Ugo de Brienne
Ugo (n. cca. 1240 – d. 9 august 1296) a fost conte de Brienne și de Lecce.

Life
Ugo a fost cel de al doilea fiu al contelui Valter al IV-lea de Brienne cu Maria de Lusignan, prințesă din Regatul cruciat al Ciprului.

Tatăl său, devenit și conte de Jaffa și Ascalon în Palestina, a fost ucis în 1244 în Cairo și a fost succedat de fratele mai mare al lui Ugo, Ioan.

După moartea lui Ioan (c. 1260) fără urmași direcți, Ugo a moștenit comitatul de Brienne, precum și pretențiile familiei sale în sudul Italiei, inclusiv în Principatul de Taranto și comitatul de Lecce, care fuseseră confiscate din 1205.

Ugo a emis pretenții asupra regenței în Regatul Ierusalimului (și implicit, un loc în succesiunea acestuia) în 1264 ca moștenitor față de Alice de Ierusalim și de regele Ugo I al Ciprului, fiind fiul fiicei celei mai mari a acestora, însă nu a fost luat în seamă de înalta curte din Ierusalim, care l-a preferat pe vărul său Ugo de Antiohia, moment din care nu s-a mai implicat în chestiunile de dincolo de mări. Vărul său primar Ugo al II-lea al Ciprului a murit în 1267, și în pofida drepturilor lui Ugo de Brienne ca moștenitor, tot Ugo de Antiohia este cel care a fost încoronat rege și în Cipru, ca Ugo al III-lea. Atunci când fiul vărului său Conradin de Hohenstaufen, rege titular al Ierusalimului, a fost ucis în 1268, succesiunea a revenit tot lui Ugo de Antiohia.

Ugo de Brienne a hotărât să își caute norocul în Europa, mai degrabă decât dincolo de Mediterana, intrând în serviciul lui Carol de Anjou. Acesta din urmă l-a numit pe Ugo căpitanul său general de Brindisi, Otranto și Apulia și senior de Conversano, iar Ugo a fost un susținător entuziast al cauzei Angevinilor în Italia. Pentru serviciile prestate, comitatul de Lecce a fost restituit familiei sale. El a fost luat prizonier în bătălia din golful Neapolelui din 1284, unde a luptat alături de Carol de Salerno, fiul lui Carol de Anjou, iar apoi încă o dată în "Bătălia conților" din 1287, în ambele cazuri în confruntări navale contra amiralului catalan Roger de Lauria. În una din aceste ocazii, Ugo și-a dat cuvântul prin lăsarea ca ostatec a fiului său Valter. Ugo a fost până la urmă ucis în Sicilia, în bătălia de la Gagliano, luptând împotriva almogavarilor catalani, și a fost succedat de către fiul său Valter, sub numele de Valter al V-lea.

Căsătorie și urmași
Prima soție a lui Ugo a fost Isabela de la Roche, moștenitoare a Tebei, având cu aceasta doi copii:
 Valter (d. 1311), duce de Atena și moștenitor în comitatul de Brienne.
 Agnes, căsătorită cu conte Ioan de Joigny

Cea de a doua soție a sa a fost Elena Comnena Dukaina de Epir-Neopatras, moștenitoare în Lamia și Larisa, având un copil:
 Ioana, căsătorită cu Niccolo Sanudo, duce de Naxos.

Decese în 1296
Franța medievală
Italia medievală
Cruciați
Ugo ( n. cca.– d.augusta fost conte de Brienne și de Lecce . Life Ugo a fost cel de al doilea fiu al contelui Valter al IV -lea de Brienne cu Maria de Lusignan , prințesă din Regatul cruciat al Ciprului . Tatăl său , devenit și conte de Jaffa și Ascalon în Palestina , a fost ucis înîn Cairo și a fost succedat de fratele mai mare al lui Ugo , Ioan . După moartea lui Ioan ( c.fără urmași direcți , Ugo a moștenit comitatul de Brienne , precum și pretențiile familiei sale în sudul Italiei , inclusiv în Principatul de Taranto și comitatul de Lecce , care fuseseră confiscate din Ugo a emis pretenții asupra regenței în Regatul Ierusalimului ( și implicit , un loc în succesiunea acestuia ) înca moștenitor față de Alice de Ierusalim și de regele Ugo I al Ciprului , fiind fiul fiicei celei mai mari a acestora , însă nu a fost luat în seamă de înalta curte din Ierusalim , care l- a preferat pe vărul său Ugo de Antiohia , moment din care nu s- a mai implicat în chestiunile de dincolo de mări . Vărul său primar Ugo al II -lea al Ciprului a murit în și în pofida drepturilor lui Ugo de Brienne ca moștenitor , tot Ugo de Antiohia este cel care a fost încoronat rege și în Cipru , ca Ugo al III -lea . Atunci când fiul vărului său Conradin de Hohenstaufen , rege titular al Ierusalimului , a fost ucis în succesiunea a revenit tot lui Ugo de Antiohia . Ugo de Brienne a hotărât să își caute norocul în Europa , mai degrabă decât dincolo de Mediterana , intrând în serviciul lui Carol de Anjou . Acesta din urmă l- a numit pe Ugo căpitanul său general de Brindisi , Otranto și Apulia și senior de Conversano , iar Ugo a fost un susținător entuziast al cauzei Angevinilor în Italia . Pentru serviciile prestate , comitatul de Lecce a fost restituit familiei sale . El a fost luat prizonier în bătălia din golful Neapolelui din unde a luptat alături de Carol de Salerno , fiul lui Carol de Anjou , iar apoi încă o dată în " Bătălia conților " din în ambele cazuri în confruntări navale contra amiralului catalan Roger de Lauria . În una din aceste ocazii , Ugo și- a dat cuvântul prin lăsarea ca ostatec a fiului său Valter . Ugo a fost până la urmă ucis în Sicilia , în bătălia de la Gagliano , luptând împotriva almogavarilor catalani , și a fost succedat de către fiul său Valter , sub numele de Valter al V -lea . Căsătorie și urmași Prima soție a lui Ugo a fost Isabela de la Roche , moștenitoare a Tebei , având cu aceasta doi copii : Valter ( d . duce de Atena și moștenitor în comitatul de Brienne . Agnes , căsătorită cu conte Ioan de Joigny Cea de a doua soție a sa a fost Elena Comnena Dukaina de Epir-Neopatras , moștenitoare în Lamia și Larisa , având un copil : Ioana , căsătorită cu Niccolo Sanudo , duce de Naxos . Decese în Franța medievală Italia medievală Cruciați