Isus cel istoric
Isus sau Iisus (în aramaică ישוע, Ieșu, în ebraică יֵשׁוּעַ‎, Ieșua arhaic Iehoșua, grecizat Ἰησοῦς, Iesous, latinizat Iesus; n. ca. 4 î.e.n., probabil Nazaret — d. 30 e.n. sau 33 e.n., Ierusalim) a fost un predicator evreu din Galileea, Iudeea, care a trăit în timpul ocupației romane a Israelului și care a fost crucificat în Ierusalim în jurul anului 30 sau 33, sub guvernarea lui Ponțiu Pilat.

Isus a fost în viața reală liderul unei „secte apocaliptice evreiești marginale”.

Chestiuni metodologice

Existența istorică a lui Isus ca persoană reală este separată de orice discuție religioasă privind dumnezeirea lui Isus și de orice aspecte teologice referitoare la natura lui Isus de a fi atât ca animal uman cât și „divin”. Este vorba de Isus cercetat cu aceleași metode „ca George Washington cel istoric, Socrate cel istoric, Platon cel istoric, Abraham Lincoln cel istoric.”

Studierea istoriei, inclusiv a istoriei biblice, este bazată pe naturalism metodologic. Critica istorică nu poate crede pe cuvânt relatările intervențiilor supranaturale, deoarece a face astfel ar fi o violare la legilor naturii din cadrul istoriei. Critica istorică nu poate porni de la premiza că Isus ar fi îndeplinit profețiile mesianice, iar apoi să considere această împlinire drept o dovadă a faptului că el ar fi fost într-adevăr Mesia; există de asemenea cercetători care caută să armonizeze credința proprie că Isus ar fi îndeplinit proorociile cu rezultatele exegezei critico-istorice prin a face loc acelei credințe în interiorul metodei academice, dar nici asta nu constituie cercetare istorică validă.

Începând cu Epoca Luminilor cercetătorii au o atitudine foarte sceptică privitoare la aserțiunile că ar fi avut loc miracole. Deoarece istoricii lucrează cu naturalism metodologic, miracolele și alte fenomene supranaturale nu pot fi niciodată considerate drept evenimente istorice reale (Flew 1966: 146; cf. Bradley 1874/1935; Ehrman 2003: 229). De aceea, dumnezeirea lui Isus, nașterea sa miraculoasă, virginitatea perpetuă a Mariei nu pot fi niciodată afirmate ca fapte reale de către istorici. Ele pot fi crezute în mod subiectiv de credincioși ca fiind adevărate, dar nu sunt fapte obiective, deși pot face parte din istoria ideilor și credințelor religioase. Aceste credințe nu sunt însă lipsite de relevanță în stabilirea faptelor istorice obiective, ele fiind evaluate în mod critic drept posibile motivații de deformare a relatării faptelor istorice petrecute în mod real, după cum reiese mai jos.

Hermann Samuel Reimarus 

Reimarus a scris o carte despre Isus, carte care a fost publicată postum de Lessing drept Fragmẹnte des Wolfenbüttelschen Ungenannten. Reimarus a fost influențat de iluminism. Reimarus a comparat diverse fragmente din evanghelii ajungând la concluzia că două sau mai multe descrieri diferite ale aceluiași eveniment nu pot fi toate corecte din punct de vedere istoric. Ideea de bază a lui Reimarus era că Isus dorea să ajungă rege peste Israel, eliberând țara de sub jugul romanilor. Isus credea că va iniția o mișcare de eliberare națională prin simplul fapt de se a vesti pe sine drept Mesia, adică odraslă a lui David care restabilește monarhia. Dar Isus a fost crucificat pentru insurecție. Ce puteau face atunci apostolii, care renunțaseră la tot ce aveau, pentru a beneficia în continuare de primire călduroasă din partea poporului? Apostolii au hotărât să schimbe înțelesul cuvântului Mesia, înlocuindu-l cu un rege spiritual care domnește în ceruri alături de Dumnezeu. Astfel ei puteau beneficia în continuare de avantaje, având existența asigurată. Ideea că Isus ar fi fost un luptător pentru libertate nu are astăzi trecere printre cercetătorii universitari ai Bibliei, dar o carte populară a lui Reza Aslan a reluat această teză.

Viața lui Isus de David Friedrich Strauss 

Cartea lui Strauss Das Leben Jesu, kritisch bearbeitet (Viața lui Isus, examinată critic, 1835) a făcut furori. Carl August von Eschenmayer a scris o trecere în revistă a cărții, pe care a numit-o „iscariotismul zilelor noastre” (trecere în revistă pe care Strauss a caracterizat-o drept „odraslă a căsătoriei legitime dintre ignoranța teologică și intoleranța religioasă, având binecuvântarea filosofiei somnambule”). Contele de Shaftesbury a numit traducerea ei din 1846 de către Marian Evans „cea mai pestilențială carte vomitată vreodată dintre fălcile iadului”. Când Strauss a fost ales pentru catedra de teologie de la Universitatea din Zürich, numirea a provocat atât scandal încât autoritățile au decis să-l pensioneze înainte de a-și începe funcția.

Ceea ce făcea Das Leben Jesu să fie atât de controversată era caracterizarea de către Strauss a elementelor miraculoase din evanghelii drept „mitice”. Cartea lui Strauss a încheiat o perioadă în care cercetătorii s-au luptat cu natura miraculoasă a Noului Testament în conformitate cu vederile raționale ale Epocii Luminilor.  Un grup consta din „raționaliști”, care găseau explicații logice și raționale pentru evenimentele aparent miraculoase; celălalt grup, „supranaturaliștii”, apărau acuratețea istorică a povestirilor biblice și a elementului de intervenție divină directă. Strauss a destrămat caracterul istoric al „întâmplărilor” și le citește doar la nivel mitic. Prin „mitic” voia să spună că ele nu sunt nici adevărate, nici false din punct de vedere istoric, ci transmit învățături teologice. Mergând din miracol în miracol, el le vedea drept produsul folosirii surselor evreiești referitoare la Mesia de către biserica primară, pentru a reda ideea că Isus era într-adevăr Mesia. Cu timpul, cartea a deschis o nouă epocă în analiza textologică și istorică a dezvoltării creștinismului.

Albert Schweitzer scria în Căutarea lui Isus cel istoric (1906; traducere engleză 1910) că argumentele lui Strauss „au scris certificatele de deces pentru o întreagă serie de explicații care, la prima vedere, au cu toate aparența de a fi vii, dar care nu sunt de fapt așa.” El adăuga că există două mari perioade de cercetare academică în căutarea lui Isus cel istoric, și anume „perioada dinainte de David Strauss și perioada de după David Strauss”. Marcus Borg susținea că „detaliile argumentelor lui Strauss, folosirea de către el a filosofiei hegeliene și chiar definirea de către el a mitului nu au avut un impact durabil. Dar susținerile sale de bază — că multe narațiuni evanghelice au caracter mitic și că 'mitul' nu poate fi pur și simplu echivalat cu 'falsul' — au devenit parte din cercetarea standard. Ceea ce era extrem de controversat în vremea lui Strauss a devenit azi o unealtă care e parte integrantă din aparatul cercetătorilor biblici.”

Viața lui Isus de Ernest Renan 

De-a lungul vieții sale, Ernest Renan a fost vestit pentru a fi autorul enorm de popularei cărți  (Vie de Jésus, 1863). Această carte a fost prima oară tradusă în limba engleză în 1863 de către Charles E. Wilbour și a fost în mod repetat retipărită în ultimii 145 ani. Cartea lui Renan a fost copleșită cu elogii ironice și critici de Albert Schweitzer în cartea sa .

Aserțiunile controversate ale cărții au fost că viața lui Isus trebuie descrisă la fel ca viața oricărei altei persoane istorice și că Biblia poate și trebuie să fie obiect al aceleiași examinări critice la care sunt supuse alte documente istorice. Aceste aserțiuni au cauzat oarece scandal și au atras furia multor creștini.

Căutarea lui Isus cel istoric de Albert Schweitzer 

A doua căutare a lui Isus cel istoric nu s-a încheiat până ce Schweitzer a publicat Von Reimarus zu Wrede tradus în limba engleză drept The Quest of the Historical Jesus în 1910 (Căutarea lui Isus cel istoric). În ea, Schweitzer a criticat cu dispreț multe cărți scrise despre viața lui Isus spre sfârșitul secolului al XIX-lea, calificându-le ca redând mai mult viețile autorilor lor decât viața lui Isus. Schweitzer a revoluționat cercetarea Noului Testament la trecerea dintre secole prin a dovedi celor mai mulți cercetători că învățăturile și acțiunile lui Isus fuseseră determinate de viziunea lui eshatologică; Schweitzer prin asta terminând căutarea lui Isus cel apocaliptic. Schweitzer a conchis că orice ulterioară căutare a lui Isus cel istoric este lipsită de sens.

Izvoare biblice 

Credința și tradiția creștină spun că Isus a înviat și s-a înălțat la ceruri, revenind alături de Dumnezeu Tatăl. După ce s-ar fi înălțat în cer, discipolii i-au răspândit învățăturile, ceea ce a dus la formarea celei de-a doua mari religii monoteiste universale: creștinismul.

Conform lui N.T. Wright, paradigma dominantă a istoricilor post-iluminiști este că învierea lui Isus a fost doar o experiență subiectivă.

Principalele surse ce descriu viața lui Isus sunt evangheliile canonice ale Noului Testament. Cele patru evanghelii din canonul Noului Testament sunt false atribuiri, autorii lor sunt anonimi, fiind atribuite în mod tradițional (dar inexact) lui Matei, Marcu, Luca și Ioan. Mai mult, cele patru evanghelii canonice nu au fost scrise de martori direcți la evenimentele relatate și nici măcar nu susțin că ar fi fost scrise de martori direcți la acele evenimente.

Conform credinței și tradiției religioase creștine, Isus Hristos este Mesia (unsul lui Dumnezeu) prevestit de profeții evrei ai Vechiului Testament. Atât că din punct de vedere al studiilor biblice nu e deloc evident că Vechiul Testament ar fi proorocit vreodată ceva despre Isus, iar puținele potriveli dintre biografia lui Isus din Noul Testament și imaginea lui Mesia din Vechiul Testament au fost inventate de creștinii deja convinși că Isus era Mesia. Alte potriveli provin din interpretarea drept proorocii ale unor versete care nu constituie profeții, sau ale unor versete care sunt proorocii, dar nu pomenesc cuvântul Mesia.

Soteriologia creștină învață că răstignirea și moartea lui Isus, ca ofrandă rituală, urmată de Înviere și de Înălțarea la cer, au răscumpărat păcatele lumii, făcând posibilă mântuirea. Mama lui Isus este Maria, iar despre tatăl său creștinismul susține că este Dumnezeu Tatăl.

Sfântul Pavel credea că Sfântul Iosif l-a conceput pe Isus, „Iosif «nu a cunoscut-o pe» Maria «până când ea a dat naștere unui fiu»” (ea nu a rămas virgină, conform Sfântului Matei).

„Nașterea de către o virgină” se găsește doar în Evanghelia după Matei și Evanghelia după Luca - nu este menționată în Evanghelia după Marcu, nici în Evanghelia după Ioan, care îl prezintă pe Iosif drept tatăl lui Isus, nici de către Pavel, care afirmă că Isus era „născut din femeie” fără a menționa că femeia ar fi fost virgină.

Evangheliile lui Matei și Luca, precum și Evanghelia după Toma menționează ca loc al nașterii orașul Bethleem Efrata (Mt 1-2, Lc 1-2). Istoricii tind să considere așezarea Nazaret ca locul nașterii sale, dar nu s-a ajuns la un consens, aceasta fiind localitatea prezentată de autorii evangheliilor sinoptice drept „domiciliu al familiei sale” (Mc 6,1; Mt 13,54; Lc 2,39). O ipoteză este că mama lui Isus, pentru a ascunde rușinea produsă de sarcina nedorită, a fost trimisă într-o localitate apropiată, Betleemul Galileei (a nu se confunda cu Betleemul Iudeei). Se argumentează că Betleemul Iudeei nu poate fi luat în seamă din lipsă de dovezi arheologice că ar fi fost locuit în timpul lui Isus.

Pentru aproape toate confesiunile creștine (cu excepția unitarienilor, martorilor lui Iehova și mormonilor), Isus Hristos este una dintre cele trei persoane sau ipostaze ale Sfintei Treimi, celelalte două fiind Dumnezeu Tatăl și Sfântul Duh. Cele trei ipostaze ar avea aceeași substanță, cea a Dumnezeului unic, conform unor dogme care nu sunt acceptate de toți creștinii.

Izvoare extrabiblice 

Lipsa de relatări extrabiblice din epoca în care se pretinde că a trăit Isus Hristos, fac istoricitatea personajului nesigură pentru o minoritate de istorici. Majoritatea istoricilor care au studiat acest subiect consideră indubitabilă existența lui Isus ca persoană istorică.

De fapt, Isus a fost în timpul vieții lui un ilustru necunoscut.

Bart Ehrman, istoric al Noului Testament, afirmă că niciun izvor istoric păgân din primul secol al erei noastre nu scrie nimic despre Isus. Cu toate acestea, F.F. Bruce afirmă că este surprinzător cât de puține scrieri, comparativ vorbind, s-au păstrat din acei ani (primii 50 de ani după moartea lui Iisus). Există pasaje păgâne (greco-romane) care se referă la creștinism, prezente în operele a trei mari scriitori necreștini de la sfârșitul secolului I e.n. și începutul secolului al II-lea – Tacit, Suetoniu și Pliniu cel Tânăr. Totuși ele sunt în general referiri la creștinii timpurii și nu la Isus ca persoană istorică. Tacit în Anale, scrise în jurul anului 115, îl menționează pe Christus, fără prea multe detalii istorice. Există o referință obscură la un lider evreu numit „Chrestus” în Suetoniu. Conform lui Suetoniu, cap. 25, s-au produs la Roma, în timpul domniei împăratului Claudius, în jurul anului 50 „tulburări persistente... instigate de Chrestus”. Mențiunea din Faptele Apostolilor spune despre asta „După aceea [Pavel] a plecat din Atena și s-a dus la Corint. Acolo a întâlnit un iudeu; îl chema Acuila, era născut în Pont și venise de curând din Italia, împreună cu soția lui, Priscila (pentru că împăratul Claudiu poruncise ca toți iudeii să plece din Roma).”

Charles Guignebert (profesor de istoria creștinismului la Sorbona), în timp ce respingea ideea că Isus n-ar fi existat, afirma „toate așa-numitele izvoare istorice păgâne și iudaice, nu ne oferă nicio informație credibilă despre viața lui Isus, nici măcar nu ne asigură că el ar fi trăit vreodată.”

Ehrman rezumă problema surselor păgâne din secolul al II-lea astfel: Suetonius este prea ambiguu pentru a fi de folos, Pliniu arată ce credeau creștinii despre Isus, iar Tacit redă ce știau despre Isus înalții funcționari romani. Despre Testimonium Flavianum al lui Josephus, Ehrman afirmă că prezintă doar o importanță marginală în problema existenței istorice a lui Isus. Despre Talmud, Ehrman susține că nu conține mărturii istorice despre Isus.

Rapoartele lui Pilat
F.F. Bruce afirmă că oamenii întreabă frecvent dacă s-a păstrat vreo înregistrare a raportului [lui Pilat] referitor la execuția lui Iisus. Răspunsul este categoric nu... Nu s-a păstrat nicio înregistrare oficială [...] a oricărui guvernator al Iudeii, referitor la orice problemă. Rar s-a păstrat vreun raport al vreunui guvernator al vreunei provincii romane [...] acestea erau documente efemere.

Cu toate acestea primii creștini cunoșteau despre existența unor rapoarte ale lui Pilat cu privire la Iisus. Iustin Martirul, în cca. 150 îl informa pe Antonius Pius despre împlinirea Psalmului 22:16: „Mi-au străpuns mâinile și picioarele”[...] că aceste lucruri s-au întâmplat poți afla din „Rapoartele” care au fost scrise sub Pilat din Pont. Iustin îi mai scrie împăratului că El a făcut aceste minuni, te poți convinge din „Rapoartele” lui Pilat din Pont.

Documentele din secolul I fiind rare, în secolul IV s-a încercat falsificarea acestor „Rapoarte” ale lui Pilat. Faptul că sunt false reiese și din faptul că sunt adresate lui Claudius, nu lui Tiberius.

Faptele lui Pilat (Evanghelia lui Nicodim) este o evanghelie apocrifă care zice despre sine că ar fi un document oficial scris de Pilat, un raport al evenimentelor din Iudeea către împăratul Tiberiu (ar fi fost astfel printre commentarii principis). El este comunicat de Iustin Martirul și Filozoful, în a sa Primă Apologie (c. 150) lui Antoninus Pius, Marcus Aurelius și Lucius Verus. El afirma că pretențiile proprii asupra crucificării lui Isus și a unor miracole puteau fi probate prin a verifica documentele oficiale, și anume „Faptele lui Ponțiu Pilat”. Cu excepția lui Tertullian, , iar Tertullian afirma că Tiberiu a dezbătut detaliile vieții lui Isus în fața Senatului roman, eveniment confirmat de Eusebiu din Cezareea și de asemenea susținut de traducerea din Apologia lui Tertullian a scriitorului britanic William Reeve. Există un apocrif târziu cu acest nume și deși se crede în general că acesta a fost inspirat de referirea lui Iustin la el (datând prin urmare ulterior Apologiei sale) este posibil ca Iustin să fi menționat acest text, deși asta ar data lucrarea neobișnuit de devreme, prin urmare nu este o identitate ușor de stabilit.

Tacit 

Tacit (56 - 117 e.n, chestor, pretor, consul, senator, istoric roman) scrie în Anale:

Unii afirmă că textul reprezintă o interpolare, aducând următoarele argumente:

Prima menționare a acestui pasaj ar fi apărut în secolul al XV-lea, deși până atunci o serie lungă de istorici creștini au abordat perioada persecuției creștinilor sub Nero. Dar Tertulian, Lactanțiu, Severus, Eusebiu din Cezareea și Augustin nu fac nicio referință la pasaj.

Alții afirmă însă că Sulpicius Severus (363 - 420 d. Hr.), aristocrat și senator roman, dedicat ulterior unei cariere ecleziastice, a reprodus aproape cu exactitate fraza în cauză (nemenționându-l însă pe Tacit), evident înainte de secolul al XV-lea. Aceiași autori subliniază că lipsa menționării acestui pasaj de către apologeții creștini timpurii este un argument al tăcerii, care nu ar indica în mod direct că pasajul nu a existat în timpurile lor. Se argumentează de exemplu că nici Pliniu cel Bătrân (23 - 79 e.n.) nu-l citează pe Strabon (64 î.e.n - 23 e.n), ceea ce nu duce la concluzia că Strabon nu ar fi autorul lucrării Geographia.

O posibilă explicație a tăcerii ar fi că apologeții timpurii au evitat menționarea faptului că creștinii au fost acuzați de a fi dat foc Romei, ca să nu stârnească formularea unor învinuiri noi din partea celor care combăteau creștinismul, și anume că creștinii ar fi fost într-adevăr autorii incendiului și că ar fi avut obiceiul să incendieze orașe.

Pe de altă parte, referitor la tăcerea lui Tertulian, în lucrarea lui Apologeticus toate citatele din Tacit provin din lucrarea lui Tacit Istoriile și niciunul din Anale, ceea ce ar putea sugera că Tertulian nu dispunea de lucrarea Anale.

În ceea ce privește tăcerea lui Eusebiu (episcop al Cezareei, Palestina), se argumentează că, fiind vorbitor de elină (lucrările lui sunt scrise în elină), este posibil să nu fi fost familiar cu scrierile lui Tacit, scrise în latină.

Un alt argument în favoarea ideii că pasajul ar fi o interpolare este că vorbește despre un Hrist, care înseamnă Mântuitor, fără a preciza care anume: prin Hrist nu se face precizarea dacă este vorba de un oarecare Isus. Un contraargument ar fi că, oricum, fiind vorba de Hristosul creștinilor, identificarea sa ca Isus este evidentă, din moment ce creștinii mărturisesc că au un Mântuitor unic, pe Isus Hristos. Se mai argumentează că Tacit, chiar dacă ar fi cunoscut numele Isus, nu l-ar fi menționat în text, deoarece el arată că denumirea „creștin” provine de la Hristos.

Se mai argumentează (de data aceasta renunțându-se la ideea că pasajul ar fi o interpolare) că, atunci când tratează istoria personajului întemeietor, Hristos, Tacit o face reluând ce spuneau creștinii despre el, însă nu din cercetare proprie sau surse oficiale, întrucât comite eroarea de a-i atribui lui Ponțiu funcția de procurator, în timp ce el a fost prefect.

Un contraargument susține că, dimpotrivă, nimic din text nu permite să se ajungă la această interpretare. De remarcat că Tacit este considerat cel mai de frunte istoric al Romei, egalul - dacă nu superiorul - lui Tucidide; Encyclopædia Britannica opinează că el „se situează fără tăgadă în cel mai înalt loc printre oamenii literelor din toate timpurile”. Tacit era un cercetător meticulos, care consulta frecvent documentele scrise și surse multiple. Astfel, se argumentează că atunci când face o afirmație care nebazată pe vreo sursă documentară, ci pe auzite și alegații, Tacit indică acest lucru folosind cuvintele dicunt sau ferunt, ceea ce nu se întâmplă în acest pasaj în care prezintă execuția lui Hristos din timpul guvernării lui Pilat drept un fapt.

Prezentarea lui Pilat ca procurator și nu prefect este într-adevăr o greșeală, deși una minoră (argumentează unii), devreme ce abia după anul 44 d. Hr., după moartea regelui Irod-Agrippa I, guvernatorii romani ai provinciei au avut titlul de procuratori, în locul aceluia de prefecți, în uz până în anul 41 d. Hr. (Pilat din Pont și-a încheiat cariera de prefect în anul 36 d. Hr.).

Majoritatea specialiștilor consideră autentic pasajul. În plus stilul și conținutul capitolului este tipic pentru Tacit, pasajul se încadrează bine în context, iar pasajul reprezintă încheierea necesară întregii discuții despre incendierea Romei. Ceea ce ar explica faptul că acest pasaj nu este înlăturat din nicio ediție modernă a Analelor lui Tacit. De exemplu R. E. Van Voorst a observat că ar fi fost improbabil ca niște creștini să fi interpolat ulterior „astfel de remarci care defăimează creștinismul”. John P. Meier susține că nu există vreo dovadă istorică sau arheologică pentru a susține că un scrib ar fi introdus pasajul în text.<ref>Meier, John P., [[John P. Meier#A Marginal Jew: Rethinking the Historical Jesus|A Marginal Jew: Rethinking the Historical Jesus]], Doubleday: 1991. vol 1: p. 168-171.</ref>

Specialiștii nu au căzut de acord despre ce dovedește acest pasaj, deoarece Tacit nu divulgă sursa acestor informații.
 Descrierea peiorativă a reprimării creștinismului (de exemplu numindu-l superstiție) arată că ar fi improbabil să fie bazat pe afirmații pe care creștinii le-ar fi făcut față de Tacit.
 Despre Tacit se știe că s-a bazat pe multe surse anterioare, care sunt acum pierdute, pentru a scrie Analele și ar fi putut folosi surse oficiale din arhivele romane în acest caz; totuși dacă Tacit ar fi copiat din surse oficiale, unii specialiști s-ar aștepta ca el să-l fi etichetat corect pe Pilat drept prefect și nu drept procurator.

Bart D. Ehrman scria: „Relatarea lui Tacit confirmă ceea ce știm din alte surse, și anume că Isus a fost executat la ordinul guvernatorului roman al Iudeii, Ponțiu Pilat, in timpul domniei lui Tiberiu.” Într-adevăr, Charles Guignebert a argumentat „Atât timp cât există posibilitatea ca [Tacit să fi oferit pur și simplu ecoul a ceea ce afirmau creștinii], pasajul rămâne lipsit de valoare”. R. T. France conchide că pasajul lui Tacit este la modul cel mai optimist o repetare a ceea ce auzise de la creștini.De exemplu R. T. France scrie „Scurta mențiune din Analele lui Tacit xv.44 menționează doar titlul lui, Christus, și executarea lui în Iudeea la ordinul lui Ponțiu Pilat. Nici nu ar exista vreun motiv ca să credem că Tacit își bazează mențiunea pe informații din surse independente — este ceea ce creștinii ar fi afirmat la Roma la începutul secolului al doilea... Nicio altă referire clară la Isus făcută de păgâni nu poate fi datată înainte de 150 d.Hr., iar în acea vreme este mai probabil să fie propagandă creștină decât confirmare independentă.” The Gospels As Historical Sources For Jesus, The Founder Of Christianity, Truth Journal Leaderu.com

Gerd Theissen și Annette Merz conchid că Tacit ne oferă o descriere a prejudecăților în vogă despre creștinism și prea puține detalii precise despre „Christus” și creștinism (a căror sursă rămâne neclară): Christus era un evreu și un infractor executat de Ponțiu Pilat; el a întemeiat o nouă mișcare religioasă în Iudeea care era numită creștinism, iar aceasta s-a răspândit prin toată Roma în timpul domniei lui Nero.

 Pliniu cel Tânăr 
Pliniu cel Tânăr (cca. 61 - cca. 112), guvernatorul provincial al Pontului și Bitiniei, i-a scris Împăratului Traian în jurul anului 112, referitor la cum trebuie să procedeze cu creștinii, care refuzau cultul imperial al adorării împăratului, adorându-l in schimb pe „Christus”.

Charles Guignebert, care nu avea îndoieli că Isus a trăit în secolul I în Galileea, respinge scrisoarea drept izvor istoric: „Numai cea mai mare credulitate ar putea considera această aserțiune drept dovadă pentru istoricitatea lui Isus.”

 Suetoniu 

Gaius Suetoniu Tranquillus (c. 69–140) a scris următoarele în a sa lucrare Viețile celor doisprezece Cezari, referindu-se la răscoale care au izbucnit în comunitatea evreiască de la Roma în timpul domniei împăratului Claudius:

Evenimentul a fost consemnat în Faptele Apostolilor 18:2-31. Termenul Chrestus apare de asemenea în unele texte ulterioare referitoare la Isus, iar Robert Graves, printre alții, o consideră drept variantă a cuvântului Hristos sau cel puțin o rezonabilă eroare de scriere. Pe de altă parte, cuvântul Chrestus era un nume destul de comun, în special pentru sclavi, însemnând bun sau util. Cu privire la persecutarea evreilor în vremea la care se referă pasajul, Jewish Encyclopedia afirmă: „... în anii 49–50, ca urmare a disensiunilor dintre ei cu privire la venirea lui Mesia, le-a fost interzis să mai participe la servicii religioase. Liderii acestei controverse și mulți alți cetățeni evrei au părăsit orașul”.

Altă posibilitate referitoare la de ce Chrestus nu ar fi fost aceeași persoană cu Hristos se bazează pe faptul că Suetoniu se referă la evrei și nu la creștini în acest pasaj, chiar dacă în a sa lucrare Viața lui Nero el demonstrează că era la curent cu existența acestei secte. O soluție a acestei probleme se află totuși în faptul că creștinii timpurii nu se distanțaseră de originea lor evreiască.Vezi discutat pe larg în Van Voorst (2000) p. 29–39. Chiar trecând cu vederea aceste obiecții, pasajul acesta oferă prea puține informații despre Isus însuși.

 Josephus 

Josephus (37 - 100 e.n, supraviețuitor al conflictului romano-iudeu, devenit cetățean roman, istoric evreu) scrie în lucrarea sa Antichități iudaice (21 volume, terminată în ultimul an al domniei împăratului Domițian):

Unii consideră că pasajul conține o interpolare: „care era numit Hristos”. Aceasta ar schimba total natura și valoarea relatării, dacă ar fi interpolare; unii comentatori nu o consideră autentică. Specialiștii în general au considerat însă pasajul de mai sus drept autentic.

Alt pasaj, denumit Testimonium Flavianum din aceeași scriere a lui Flavius Josephus vorbește de „Hristos”, însă este considerat drept interpolare din cauza limbajului (conține cuvinte nefolosite de Josephus și care în plus ar indica că Josephus ar fi fost creștin, ceea ce nu corespune realității). Însă un studiu recent argumentează că o variantă în limba greacă a acestei propoziții exista în sec. al IV-lea: „Se credea despre el că era Hristosul”. Astfel, se presupune că textul original conținea o referință la Hristos, care mai târziu a fost exagerată de copiști, rezultând forma actuală.

Despre Flavius Josephus se presupune că a scris acest fragment, numit Testimonium Flavianum, care este subiectul unor dezbateri între istorici. Astfel, Louis H. Feldman a numărat 87 de articole pe această temă, scrise între 1937 și 1980, „a căror covârșitoare majoritate contestă integral sau parțial autenticitatea acestuia”. Totuși dr. Géza Vermes arată că o examinare amănunțită a pasajului demonstrează că în cea mai mare parte este limbajul tipic al lui Josephus, ceea ce nu numai că susține ipoteza că Josephus a scris despre Isus, ci și ajută la stabilirea părților din fragment ce pot fi considerate autentice.

Origene remarcase că Josephus nu credea că Isus ar fi Hristosul. Marxiștii îl văd pe Isus ca precursor al comunismului, deoarece conform cu  și  apostolii au fondat o societate comunistă. Faptul că apostolii au fondat o societate bazată pe comunism voluntar (un fel de falanster avant la lettre) este confirmat de istorici și teologi care nu au fost comuniști. Lev Tolstoi îl vedea pe Isus drept precursor al anarhismului creștin; deși Tolstoi nu a utilizat termenul de „anarhism creștin” în Împărăția lui Dumnezeu e înlăuntrul vostru, recenziile cărții publicate în 1894 au folosit acest termen.

Un articol din anul 2012 a propus ideea că Avraam, Moise, Isus și apostolul Pavel au avut probleme psihiatrice asociate cu simptomele din spectrul psihozelor.

Pentru cercetătorii moderni ai religiei este un loc comun că Isus nu a fost creștin.

 Sexualitatea lui Isus Articol principal: Sexualitatea lui Isus din NazaretÎn ceea ce privește sexualitatea, mai exact orientarea sexuală, lui Isus, înțelegerea tradițională a bisericilor și teologilor creștini este că Isus nu s-a căsătorit și a rămas celibat până la moartea sa. Asta nu a împiedicat speculațiile despre teoriile alternative și deseori ignorate ale sexualității sale. Evangheliile și Noul Testament dezvăluie puțin despre acest subiect. 

Se speculează că fie Isus ar fi fost homosexual, bisexual sau asexual. Totuși, dacă printre cei 12 apostoli s-ar fi numărat un homosexual, am fi avut cel puțin din punct de vedere statistic o oglindire a societății, conform datelor demografice din ziua de astăzi privind orientarea sexuală. Trebuie să înțelegem că o orientare homosexuală în lumea iudaică însemna pedeapsa cu moartea. Era strict interzisă de cultura și societatea iudaică pentru acele vremuri.

Evanghelia după Ioan face referiri la ucenicul pe care Iisus îl iubea (Ioan 13:23, 19:26, 21:7–20), o bucată mică de text care nu apare în Evangheliile sinoptice. În text, acest discipol iubit este prezent la răstignirea lui Isus, împreună cu mama lui Isus, Maria. 

 Heterosexualitatea lui Isus 
Evanghelia non-canonică după Filip (datând din jurul secolului al treilea) descrie relația lui Isus cu Maria Magdalena folosind variante copte ale limbii grecești antice κοινωνω (koinōnos). Această lucrare folosește corelații de koinōnos și echivalente copte pentru a se referi la împerecherea literală a bărbaților și femeilor în căsătorie și act sexual, dar și metaforic, referindu-se la un parteneriat spiritual și la reunificarea creștinului gnostic cu tărâmul divin.  

Ehrman (un savant al Noului Testament grec și al creștinismului timpuriu) spune că întrebarea pe care oamenii o pun cel mai des este dacă Maria Magdalena și Iisus din Nazaret s-au căsătorit între ei (după ce afirmația a fost popularizată în romanul Codul lui Da Vinci): Nu este adevărat că Manuscrisele de la Marea Moartă conțineau Evanghelii care discutau despre Maria și Isus. [...] Nici nu este adevărat că căsătoria dintre Maria și Isus este discutată în mod repetat în Evangheliile care nu au ajuns să fie incluse în Noul Testament. De fapt, nu se discută deloc - niciodată menționată, nici măcar o dată. [...] Nu este adevărat că Evanghelia după Filip o numește soție pe Maria. 

 Homosexualitatea lui Isus 
Evanghelia după Ioan face referiri la ucenicul pe care Iisus îl iubea (Ioan 13:23, 19:26, 21:7–20), o frază care nu apare în Evangheliile sinoptice . În text, acest discipol iubit  este prezent la răstignirea lui Isus, împreună cu mama lui Isus, Maria.Ucenicul pe care Iisus îl iubea poate fi o auto-referire a autorului Evangheliei (Ioan 21:24), în mod tradițional privit ca Ioan Apostolul. Rollan McCleary, autorul volumului Signs for a Messiah, consideră că această identificare ar face fraza extrem de semnificativă. În Evanghelia după Ioan regăsim paragrafele, traduse conform vocabularului contemporan:

21:7 Atunci ucenicul pe care-l iubea Isus a zis lui Petru: „Este Domnul!” Când a auzit Simon Petru că este Domnul, și-a pus haina pe el și s-a încins, căci era dezbrăcat, și s-a aruncat în mare.

19:26 Când a văzut Isus pe mama Sa, și lângă ea pe ucenicul pe care-l iubea, a zis mamei Sale: „Femeie, iată fiul tău!”

21:20 Petru s-a întors și a văzut venind după ei pe ucenicul pe care-l iubea Isus, acela care la Cină se rezemase pe pieptul lui Isus și zisese: „Doamne, cine este cel ce Te vinde?”

11:3 Surorile au trimis la Isus să-I spună: „Doamne, iată că acela pe care-l iubești este bolnav.

13:23 Unul din ucenici, acela pe care-l iubea Isus, stătea la masă culcat pe sânul lui Isus. Simon Petru i-a făcut semn să întrebe cine este acela despre care vorbea Isus. Și ucenicul acela s-a rezemat pe pieptul lui Isus și I-a zis: “Doamne, cine este?”Evanghelia după Marcu (14: 51–52) descrie, conform vocabularului contemporan, cum în Grădina Ghetsimani „Un tânăr, care nu purta altceva decât o haină de lenjerie [din in] îl urma pe Isus. Când [paznicii Templului] l-au prins, a fugit dezbrăcat, lăsându-și hainele în urmă”. Textul tânărului dezbrăcat este de neînțeles și greu de interpretat pentru unii autori; mai mult, textul apare doar în Evanghelia după Marcu, ceea ce a determinat unii istorici și teologi să afirme că Marcu se descrie pe sine ca fiind tânărul din text. Interpretările sunt diverse.

În Evanghelia secretă după Marcu separată și non-canonică din care au fost incluse unele pasaje în controversata scrisoare a lui Mar Saba către Clement de Alexandria, pe care Morton Smith a susținut că a descoperit-o în 1958 afirmă că Isus a învățat într-o noapte misterul împărăției lui Dumnezeu cu un tânăr ce purta doar o pânză de in. Acest lucru a fost legat de opiniile unui grup filozofic și de critici antici denumit carpocrați (inițiat de Carpocrates din Alexandria). Unii comentatori moderni îl interpretează ca un botez, alții ca o formă de inițiere sexuală, iar alții ca o alegorie pentru o inițiere non-sexuală într-o sectă gnostică. Cu toate acestea, autorul Evangheliei secrete după Marcu este încă o problemă de dezbatere. Unii cercetători consideră că este un fals în timp ce alții cred că este autentică, aceasta fiind un apocrifon.

În Evanghelia după Matei, Isus este raportat la comportamentul eunucilor pentru a ilustra o abordare a sexualității: „Căci există unii eunuci, care s-au născut așa din pântecele mamei lor: și există unii eunuci, care au fost făcuți eunuci de oameni: și să existe eunuci, care s-au făcut eunuci pentru Împărăția lui Dumnezeu”. (Matei 19:3–12 ) 

Termenul „eunuc” se referă în mod normal la un om castrat. Mai mulți teologi și comentatori biblici au interpretat acest pasaj ca indicând sprijinul lui Isus pentru celibat. Primul scriitor creștin Origen a interpretat literal cuvintele lui Isus, și astfel s-a castrat fizic ca act de devotament. Tertulian, primul părinte al Bisericii, a scris că Isus însuși a trăit ca un „eunuc”, asemenea a încurajat oamenii să adopte această practică.

Mireasa lui Hristos este o metaforă pentru eclezie, asemănând relația dintre creștini și Isus ca o logodnă ce indică o viitoare nuntă, atunci când creștinii se vor reuni întru Isus Hristos. În Evanghelia după Ioan (3:22–36), Ioan Botezătorul vorbește despre sine ca fiind „cel mai bun om”, cu implicația că mirele lui Hristos (vezi și Matei 9:15) vine să-și întâlnească mireasa, deși nu este nimic specific pentru a identifica mireasa. Părinții Bisericii, precum Ciprian de Cartagina, au aplicat această metaforă asupra Bisericii încă din antichitate.

 Sănătatea mintală a lui Isus Articol principal: Sănătatea mintală a lui Isus din NazaretÎntrebarea dacă Iisusul cel istoric era într-o bună sănătate mintală a fost explorat de mai mulți psihologi, psihiatri, filosofi, istorici și scriitori. Această perspectivă găsește atât susținători, cât și unii adversari. 

Primul care a pus sub semnul întrebării în mod deschis sănătatea lui Isus a fost psihologul francez , medicul șef al spitalului din Paris și autorul cărții La Folie de Jésus (1908 -1915). Binet-Sanglé l-a diagnosticat pe Isus ca suferind de paranoia religioasă:  Pe scurt, natura halucinațiilor lui Isus, așa cum sunt descrise în Evangheliile ortodoxe, ne permite să concluzionăm că fondatorul religiei creștine a fost afectat de paranoia religioasă. (vol. 2, p. 393). Alți psihanaliști susțin că Isus suferea și de sindromul Complex Mesia.

În 2012, o echipă de psihiatri, psihologi comportamentali, neurologi și neuropsihiatri de la Harvard Medical School a publicat o cercetare care a sugerat dezvoltarea unei noi categorii de diagnostic a tulburărilor psihiatrice legate de amăgirea religioasă și hiper-religiozitatea. Au comparat gândurile și comportamentele celor mai importante figuri din Biblie (Abraham, Moise, Isus și Paul) cu pacienții afectați de tulburări mentale legate de spectrul psihotic folosind diferite grupuri de tulburări și criterii de diagnostic (DSM-IV -TR), și au concluzionat că aceste figuri biblice „ar fi putut avea simptome psihotice care au contribuit la inspirație pentru revelațiile lor”, cum ar fi schizofrenia, tulburarea schizoafectivă, depresia maniacală, tulburarea delirantă, amăgirea de grandoare, vizual halucinații vizual-auditive, paranoia,  (în special Paul) și experiențe anormale asociate cu epilepsia lobului temporal (TLE). Autorii sugerează că Isus a căutat să se condamne la moarte („sinucidere prin procură” - en. „suicide by proxy”).   

Consiliul Arhiepiscopilor Bisericii Angliei a realizat un ghid intern pe tema sănătății mintale, un posibil subiect pe care să-l abordeze bisericile în predicile lor. În acesta se afirmă că Iisus Hristos, Ioan Botezatorul, Sfântul Pavel si alte personaje din Biblie ar fi avut probleme de sănătate mintală.

Istoricul ateu Bart Ehrman susținea că dacă pretenția de a fi Mesia este semn de nebunie pentru un occidental din secolul XXI, asta nu era adevărat pentru un evreu din secolul I.</blockquote>

 Metode de cercetare 
Istoricii și cercetătorii Bibliei analizează evangheliile canonice, Talmudul, Evanghelia după Evrei, evangheliile gnostice, scrierile lui Josephus și alte documente antice pentru a încerca să-l găsească pe Isus cel istoric. Au fost dezvoltate o serie de metode pentru a analiza critic aceste surse:

 Vechimea 
Istoricii preferă cele mai vechi izvoare despre Isus, de regulă ei tinzând să ignore sursele scrise la mai mult de un secol de la moartea lui Isus.

 Criteriul deosebirii 
Mai clar descris drept criteriul rușinii, el afirmă că afirmațiile contrare sau neasemănătoare scopurilor autorului sunt cele mai de încredere. De exemplu, primii creștini nu ar fi pretins despre Isus că el ar fi fost crucificat dacă acest lucru nu s-ar fi petrecut în mod real, deoarece crucificarea era o pricină de rușine.

 Criteriul atestării independente 
Când două sau mai multe surse independente prezintă istorisiri asemănătoare, este aproape cert că această relatare precede surselor respective. Atestarea multiplă nu e același lucru cu atestarea independentă, de exemplu Matei și Luca au folosit Evanghelia după Marcu drept sursă, de aceea o relatare prezentă în cele trei evanghelii este de fapt atestată într-o singură sursă independentă. Asta nu exclude folosirea altor surse în evangheliile după Matei și Luca (de ex. sursele Q, M și L), care atestă independent anumite evenimente.

 Congruența culturală (credibilitatea contextuală) 
O sursă este mai credibilă dacă relatarea are sens în contextul a ceea ce cunoaștem despre cultura în care se desfășoară evenimentele relatate. De exemplu, unele afirmații din Evanghelia după Toma au sens în contextul credințelor gnostice din al doilea secol, dar nu în contextul creștinismului primului secol, deoarece se consideră că gnosticismul a apărut în al doilea secol al erei noastre. Cf. ibidem, cap. I, nota 9.

 Criterii lingvistice 
Anumite concluzii pot fi derivate din analiza lingvistică a evangheliilor. Dacă un dialog are sens numai în greacă (limba sursei scrise), este foarte probabil că autorul relatează fapte diferite de evenimentele istorice, cum ar fi dialogul între Isus și Nicodim din Evanghelia după Ioan capitolul al III-lea, care are sens doar în greacă dar nu și în aramaică. Conform lui Bart Ehrman, acest criteriu este inclus în criteriul credibilității contextuale, spre exemplu în contextul lor istoric Isus și Nicodim ar fi discutat în aramaică.

 Scopurile autorului 
Acest criteriu este reversul criteriului deosebirii. Atunci când textul servește scopurile autorului său sau ale redactorului său, el este suspect. Spre exemplu, mai multe fragmente din evanghelii, cum ar fi Masacrul pruncilor, relatează viața lui Isus ca împlinire a profețiilor, aceasta în viziunea multor cercetători reflectând mai degrabă dorințele autorului decât realitatea istorică.Ibidem, p. 32

 Critica acestor metode 

De la începutul anilor '80, cercetători asociați cu „A treia căutare a lui Isus cel istoric” — incluzându-i pe Géza Vermes, Ben Meyer, John Riches, Anthony Harvey, Marcus Borg, E.P. Sanders și N.T. Wright — au argumentat că aceste criterii ale autenticității sunt mult prea stricte.

O variantă sarcastică a acestei teze este critica următoare:

 Note de completare 

 Note bibliografice 

 Bibliografie 

 The Bible

 Allison, Dale. Jesus of Nazareth: Millenarian Prophet. Minneapolis: Augsburg Fortress, 1999. ISBN 0-8006-3144-7
 
 

 Cohen, Shaye J.D.. From the Maccabees to the Mishnah. Philadelphia: Westminster Press, 1987. ISBN 978-0-664-21911-6
 Cohen, Shaye J.D. The Beginnings of Jewishness: Boundaries, Varieties, Uncertainties. Berkeley: University of California Press, 2001. ISBN 0-520-22693-3

 Crossan, John Dominic.
 The Historical Jesus: The Life of a Mediterranean Jewish Peasant. New York: HarperSanFrancisco, 1993. ISBN 0-06-061629-6
 Who Killed Jesus?: exposing the roots of anti-semitism in the Gospel story of the death of Jesus. San Francisco: HarperSanFrancisco, 1995. ISBN 978-0-06-061671-7
 Davenport, Guy; and Urrutia, Benjamin (trans.) The Logia of Yeshua: The sayings of Jesus. Washington, DC: Counterpoint, 1996. ISBN 978-1-887178-70-9
 De La Potterie, Ignace. The hour of Jesus: The passion and the resurrection of Jesus according to John. New York: Alba House, 1989. ISBN 978-0-8189-0575-9
 Durant, Will. Caesar and Christ. New York: Simon and Schuster, 1944. ISBN 0-671-11500-6
 Ehrman, Bart. The Lost Christianities: The Battles for Scripture and the Faiths We Never Knew. New York: Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-514183-0
 Ehrman, Bart. The New Testament: A Historical Introduction to the Early Christian Writings. New York: Oxford University Press, 2003. ISBN 0-19-515462-2
 
 Fredriksen, Paula. Jesus of Nazareth, King of the Jews: A Jewish Life and the Emergence of Christianity. New York: Vintage, 2000. ISBN 0-679-76746-0
 Fredriksen, Paula. From Jesus to Christ: The origins of the New Testament images of Christ. New Haven: Yale University Press, 2000. ISBN 978-0-300-08457-3
 Finegan, Jack. Handbook of Biblical Chronology, revised ed. Peabody, MA: Hendrickson Publishers, 1998. ISBN 1-56563-143-9
 Fuller, Reginald H., The Foundations of New Testament Christology. New York: Scribners, 1965. ISBN 0-227-17075-X
Michael Grant, Jesus: An Historian’s Review of the Gospels, Scribner’s, 1977.

 Meier, John P., A Marginal Jew: Rethinking the Historical Jesus, New York: Anchor Doubleday,
 V. 1, The Roots of the Problem and the Person, 1991. ISBN 0-385-26425-9
 V. 2, Mentor, Message, and Miracles, 1994. ISBN 0-385-46992-6
 V. 3, Companions and Competitors, 2001. ISBN 0-385-46993-4

 Newbigin, J.E.L. The Gospel In a Pluralist Society. London: SPCK, 1989.
 O'Collins, Gerald. Interpreting Jesus. "Introducing Catholic theology". London: G. Chapman; Ramsey, NJ: Paulist Press, 1983. ISBN 978-0-8091-2572-2
 O'Collins, Gerald. Jesus: A Portrait. London: Darton, Longman & Todd, 2008. ISBN 978-0232527193
 Pelikan, Jaroslav. Jesus Through the Centuries: His Place in the History of Culture. New Haven: Yale University Press, 1999. ISBN 0-300-07987-7
 Robinson, John A. T. Redating the New Testament. Eugene, OR: Wipf & Stock, 2001 (original 1977). ISBN 1-57910-527-0.
 Sanders, E.P. The Historical Figure of Jesus. London: Allen Lane Penguin Press, 1993. ISBN 978-0-7139-9059-1
 Sanders, E.P. Jesus and Judaism. Minneapolis: Fortress Press, 1987. ISBN 0-8006-2061-5
 
 
 Vermes, Géza.
 
 Jesus in his Jewish Context. Minneapolis: Augsburg Fortress, 2003. ISBN 0-8006-3623-6
 Jesus the Jew: A Historian's Reading of the Gospels. Minneapolis: Augsburg Fortress, 1981. ISBN 0-8006-1443-7
 The Religion of Jesus the Jew. Minneapolis: Augsburg Fortress, 1993. ISBN 0-8006-2797-0

 Wilson, A.N. Jesus. London: Pimlico, 2003. ISBN 0-7126-0697-1

 Wright, N.T.
 Jesus and the Victory of God. Minneapolis: Augsburg Fortress, 1997. ISBN 0-8006-2682-6
 The Resurrection of the Son of God: Christian Origins and the Question of God. Minneapolis: Augsburg Fortress, 2003. ISBN 0-8006-2679-6

Legături externe
  Ernest Renan, Life of Jesus  Ernest Renan, La Vie de Jésus  Albert Schweitzer, The Quest of the Historical Jesus''
  Benjamin D. Wiker, Intellectual Poison: How Thomas Hobbes Ruined Biblical Studies, Crisis Magazine, 1 noiembrie 2004.

Isus din Nazaret
Isus sau Iisus ( în aramaică ישוע , Ieșu , în ebraică יֵשׁוּעַ ‎ , Ieșua arhaic Iehoșua , grecizat Ἰησο ῦς , Iesous , latinizat Iesus ; n. ca.î.e.n. , probabil Nazaret — d.e.n. saue.n. , Ierusalim ) a fost un predicator evreu din Galileea , Iudeea , care a trăit în timpul ocupației romane a Israelului și care a fost crucificat în Ierusalim în jurul anuluisau sub guvernarea lui Ponțiu Pilat . Isus a fost în viața reală liderul unei „ secte apocaliptice evreiești marginale ” . Chestiuni metodologice Existența istorică a lui Isus ca persoană reală este separată de orice discuție religioasă privind dumnezeirea lui Isus și de orice aspecte teologice referitoare la natura lui Isus de a fi atât ca animal uman cât și „ divin” . Este vorba de Isus cercetat cu aceleași metode „ ca George Washington cel istoric , Socrate cel istoric , Platon cel istoric , Abraham Lincoln cel istoric . ” Studierea istoriei , inclusiv a istoriei biblice , este bazată pe naturalism metodologic . Critica istorică nu poate crede pe cuvânt relatările intervențiilor supranaturale , deoarece a face astfel ar fi o violare la legilor naturii din cadrul istoriei . Critica istorică nu poate porni de la premiza că Isus ar fi îndeplinit profețiile mesianice , iar apoi să considere această împlinire drept o dovadă a faptului că el ar fi fost într-adevăr Mesia ; există de asemenea cercetători care caută să armonizeze credința proprie că Isus ar fi îndeplinit proorociile cu rezultatele exegezei critico-istorice prin a face loc acelei credințe în interiorul metodei academice , dar nici asta nu constituie cercetare istorică validă . Începând cu Epoca Luminilor cercetătorii au o atitudine foarte sceptică privitoare la aserțiunile că ar fi avut loc miracole . Deoarece istoricii lucrează cu naturalism metodologic , miracolele și alte fenomene supranaturale nu pot fi niciodată considerate drept evenimente istorice reale ( Flew cf. Bradley1935 ; Ehrman De aceea , dumnezeirea lui Isus , nașterea sa miraculoasă , virginitatea perpetuă a Mariei nu pot fi niciodată afirmate ca fapte reale de către istorici . Ele pot fi crezute în mod subiectiv de credincioși ca fiind adevărate , dar nu sunt fapte obiective , deși pot face parte din istoria ideilor și credințelor religioase . Aceste credințe nu sunt însă lipsite de relevanță în stabilirea faptelor istorice obiective , ele fiind evaluate în mod critic drept posibile motivații de deformare a relatării faptelor istorice petrecute în mod real , după cum reiese mai jos . Hermann Samuel Reimarus Reimarus a scris o carte despre Isus , carte care a fost publicată postum de Lessing drept Fragmẹnte des Wolfenbüttelschen Ungenannten . Reimarus a fost influențat de iluminism . Reimarus a comparat diverse fragmente din evanghelii ajungând la concluzia că două sau mai multe descrieri diferite ale aceluiași eveniment nu pot fi toate corecte din punct de vedere istoric . Ideea de bază a lui Reimarus era că Isus dorea să ajungă rege peste Israel , eliberând țara de sub jugul romanilor . Isus credea că va iniția o mișcare de eliberare națională prin simplul fapt de se a vesti pe sine drept Mesia , adică odraslă a lui David care restabilește monarhia . Dar Isus a fost crucificat pentru insurecție . Ce puteau face atunci apostolii , care renunțaseră la tot ce aveau , pentru a beneficia în continuare de primire călduroasă din partea poporului ? Apostolii au hotărât să schimbe înțelesul cuvântului Mesia , înlocuindu -l cu un rege spiritual care domnește în ceruri alături de Dumnezeu . Astfel ei puteau beneficia în continuare de avantaje , având existența asigurată . Ideea că Isus ar fi fost un luptător pentru libertate nu are astăzi trecere printre cercetătorii universitari ai Bibliei , dar o carte populară a lui Reza Aslan a reluat această teză . Viața lui Isus de David Friedrich Strauss Cartea lui Strauss Das Leben Jesu , kritisch bearbeitet ( Viața lui Isus , examinată critic,a făcut furori . Carl August von Eschenmayer a scris o trecere în revistă a cărții , pe care a numit -o „ iscariotismul zilelor noastre ” ( trecere în revistă pe care Strauss a caracterizat -o drept „ odraslă a căsătoriei legitime dintre ignoranța teologică și intoleranța religioasă , având binecuvântarea filosofiei somnambule ” ) . Contele de Shaftesbury a numit traducerea ei dinde către Marian Evans „ cea mai pestilențială carte vomitată vreodată dintre fălcile iadului ” . Când Strauss a fost ales pentru catedra de teologie de la Universitatea din Zürich , numirea a provocat atât scandal încât autoritățile au decis să -l pensioneze înainte de a -și începe funcția . Ceea ce făcea Das Leben Jesu să fie atât de controversată era caracterizarea de către Strauss a elementelor miraculoase din evanghelii drept „ mitice ” . Cartea lui Strauss a încheiat o perioadă în care cercetătorii s- au luptat cu natura miraculoasă a Noului Testament în conformitate cu vederile raționale ale Epocii Luminilor . Un grup consta din „ raționaliști ” , care găseau explicații logice și raționale pentru evenimentele aparent miraculoase ; celălalt grup , „ supranaturaliștii ” , apărau acuratețea istorică a povestirilor biblice și a elementului de intervenție divină directă . Strauss a destrămat caracterul istoric al „ întâmplărilor ” și le citește doar la nivel mitic . Prin „ mitic” voia să spună că ele nu sunt nici adevărate , nici false din punct de vedere istoric , ci transmit învățături teologice . Mergând din miracol în miracol , el le vedea drept produsul folosirii surselor evreiești referitoare la Mesia de către biserica primară , pentru a reda ideea că Isus era într-adevăr Mesia . Cu timpul , cartea a deschis o nouă epocă în analiza textologică și istorică a dezvoltării creștinismului . Albert Schweitzer scria în Căutarea lui Isus cel istoric traducere englezăcă argumentele lui Strauss „ au scris certificatele de deces pentru o întreagă serie de explicații care , la prima vedere , au cu toate aparența de a fi vii , dar care nu sunt de fapt așa . ” El adăuga că există două mari perioade de cercetare academică în căutarea lui Isus cel istoric , și anume „ perioada dinainte de David Strauss și perioada de după David Strauss ” . Marcus Borg susținea că „ detaliile argumentelor lui Strauss , folosirea de către el a filosofiei hegeliene și chiar definirea de către el a mitului nu au avut un impact durabil . Dar susținerile sale de bază — că multe narațiuni evanghelice au caracter mitic și că 'mitul' nu poate fi pur și simplu echivalat cu 'falsul' — au devenit parte din cercetarea standard . Ceea ce era extrem de controversat în vremea lui Strauss a devenit azi o unealtă care e parte integrantă din aparatul cercetătorilor biblici . ” Viața lui Isus de Ernest Renan De- a lungul vieții sale , Ernest Renan a fost vestit pentru a fi autorul enorm de popularei cărți ( Vie de Jésus , Această carte a fost prima oară tradusă în limba engleză înde către Charles E . Wilbour și a fost în mod repetat retipărită în ultimiiani . Cartea lui Renan a fost copleșită cu elogii ironice și critici de Albert Schweitzer în cartea sa \ . Aserțiunile controversate ale cărții au fost că viața lui Isus trebuie descrisă la fel ca viața oricărei altei persoane istorice și că Biblia poate și trebuie să fie obiect al aceleiași examinări critice la care sunt supuse alte documente istorice . Aceste aserțiuni au cauzat oarece scandal și au atras furia multor creștini . Căutarea lui Isus cel istoric de Albert Schweitzer A doua căutare a lui Isus cel istoric nu s- a încheiat până ce Schweitzer a publicat Von Reimarus zu Wrede tradus în limba engleză drept The Quest of the Historical Jesus în ( Căutarea lui Isus cel istoric ) . În ea , Schweitzer a criticat cu dispreț multe cărți scrise despre viața lui Isus spre sfârșitul secolului al XIX -lea , calificându -le ca redând mai mult viețile autorilor lor decât viața lui Isus . Schweitzer a revoluționat cercetarea Noului Testament la trecerea dintre secole prin a dovedi celor mai mulți cercetători că învățăturile și acțiunile lui Isus fuseseră determinate de viziunea lui eshatologică ; Schweitzer prin asta terminând căutarea lui Isus cel apocaliptic . Schweitzer a conchis că orice ulterioară căutare a lui Isus cel istoric este lipsită de sens . Izvoare biblice Credința și tradiția creștină spun că Isus a înviat și s- a înălțat la ceruri , revenind alături de Dumnezeu Tatăl . După ce s- ar fi înălțat în cer , discipolii i- au răspândit învățăturile , ceea ce a dus la formarea celei de- a doua mari religii monoteiste universale : creștinismul . Conform lui N.T. Wright , paradigma dominantă a istoricilor post-iluminiști este că învierea lui Isus a fost doar o experiență subiectivă . Principalele surse ce descriu viața lui Isus sunt evangheliile canonice ale Noului Testament . Cele patru evanghelii din canonul Noului Testament sunt false atribuiri , autorii lor sunt anonimi , fiind atribuite în mod tradițional ( dar inexact ) lui Matei , Marcu , Luca și Ioan . Mai mult , cele patru evanghelii canonice nu au fost scrise de martori direcți la evenimentele relatate și nici măcar nu susțin că ar fi fost scrise de martori direcți la acele evenimente . Conform credinței și tradiției religioase creștine , Isus Hristos este Mesia ( unsul lui Dumnezeu ) prevestit de profeții evrei ai Vechiului Testament . Atât că din punct de vedere al studiilor biblice nu e deloc evident că Vechiul Testament ar fi proorocit vreodată ceva despre Isus , iar puținele potriveli dintre biografia lui Isus din Noul Testament și imaginea lui Mesia din Vechiul Testament au fost inventate de creștinii deja convinși că Isus era Mesia . Alte potriveli provin din interpretarea drept proorocii ale unor versete care nu constituie profeții , sau ale unor versete care sunt proorocii , dar nu pomenesc cuvântul Mesia . Soteriologia creștină învață că răstignirea și moartea lui Isus , ca ofrandă rituală , urmată de Înviere și de Înălțarea la cer , au răscumpărat păcatele lumii , făcând posibilă mântuirea . Mama lui Isus este Maria , iar despre tatăl său creștinismul susține că este Dumnezeu Tatăl . Sfântul Pavel credea că Sfântul Iosif l- a conceput pe Isus , „ Iosif «nu a cunoscut -o pe» Maria «până când ea a dat naștere unui fiu » ” ( ea nu a rămas virgină , conform Sfântului Matei ) . „ Nașterea de către o virgină ” se găsește doar în Evanghelia după Matei și Evanghelia după Luca - nu este menționată în Evanghelia după Marcu , nici în Evanghelia după Ioan , care îl prezintă pe Iosif drept tatăl lui Isus , nici de către Pavel , care afirmă că Isus era „ născut din femeie ” fără a menționa că femeia ar fi fost virgină . Evangheliile lui Matei și Luca , precum și Evanghelia după Toma menționează ca loc al nașterii orașul Bethleem Efrata ( Mt Lc Istoricii tind să considere așezarea Nazaret ca locul nașterii sale , dar nu s- a ajuns la un consens , aceasta fiind localitatea prezentată de autorii evangheliilor sinoptice drept „ domiciliu al familiei sale” ( Mc1 ; Mt54 ; Lc39 ) . O ipoteză este că mama lui Isus , pentru a ascunde rușinea produsă de sarcina nedorită , a fost trimisă într- o localitate apropiată , Betleemul Galileei ( a nu se confunda cu Betleemul Iudeei ) . Se argumentează că Betleemul Iudeei nu poate fi luat în seamă din lipsă de dovezi arheologice că ar fi fost locuit în timpul lui Isus . Pentru aproape toate confesiunile creștine ( cu excepția unitarienilor , martorilor lui Iehova și mormonilor ) , Isus Hristos este una dintre cele trei persoane sau ipostaze ale Sfintei Treimi , celelalte două fiind Dumnezeu Tatăl și Sfântul Duh . Cele trei ipostaze ar avea aceeași substanță , cea a Dumnezeului unic , conform unor dogme care nu sunt acceptate de toți creștinii . Izvoare extrabiblice Lipsa de relatări extrabiblice din epoca în care se pretinde că a trăit Isus Hristos , fac istoricitatea personajului nesigură pentru o minoritate de istorici . Majoritatea istoricilor care au studiat acest subiect consideră indubitabilă existența lui Isus ca persoană istorică . De fapt , Isus a fost în timpul vieții lui un ilustru necunoscut . Bart Ehrman , istoric al Noului Testament , afirmă că niciun izvor istoric păgân din primul secol al erei noastre nu scrie nimic despre Isus . Cu toate acestea , F.F. Bruce afirmă că este surprinzător cât de puține scrieri , comparativ vorbind , s- au păstrat din acei ani ( primiide ani după moartea lui Iisus ) . Există pasaje păgâne ( greco-romane ) care se referă la creștinism , prezente în operele a trei mari scriitori necreștini de la sfârșitul secolului I e.n. și începutul secolului al II -lea – Tacit , Suetoniu și Pliniu cel Tânăr . Totuși ele sunt în general referiri la creștinii timpurii și nu la Isus ca persoană istorică . Tacit în Anale , scrise în jurul anului îl menționează pe Christus , fără prea multe detalii istorice . Există o referință obscură la un lider evreu numit „ Chrestus ” în Suetoniu . Conform lui Suetoniu , cap . s- au produs la Roma , în timpul domniei împăratului Claudius , în jurul anului„ tulburări persistente. . . instigate de Chrestus ” . Mențiunea din Faptele Apostolilor spune despre asta „ După aceea [ Pavel ] a plecat din Atena și s- a dus la Corint . Acolo a întâlnit un iudeu ; îl chema Acuila , era născut în Pont și venise de curând din Italia , împreună cu soția lui , Priscila ( pentru că împăratul Claudiu poruncise ca toți iudeii să plece din Roma ) . ” Charles Guignebert ( profesor de istoria creștinismului la Sorbona ) , în timp ce respingea ideea că Isus n- ar fi existat , afirma „ toate așa - numitele izvoare istorice păgâne și iudaice , nu ne oferă nicio informație credibilă despre viața lui Isus , nici măcar nu ne asigură că el ar fi trăit vreodată . ” Ehrman rezumă problema surselor păgâne din secolul al II -lea astfel : Suetonius este prea ambiguu pentru a fi de folos , Pliniu arată ce credeau creștinii despre Isus , iar Tacit redă ce știau despre Isus înalții funcționari romani . Despre Testimonium Flavianum al lui Josephus , Ehrman afirmă că prezintă doar o importanță marginală în problema existenței istorice a lui Isus . Despre Talmud , Ehrman susține că nu conține mărturii istorice despre Isus . Rapoartele lui Pilat F.F. Bruce afirmă că oamenii întreabă frecvent dacă s- a păstrat vreo înregistrare a raportului [ lui Pilat ] referitor la execuția lui Iisus . Răspunsul este categoric nu.. . Nu s- a păstrat nicio înregistrare oficială [ .. . ] a oricărui guvernator al Iudeii , referitor la orice problemă . Rar s- a păstrat vreun raport al vreunui guvernator al vreunei provincii romane [ .. . ] acestea erau documente efemere . Cu toate acestea primii creștini cunoșteau despre existența unor rapoarte ale lui Pilat cu privire la Iisus . Iustin Martirul , în cca. îl informa pe Antonius Pius despre împlinirea Psalmului16 : „ Mi- au străpuns mâinile și picioarele ” [.. . ] că aceste lucruri s- au întâmplat poți afla din „ Rapoartele ” care au fost scrise sub Pilat din Pont . Iustin îi mai scrie împăratului că El a făcut aceste minuni , te poți convinge din „ Rapoartele ” lui Pilat din Pont . Documentele din secolul I fiind rare , în secolul IV s- a încercat falsificarea acestor „ Rapoarte ” ale lui Pilat . Faptul că sunt false reiese și din faptul că sunt adresate lui Claudius , nu lui Tiberius . Faptele lui Pilat ( Evanghelia lui Nicodim ) este o evanghelie apocrifă care zice despre sine că ar fi un document oficial scris de Pilat , un raport al evenimentelor din Iudeea către împăratul Tiberiu ( ar fi fost astfel printre commentarii principis ) . El este comunicat de Iustin Martirul și Filozoful , în a sa Primă Apologie ( c.lui Antoninus Pius , Marcus Aurelius și Lucius Verus . El afirma că pretențiile proprii asupra crucificării lui Isus și a unor miracole puteau fi probate prin a verifica documentele oficiale , și anume „ Faptele lui Ponțiu Pilat ” . Cu excepția lui Tertullian , , iar Tertullian afirma că Tiberiu a dezbătut detaliile vieții lui Isus în fața Senatului roman , eveniment confirmat de Eusebiu din Cezareea și de asemenea susținut de traducerea din Apologia lui Tertullian a scriitorului britanic William Reeve . Există un apocrif târziu cu acest nume și deși se crede în general că acesta a fost inspirat de referirea lui Iustin la el ( datând prin urmare ulterior Apologiei sale ) este posibil ca Iustin să fi menționat acest text , deși asta ar data lucrarea neobișnuit de devreme , prin urmare nu este o identitate ușor de stabilit . Tacit Tacit-e.n , chestor , pretor , consul , senator , istoric roman ) scrie în Anale : Unii afirmă că textul reprezintă o interpolare , aducând următoarele argumente : Prima menționare a acestui pasaj ar fi apărut în secolul al XV -lea , deși până atunci o serie lungă de istorici creștini au abordat perioada persecuției creștinilor sub Nero . Dar Tertulian , Lactanțiu , Severus , Eusebiu din Cezareea și Augustin nu fac nicio referință la pasaj . Alții afirmă însă că Sulpicius Severus -d . Hr. ) , aristocrat și senator roman , dedicat ulterior unei cariere ecleziastice , a reprodus aproape cu exactitate fraza în cauză ( nemenționându -l însă pe Tacit ) , evident înainte de secolul al XV -lea . Aceiași autori subliniază că lipsa menționării acestui pasaj de către apologeții creștini timpurii este un argument al tăcerii , care nu ar indica în mod direct că pasajul nu a existat în timpurile lor . Se argumentează de exemplu că nici Pliniu cel Bătrân-e.n. ) nu -l citează pe Strabonî.e .n -e.n ) , ceea ce nu duce la concluzia că Strabon nu ar fi autorul lucrării Geographia . O posibilă explicație a tăcerii ar fi că apologeții timpurii au evitat menționarea faptului că creștinii au fost acuzați de a fi dat foc Romei , ca să nu stârnească formularea unor învinuiri noi din partea celor care combăteau creștinismul , și anume că creștinii ar fi fost într-adevăr autorii incendiului și că ar fi avut obiceiul să incendieze orașe . Pe de altă parte , referitor la tăcerea lui Tertulian , în lucrarea lui Apologeticus toate citatele din Tacit provin din lucrarea lui Tacit Istoriile și niciunul din Anale , ceea ce ar putea sugera că Tertulian nu dispunea de lucrarea Anale . În ceea ce privește tăcerea lui Eusebiu ( episcop al Cezareei , Palestina ) , se argumentează că , fiind vorbitor de elină ( lucrările lui sunt scrise în elină ) , este posibil să nu fi fost familiar cu scrierile lui Tacit , scrise în latină . Un alt argument în favoarea ideii că pasajul ar fi o interpolare este că vorbește despre un Hrist , care înseamnă Mântuitor , fără a preciza care anume : prin Hrist nu se face precizarea dacă este vorba de un oarecare Isus . Un contraargument ar fi că , oricum , fiind vorba de Hristosul creștinilor , identificarea sa ca Isus este evidentă , din moment ce creștinii mărturisesc că au un Mântuitor unic , pe Isus Hristos . Se mai argumentează că Tacit , chiar dacă ar fi cunoscut numele Isus , nu l- ar fi menționat în text , deoarece el arată că denumirea „ creștin” provine de la Hristos . Se mai argumentează ( de data aceasta renunțându -se la ideea că pasajul ar fi o interpolare ) că , atunci când tratează istoria personajului întemeietor , Hristos , Tacit o face reluând ce spuneau creștinii despre el , însă nu din cercetare proprie sau surse oficiale , întrucât comite eroarea de a - i atribui lui Ponțiu funcția de procurator , în timp ce el a fost prefect . Un contraargument susține că , dimpotrivă , nimic din text nu permite să se ajungă la această interpretare . De remarcat că Tacit este considerat cel mai de frunte istoric al Romei , egalul - dacă nu superiorul - lui Tucidide ; Encyclopædia Britannica opinează că el „ se situează fără tăgadă în cel mai înalt loc printre oamenii literelor din toate timpurile ” . Tacit era un cercetător meticulos , care consulta frecvent documentele scrise și surse multiple . Astfel , se argumentează că atunci când face o afirmație care nebazată pe vreo sursă documentară , ci pe auzite și alegații , Tacit indică acest lucru folosind cuvintele dicunt sau ferunt , ceea ce nu se întâmplă în acest pasaj în care prezintă execuția lui Hristos din timpul guvernării lui Pilat drept un fapt . Prezentarea lui Pilat ca procurator și nu prefect este într-adevăr o greșeală , deși una minoră ( argumentează unii ) , devreme ce abia după anuld . Hr. , după moartea regelui Irod-Agrippa I , guvernatorii romani ai provinciei au avut titlul de procuratori , în locul aceluia de prefecți , în uz până în anuld . Hr. ( Pilat din Pont și- a încheiat cariera de prefect în anuld . Hr. ) . Majoritatea specialiștilor consideră autentic pasajul . În plus stilul și conținutul capitolului este tipic pentru Tacit , pasajul se încadrează bine în context , iar pasajul reprezintă încheierea necesară întregii discuții despre incendierea Romei . Ceea ce ar explica faptul că acest pasaj nu este înlăturat din nicio ediție modernă a Analelor lui Tacit . De exemplu R. E. Van Voorst a observat că ar fi fost improbabil ca niște creștini să fi interpolat ulterior „ astfel de remarci care defăimează creștinismul ” . John P . Meier susține că nu există vreo dovadă istorică sau arheologică pentru a susține că un scrib ar fi introdus pasajul în text.<ref>Meier , John P. , [ [John P. Meier#A Marginal Jew : Rethinking the Historical Jesus| A Marginal Jew : Rethinking the Historical Jesus ] ] , Doubleday : vol p.</ref> Specialiștii nu au căzut de acord despre ce dovedește acest pasaj , deoarece Tacit nu divulgă sursa acestor informații . Descrierea peiorativă a reprimării creștinismului ( de exemplu numindu -l superstiție ) arată că ar fi improbabil să fie bazat pe afirmații pe care creștinii le- ar fi făcut față de Tacit . Despre Tacit se știe că s- a bazat pe multe surse anterioare , care sunt acum pierdute , pentru a scrie Analele și ar fi putut folosi surse oficiale din arhivele romane în acest caz ; totuși dacă Tacit ar fi copiat din surse oficiale , unii specialiști s- ar aștepta ca el să -l fi etichetat corect pe Pilat drept prefect și nu drept procurator . Bart D. Ehrman scria : „ Relatarea lui Tacit confirmă ceea ce știm din alte surse , și anume că Isus a fost executat la ordinul guvernatorului roman al Iudeii , Ponțiu Pilat , in timpul domniei lui Tiberiu . ” Într-adevăr , Charles Guignebert a argumentat „ Atât timp cât există posibilitatea ca [ Tacit să fi oferit pur și simplu ecoul a ceea ce afirmau creștinii ] , pasajul rămâne lipsit de valoare ” . R. T. France conchide că pasajul lui Tacit este la modul cel mai optimist o repetare a ceea ce auzise de la creștini. De exemplu R. T. France scrie „ Scurta mențiune din Analele lui Tacit xv.44 menționează doar titlul lui , Christus , și executarea lui în Iudeea la ordinul lui Ponțiu Pilat . Nici nu ar exista vreun motiv ca să credem că Tacit își bazează mențiunea pe informații din surse independente — este ceea ce creștinii ar fi afirmat la Roma la începutul secolului al doilea.. . Nicio altă referire clară la Isus făcută de păgâni nu poate fi datată înainte ded.Hr . , iar în acea vreme este mai probabil să fie propagandă creștină decât confirmare independentă . ” The Gospels As Historical Sources For Jesus , The Founder Of Christianity , Truth Journal Leaderu.com Gerd Theissen și Annette Merz conchid că Tacit ne oferă o descriere a prejudecăților în vogă despre creștinism și prea puține detalii precise despre „ Christus ” și creștinism ( a căror sursă rămâne neclară ) : Christus era un evreu și un infractor executat de Ponțiu Pilat ; el a întemeiat o nouă mișcare religioasă în Iudeea care era numită creștinism , iar aceasta s- a răspândit prin toată Roma în timpul domniei lui Nero . Pliniu cel Tânăr Pliniu cel Tânăr ( cca.- cca . guvernatorul provincial al Pontului și Bitiniei , i- a scris Împăratului Traian în jurul anului referitor la cum trebuie să procedeze cu creștinii , care refuzau cultul imperial al adorării împăratului , adorându -l in schimb pe „ Christus ” . Charles Guignebert , care nu avea îndoieli că Isus a trăit în secolul I în Galileea , respinge scrisoarea drept izvor istoric : „ Numai cea mai mare credulitate ar putea considera această aserțiune drept dovadă pentru istoricitatea lui Isus . ” Suetoniu Gaius Suetoniu Tranquillus ( c.140 ) a scris următoarele în a sa lucrare Viețile celor doisprezece Cezari , referindu -se la răscoale care au izbucnit în comunitatea evreiască de la Roma în timpul domniei împăratului Claudius : Evenimentul a fost consemnat în Faptele Apostolilor2-31 . Termenul Chrestus apare de asemenea în unele texte ulterioare referitoare la Isus , iar Robert Graves , printre alții , o consideră drept variantă a cuvântului Hristos sau cel puțin o rezonabilă eroare de scriere . Pe de altă parte , cuvântul Chrestus era un nume destul de comun , în special pentru sclavi , însemnând bun sau util . Cu privire la persecutarea evreilor în vremea la care se referă pasajul , Jewish Encyclopedia afirmă : „ ... în anii50 , ca urmare a disensiunilor dintre ei cu privire la venirea lui Mesia , le- a fost interzis să mai participe la servicii religioase . Liderii acestei controverse și mulți alți cetățeni evrei au părăsit orașul ” . Altă posibilitate referitoare la de ce Chrestus nu ar fi fost aceeași persoană cu Hristos se bazează pe faptul că Suetoniu se referă la evrei și nu la creștini în acest pasaj , chiar dacă în a sa lucrare Viața lui Nero el demonstrează că era la curent cu existența acestei secte . O soluție a acestei probleme se află totuși în faptul că creștinii timpurii nu se distanțaseră de originea lor evreiască.Vezi discutat pe larg în Van Voorstp.39 . Chiar trecând cu vederea aceste obiecții , pasajul acesta oferă prea puține informații despre Isus însuși . Josephus Josephus-e.n , supraviețuitor al conflictului romano-iudeu , devenit cetățean roman , istoric evreu ) scrie în lucrarea sa Antichități iudaicevolume , terminată în ultimul an al domniei împăratului Domițian ) : Unii consideră că pasajul conține o interpolare : „ care era numit Hristos ” . Aceasta ar schimba total natura și valoarea relatării , dacă ar fi interpolare ; unii comentatori nu o consideră autentică . Specialiștii în general au considerat însă pasajul de mai sus drept autentic . Alt pasaj , denumit Testimonium Flavianum din aceeași scriere a lui Flavius Josephus vorbește de „ Hristos ” , însă este considerat drept interpolare din cauza limbajului ( conține cuvinte nefolosite de Josephus și care în plus ar indica că Josephus ar fi fost creștin , ceea ce nu corespune realității ) . Însă un studiu recent argumentează că o variantă în limba greacă a acestei propoziții exista în sec . al IV -lea : „ Se credea despre el că era Hristosul ” . Astfel , se presupune că textul original conținea o referință la Hristos , care mai târziu a fost exagerată de copiști , rezultând forma actuală . Despre Flavius Josephus se presupune că a scris acest fragment , numit Testimonium Flavianum , care este subiectul unor dezbateri între istorici . Astfel , Louis H. Feldman a număratde articole pe această temă , scrise întreși „ a căror covârșitoare majoritate contestă integral sau parțial autenticitatea acestuia ” . Totuși dr. Géza Vermes arată că o examinare amănunțită a pasajului demonstrează că în cea mai mare parte este limbajul tipic al lui Josephus , ceea ce nu numai că susține ipoteza că Josephus a scris despre Isus , ci și ajută la stabilirea părților din fragment ce pot fi considerate autentice . Origene remarcase că Josephus nu credea că Isus ar fi Hristosul . Marxiștii îl văd pe Isus ca precursor al comunismului , deoarece conform cu și apostolii au fondat o societate comunistă . Faptul că apostolii au fondat o societate bazată pe comunism voluntar ( un fel de falanster avant la lettre ) este confirmat de istorici și teologi care nu au fost comuniști . Lev Tolstoi îl vedea pe Isus drept precursor al anarhismului creștin ; deși Tolstoi nu a utilizat termenul de „ anarhism creștin” în Împărăția lui Dumnezeu e înlăuntrul vostru , recenziile cărții publicate înau folosit acest termen . Un articol din anula propus ideea că Avraam , Moise , Isus și apostolul Pavel au avut probleme psihiatrice asociate cu simptomele din spectrul psihozelor . Pentru cercetătorii moderni ai religiei este un loc comun că Isus nu a fost creștin . Sexualitatea lui Isus Articol principal : Sexualitatea lui Isus din NazaretÎn ceea ce privește sexualitatea , mai exact orientarea sexuală , lui Isus , înțelegerea tradițională a bisericilor și teologilor creștini este că Isus nu s- a căsătorit și a rămas celibat până la moartea sa . Asta nu a împiedicat speculațiile despre teoriile alternative și deseori ignorate ale sexualității sale . Evangheliile și Noul Testament dezvăluie puțin despre acest subiect . Se speculează că fie Isus ar fi fost homosexual , bisexual sau asexual . Totuși , dacă printre ceiapostoli s- ar fi numărat un homosexual , am fi avut cel puțin din punct de vedere statistic o oglindire a societății , conform datelor demografice din ziua de astăzi privind orientarea sexuală . Trebuie să înțelegem că o orientare homosexuală în lumea iudaică însemna pedeapsa cu moartea . Era strict interzisă de cultura și societatea iudaică pentru acele vremuri . Evanghelia după Ioan face referiri la ucenicul pe care Iisus îl iubea ( Ioan23,26,7–20 ) , o bucată mică de text care nu apare în Evangheliile sinoptice . În text , acest discipol iubit este prezent la răstignirea lui Isus , împreună cu mama lui Isus , Maria . Heterosexualitatea lui Isus Evanghelia non-canonică după Filip ( datând din jurul secolului al treilea ) descrie relația lui Isus cu Maria Magdalena folosind variante copte ale limbii grecești antice κοινωνω ( koinōnos ) . Această lucrare folosește corelații de koinōnos și echivalente copte pentru a se referi la împerecherea literală a bărbaților și femeilor în căsătorie și act sexual , dar și metaforic , referindu -se la un parteneriat spiritual și la reunificarea creștinului gnostic cu tărâmul divin . Ehrman ( un savant al Noului Testament grec și al creștinismului timpuriu ) spune că întrebarea pe care oamenii o pun cel mai des este dacă Maria Magdalena și Iisus din Nazaret s- au căsătorit între ei ( după ce afirmația a fost popularizată în romanul Codul lui Da Vinci ) : Nu este adevărat că Manuscrisele de la Marea Moartă conțineau Evanghelii care discutau despre Maria și Isus . [ .. . ] Nici nu este adevărat că căsătoria dintre Maria și Isus este discutată în mod repetat în Evangheliile care nu au ajuns să fie incluse în Noul Testament . De fapt , nu se discută deloc - niciodată menționată , nici măcar o dată . [ ... ] Nu este adevărat că Evanghelia după Filip o numește soție pe Maria . Homosexualitatea lui Isus Evanghelia după Ioan face referiri la ucenicul pe care Iisus îl iubea ( Ioan23,26,7–20 ) , o frază care nu apare în Evangheliile sinoptice \ . În text , acest discipol iubit este prezent la răstignirea lui Isus , împreună cu mama lui Isus , Maria.Ucenicul pe care Iisus îl iubea poate fi o auto-referire a autorului Evangheliei ( Ioan24 ) , în mod tradițional privit ca Ioan Apostolul . Rollan McCleary , autorul volumului Signs for a Messiah , consideră că această identificare ar face fraza extrem de semnificativă . În Evanghelia după Ioan regăsim paragrafele , traduse conform vocabularului contemporan : 21: 7 Atunci ucenicul pe care -l iubea Isus a zis lui Petru : „ Este Domnul ! ” Când a auzit Simon Petru că este Domnul , și- a pus haina pe el și s- a încins , căci era dezbrăcat , și s- a aruncat în mare . 19:26 Când a văzut Isus pe mama Sa , și lângă ea pe ucenicul pe care -l iubea , a zis mamei Sale : „ Femeie , iată fiul tău ! ” 21:20 Petru s- a întors și a văzut venind după ei pe ucenicul pe care -l iubea Isus , acela care la Cină se rezemase pe pieptul lui Isus și zisese : „ Doamne , cine este cel ce Te vinde ? ” 11: 3 Surorile au trimis la Isus să -I spună : „ Doamne , iată că acela pe care -l iubești este bolnav . 13:23 Unul din ucenici , acela pe care -l iubea Isus , stătea la masă culcat pe sânul lui Isus . Simon Petru i- a făcut semn să întrebe cine este acela despre care vorbea Isus . Și ucenicul acela s- a rezemat pe pieptul lui Isus și I- a zis : “Doamne , cine este?”Evanghelia după Marcu52 ) descrie , conform vocabularului contemporan , cum în Grădina Ghetsimani „ Un tânăr , care nu purta altceva decât o haină de lenjerie [ din in ] îl urma pe Isus . Când [ paznicii Templului ] l- au prins , a fugit dezbrăcat , lăsându -și hainele în urmă ” . Textul tânărului dezbrăcat este de neînțeles și greu de interpretat pentru unii autori ; mai mult , textul apare doar în Evanghelia după Marcu , ceea ce a determinat unii istorici și teologi să afirme că Marcu se descrie pe sine ca fiind tânărul din text . Interpretările sunt diverse . În Evanghelia secretă după Marcu separată și non-canonică din care au fost incluse unele pasaje în controversata scrisoare a lui Mar Saba către Clement de Alexandria , pe care Morton Smith a susținut că a descoperit - o înafirmă că Isus a învățat într- o noapte misterul împărăției lui Dumnezeu cu un tânăr ce purta doar o pânză de in . Acest lucru a fost legat de opiniile unui grup filozofic și de critici antici denumit carpocrați ( inițiat de Carpocrates din Alexandria ) . Unii comentatori moderni îl interpretează ca un botez , alții ca o formă de inițiere sexuală , iar alții ca o alegorie pentru o inițiere non-sexuală într- o sectă gnostică . Cu toate acestea , autorul Evangheliei secrete după Marcu este încă o problemă de dezbatere . Unii cercetători consideră că este un fals în timp ce alții cred că este autentică , aceasta fiind un apocrifon . În Evanghelia după Matei , Isus este raportat la comportamentul eunucilor pentru a ilustra o abordare a sexualității : „ Căci există unii eunuci , care s- au născut așa din pântecele mamei lor : și există unii eunuci , care au fost făcuți eunuci de oameni : și să existe eunuci , care s- au făcut eunuci pentru Împărăția lui Dumnezeu ” . ( Matei3–12 ) Termenul „ eunuc ” se referă în mod normal la un om castrat . Mai mulți teologi și comentatori biblici au interpretat acest pasaj ca indicând sprijinul lui Isus pentru celibat . Primul scriitor creștin Origen a interpretat literal cuvintele lui Isus , și astfel s- a castrat fizic ca act de devotament . Tertulian , primul părinte al Bisericii , a scris că Isus însuși a trăit ca un „ eunuc ” , asemenea a încurajat oamenii să adopte această practică . Mireasa lui Hristos este o metaforă pentru eclezie , asemănând relația dintre creștini și Isus ca o logodnă ce indică o viitoare nuntă , atunci când creștinii se vor reuni întru Isus Hristos . În Evanghelia după Ioan22–36 ) , Ioan Botezătorul vorbește despre sine ca fiind „ cel mai bun om ” , cu implicația că mirele lui Hristos ( vezi și Matei15 ) vine să -și întâlnească mireasa , deși nu este nimic specific pentru a identifica mireasa . Părinții Bisericii , precum Ciprian de Cartagina , au aplicat această metaforă asupra Bisericii încă din antichitate . Sănătatea mintală a lui Isus Articol principal : Sănătatea mintală a lui Isus din NazaretÎntrebarea dacă Iisusul cel istoric era într- o bună sănătate mintală a fost explorat de mai mulți psihologi , psihiatri , filosofi , istorici și scriitori . Această perspectivă găsește atât susținători , cât și unii adversari . Primul care a pus sub semnul întrebării în mod deschis sănătatea lui Isus a fost psihologul francez , medicul șef al spitalului din Paris și autorul cărții La Folie de Jésus-1915 ) . Binet-Sanglé l- a diagnosticat pe Isus ca suferind de paranoia religioasă : Pe scurt , natura halucinațiilor lui Isus , așa cum sunt descrise în Evangheliile ortodoxe , ne permite să concluzionăm că fondatorul religiei creștine a fost afectat de paranoia religioasă . ( vol . p . Alți psihanaliști susțin că Isus suferea și de sindromul Complex Mesia . În o echipă de psihiatri , psihologi comportamentali , neurologi și neuropsihiatri de la Harvard Medical School a publicat o cercetare care a sugerat dezvoltarea unei noi categorii de diagnostic a tulburărilor psihiatrice legate de amăgirea religioasă și hiper-religiozitatea . Au comparat gândurile și comportamentele celor mai importante figuri din Biblie ( Abraham , Moise , Isus și Paul ) cu pacienții afectați de tulburări mentale legate de spectrul psihotic folosind diferite grupuri de tulburări și criterii de diagnostic ( DSM-IV -TR ) , și au concluzionat că aceste figuri biblice „ ar fi putut avea simptome psihotice care au contribuit la inspirație pentru revelațiile lor ” , cum ar fi schizofrenia , tulburarea schizoafectivă , depresia maniacală , tulburarea delirantă , amăgirea de grandoare , vizual halucinații vizual-auditive , paranoia , ( în special Paul ) și experiențe anormale asociate cu epilepsia lobului temporal ( TLE ) . Autorii sugerează că Isus a căutat să se condamne la moarte ( „ sinucidere prin procură ” - en . „ suicide by proxy ” ) . Consiliul Arhiepiscopilor Bisericii Angliei a realizat un ghid intern pe tema sănătății mintale , un posibil subiect pe care să -l abordeze bisericile în predicile lor . În acesta se afirmă că Iisus Hristos , Ioan Botezatorul , Sfântul Pavel si alte personaje din Biblie ar fi avut probleme de sănătate mintală . Istoricul ateu Bart Ehrman susținea că dacă pretenția de a fi Mesia este semn de nebunie pentru un occidental din secolul XXI , asta nu era adevărat pentru un evreu din secolul I.</blockquote> Metode de cercetare Istoricii și cercetătorii Bibliei analizează evangheliile canonice , Talmudul , Evanghelia după Evrei , evangheliile gnostice , scrierile lui Josephus și alte documente antice pentru a încerca să -l găsească pe Isus cel istoric . Au fost dezvoltate o serie de metode pentru a analiza critic aceste surse : Vechimea Istoricii preferă cele mai vechi izvoare despre Isus , de regulă ei tinzând să ignore sursele scrise la mai mult de un secol de la moartea lui Isus . Criteriul deosebirii Mai clar descris drept criteriul rușinii , el afirmă că afirmațiile contrare sau neasemănătoare scopurilor autorului sunt cele mai de încredere . De exemplu , primii creștini nu ar fi pretins despre Isus că el ar fi fost crucificat dacă acest lucru nu s- ar fi petrecut în mod real , deoarece crucificarea era o pricină de rușine . Criteriul atestării independente Când două sau mai multe surse independente prezintă istorisiri asemănătoare , este aproape cert că această relatare precede surselor respective . Atestarea multiplă nu e același lucru cu atestarea independentă , de exemplu Matei și Luca au folosit Evanghelia după Marcu drept sursă , de aceea o relatare prezentă în cele trei evanghelii este de fapt atestată într- o singură sursă independentă . Asta nu exclude folosirea altor surse în evangheliile după Matei și Luca ( de ex. sursele Q , M și L ) , care atestă independent anumite evenimente . Congruența culturală ( credibilitatea contextuală ) O sursă este mai credibilă dacă relatarea are sens în contextul a ceea ce cunoaștem despre cultura în care se desfășoară evenimentele relatate . De exemplu , unele afirmații din Evanghelia după Toma au sens în contextul credințelor gnostice din al doilea secol , dar nu în contextul creștinismului primului secol , deoarece se consideră că gnosticismul a apărut în al doilea secol al erei noastre . Cf. ibidem , cap . I , nota Criterii lingvistice Anumite concluzii pot fi derivate din analiza lingvistică a evangheliilor . Dacă un dialog are sens numai în greacă ( limba sursei scrise ) , este foarte probabil că autorul relatează fapte diferite de evenimentele istorice , cum ar fi dialogul între Isus și Nicodim din Evanghelia după Ioan capitolul al III -lea , care are sens doar în greacă dar nu și în aramaică . Conform lui Bart Ehrman , acest criteriu este inclus în criteriul credibilității contextuale , spre exemplu în contextul lor istoric Isus și Nicodim ar fi discutat în aramaică . Scopurile autorului Acest criteriu este reversul criteriului deosebirii . Atunci când textul servește scopurile autorului său sau ale redactorului său , el este suspect . Spre exemplu , mai multe fragmente din evanghelii , cum ar fi Masacrul pruncilor , relatează viața lui Isus ca împlinire a profețiilor , aceasta în viziunea multor cercetători reflectând mai degrabă dorințele autorului decât realitatea istorică.Ibidem , p . Critica acestor metode De la începutul anilor '80 , cercetători asociați cu „ A treia căutare a lui Isus cel istoric ” — incluzându -i pe Géza Vermes , Ben Meyer , John Riches , Anthony Harvey , Marcus Borg , E.P. Sanders și N.T. Wright — au argumentat că aceste criterii ale autenticității sunt mult prea stricte . O variantă sarcastică a acestei teze este critica următoare : Note de completare Note bibliografice Bibliografie The Bible Allison , Dale . Jesus of Nazareth : Millenarian Prophet . Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN3144-7 Cohen , Shaye J.D.. From the Maccabees to the Mishnah . Philadelphia : Westminster Press , ISBN664-21911-6 Cohen , Shaye J.D. The Beginnings of Jewishness : Boundaries , Varieties , Uncertainties . Berkeley : University of California Press , ISBN22693-3 Crossan , John Dominic . The Historical Jesus : The Life of a Mediterranean Jewish Peasant . New York : HarperSanFrancisco , ISBN061629-6 Who Killed Jesus ? : exposing the roots of anti-semitism in the Gospel story of the death of Jesus . San Francisco : HarperSanFrancisco , ISBN06-061671-7 Davenport , Guy ; and Urrutia , Benjamin ( trans . ) The Logia of Yeshua : The sayings of Jesus . Washington , DC : Counterpoint , ISBN887178-70-9 De La Potterie , Ignace . The hour of Jesus : The passion and the resurrection of Jesus according to John . New York : Alba House , ISBN8189-0575-9 Durant , Will . Caesar and Christ . New York : Simon and Schuster , ISBN11500-6 Ehrman , Bart . The Lost Christianities : The Battles for Scripture and the Faiths We Never Knew . New York : Oxford University Press , ISBN514183-0 Ehrman , Bart . The New Testament : A Historical Introduction to the Early Christian Writings . New York : Oxford University Press , ISBN515462-2 Fredriksen , Paula . Jesus of Nazareth , King of the Jews : A Jewish Life and the Emergence of Christianity . New York : Vintage , ISBN76746-0 Fredriksen , Paula . From Jesus to Christ : The origins of the New Testament images of Christ . New Haven : Yale University Press , ISBN300-08457-3 Finegan , Jack . Handbook of Biblical Chronology , revised ed . Peabody , MA : Hendrickson Publishers , ISBN143 -9 Fuller , Reginald H. , The Foundations of New Testament Christology . New York : Scribners , ISBN17075-X Michael Grant , Jesus : An Historian’s Review of the Gospels , Scribner’s , Meier , John P. , A Marginal Jew : Rethinking the Historical Jesus , New York : Anchor Doubleday , V. The Roots of the Problem and the Person , ISBN26425-9 V. Mentor , Message , and Miracles , ISBN46992-6 V. Companions and Competitors , ISBN46993-4 Newbigin , J.E.L. The Gospel In a Pluralist Society . London : SPCK , O'Collins , Gerald . Interpreting Jesus . " Introducing Catholic theology " . London : G. Chapman ; Ramsey , NJ : Paulist Press , ISBN8091-2572-2 O'Collins , Gerald . Jesus : A Portrait . London : Darton , Longman & Todd , ISBN Pelikan , Jaroslav . Jesus Through the Centuries : His Place in the History of Culture . New Haven : Yale University Press , ISBN07987-7 Robinson , John A. T. Redating the New Testament . Eugene , OR : Wipf & Stock , ( original ISBN527-0 . Sanders , E.P. The Historical Figure of Jesus . London : Allen Lane Penguin Press , ISBN7139-9059-1 Sanders , E.P. Jesus and Judaism . Minneapolis : Fortress Press , ISBN2061-5 Vermes , Géza . Jesus in his Jewish Context . Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN3623-6 Jesus the Jew : A Historian's Reading of the Gospels . Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN1443-7 The Religion of Jesus the Jew . Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN2797-0 Wilson , A.N. Jesus . London : Pimlico , ISBN0697-1 Wright , N.T. Jesus and the Victory of God. Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN2682-6 The Resurrection of the Son of God : Christian Origins and the Question of God. Minneapolis : Augsburg Fortress , ISBN2679-6 Legături externe Ernest Renan , Life of Jesus Ernest Renan , La Vie de Jésus Albert Schweitzer , The Quest of the Historical Jesus'' Benjamin D. Wiker , Intellectual Poison : How Thomas Hobbes Ruined Biblical Studies , Crisis Magazine,noiembrie Isus din Nazaret