții noștri aliați [ germani ] din Europa ” . În decembrie Consiliul Local din Dublin a aprobat o propunere de creare a unui traseu istoric care să comemoreze Rebeliunea , similar cu din Boston . Primarul din Dublin a anunțat că consiliul s- a angajat să construiască traseul , marcându -l cu o bandă sau cărămizi verzi , cu plăci de alamă care marchează siturile istorice aferente , cum ar fi și Poșta Generală . O scară pietonală care ducea de- a lunguld Avenue , de lah Place lah Street din vestul cartierului Queens din New York City a fost botezată „ Easter Rising Way ” ( „ Calea Rebeliunea de Paști ” ) în Liderul Sinn Féin , , a vorbit la ceremonia de inaugurare . Data comemorării Rebeliunea de Paști a durat din a doua zi de Paști , , până în sâmbăta următoare , \ . Comemorările anuale nu se țin în perioada29 aprilie , ci se bazează de obicei pe data Paștelui , care este o sărbătoare mobilă . De exemplu , parada militară anuală se ține în Duminica Paștelui ; data a a fost aleasă simbolic să cadă în Lunea de Paști , \ . Programul oficial al evenimentelor centenare dina atins punctul culminant întremartie ( Vinerea Mare ) șiaprilie ( Sâmbăta Paștelui ) , cu alte evenimente mai devreme și mai târziu în an , având loc cu ocazia aniversărilor calendaristice . În cultura populară „ ” , o poezie a poetului și dramaturgului WB Yeats , publicată în „ ” este un cântec de Canon Charles O'Neill , compus în timpul Războiului de Independență al Irlandei , care îi elogiază pe artizanii Rebeliunii de Paști . este o piesă de teatru dinde Seán O'Casey , a cărei acțiune se desfășoară în timpul Rebeliunii de Paști . este un roman dinal lui , a cărui acțiune se desfășoară în timpul Rebeliunii . este un roman dinal lui Iris Murdoch , care acoperă evenimentele care au condus la Rebeliunea de Paști și cele din timpul ei . este un din în opt părți , realizat de Telefís Éireann pentru comemorarea ade ani de la Rebeliune . A fost redifuzat în timpul sărbătorilor centenarului din „ Grace ” este un cântec dindespre căsătoria lui Joseph Plunkett cu la Kilmainham Gaol înainte de execuția lui . este un roman istoric dinde \ . este un roman dinal lui Roddy Doyle , care povestește parțial Rebeliunea de Paști prin implicarea protagonistului romanului , Henry Smart . este un roman dinal scriitorului irlandez , care se desfășoară la Dublin înainte și în timpul Rebeliunii de Paști din , este un miniserial BBC dindespre viața unui naționalist ( fictiv ) de la Rebeliune până la sfârșitul Războiului Civil Irlandez . este un roman grafic dinal lui , care descrie evenimentele din Rebeliunea de Paști . este un serial documentar de televiziune irlandez din bazat pe Rebeliunea de Paști , care povestește despre șapte semnatari ai rebeliunii . este un roman dinal lui Mario Vargas Llosa , bazat pe viața și moartea lui Roger Casement , inclusiv implicarea sa în Rebeliune . Rebellion este un dindespre Rebeliunea de Paști . este un miniserial documentar din trei părți dindespre Rebeliunea de Paști , narat de Liam Neeson . este un film irlandez din cu acțiunea în principal în Donegal înși în Derry în în care apare și Rebeliunea . Note Bibliografie ( ed. ) The Memoirs of John M. Regan , a Catholic Officer in the RIC and RUC,48 , Witnessed Rising , \ . Caulfield , Max , The Easter Rebellion , Dublin , The Easter Rising , The IRAd ed . De Rosa , Peter . Rebels : The Irish Rising of Fawcett Columbine , New York . Eberspächer , Cord/Wiechmann , Gerhard : " Erfolg Revolution kann Krieg entscheiden " . Der Einsatz von S.M.H. LIBAU im irischen Osteraufstand(" Successful revolution may decide war " . The use of S.M.H. LIBAU in the Irish Easter rising in : Schiff & Zeit , Nr. Frühjahr S.16 . Feeney , Brian , Sinn Féin : A Hundred Turbulent Years , O'Brien Press , Foster , R. F. Vivid Faces : The Revolutionary Generation in Ireland,1923 excerpt Foy , Michael and Barton , Brian , The Easter Rising , The Life and Times of James Connolly Hennessey , Thomas , Dividing Ireland , World War I and Partition , The passing of the Home Rule Bill ( Routledge Press , Jackson , Alvin , Home Rule , an Irish History2000 ( Phoenix Press , , The Green Flag Kostick , Conor & Collins , Lorcan , The Easter Rising , A Guide to Dublin in , Ireland Since the Famine Martin , F.X. ( ed. ) , Leaders and Men of the Easter Rising , Dublin , The Irish Republic ( Dublin MacDonagh , Oliver , Ireland : The Union and its aftermath , George Allen & Unwin , McKeown , Eitne , 'A Family in the Rising' Dublin Electricity Supply Board Journal McNally , Michael and Dennis , Peter , Easter Rising Birth of the Irish Republic ( Londra , Moran , Seán Farrell , Patrick Pearse and the Politics of Redemption , , " Patrick Pearse and Patriotic Soteriology , " in Yonah Alexander and Alan O'Day , eds , The Irish Terrorism Experience , ( Aldershot : Dartmouth ) Murphy , John A. , Ireland in the Twentieth Century Ó Broin , Leon , Dublin Castle & theRising , Sidgwick & Jackson , O'Farrell , Elizabeth , 'Events of Easter Week' The Catholic Bulletin ( Dublin Purdon , Edward , TheRising Ryan , Annie , Witnesses : Inside the Easter Rising Shaw , Francis , S.J. , " The Canon of Irish History : A Challenge " , in Studies : An Irish Quarterly Review , LXI , pp. 113–52 Stephens , James , The Insurrection in Dublin Townshend , Charles , Easter The Irish Rebellion ( Londra Istoriografie Bunbury , Turtle . Easter Dawn – TheRising ( Mercier Press , McCarthy , Mark . Ireland'sRising : Explorations of History-Making , Commemoration & Heritage in Modern Times historiography excerpt Neeson , Eoin , Myths from Easter Aubane Historical Society ( Cork , Legături externe Paștele– site -ul web al patrimoniului digital Rebeliunea din– o expoziție online . Biblioteca Națională a Irlandei Scrisorile din– Proiect de crowdsourcing la Trinity College Dublin Lillian Stokes1955 ) : relatare a Rebeliunii de Paști din Surse primare și secundare referitoare la Rebeliunea de Paști ( Biblioteca Națională a Irlandei ) Locația Rebeliunii de Paști și tur pe jos prin Dublinul din Articole de știri și scrisori către editor în The Age,aprilie TheRising de Norman Teeling o suită depicturi achiziționată de An Post pentru a fi afișată permanent la Rebeliunea de Paști — '' Arhiva Irish Story despre Rebeliune Site despre Rebeliunea de Paști Rezumat al discuției despre autodeterminare Discuția lui Lenin despre importanța rebeliunii apare în secțiunea Rebeliunea irlandeză din Biroul de istorie militară – Declarații ale martorilor ( fișiere PDF ) Războaiele Marii Britanii Istoria Irlandei