Mănăstirea Sfânta Vineri din Iași
Mănăstirea Sfânta Vineri din Iași a fost o mănăstire ortodoxă construită la începutul secolului al XVII-lea și demolată ulterior, din cauza stării avansate de degradare, în 1879. Biserica mănăstirii a fost ctitorită de Nistor Ureche, mare vornic al Țării de Jos, tatăl lui Grigore Ureche. Acesta a cumpărat terenurile din jur și a edificat mănăstirea care în 1610 a fost închinată ca metoh al Mănăstirii Sfânta Ecaterina de la Muntele Sinai. Cutremurul din 1802 a determinat avarii importante care au fost reparate în 1806, slujbele fiind celebrate până în 1860. În 1874 biserica a fost distrusă parțial din cauza unui incendiu, iar în timpul Războiului de Independență a fost tranformată în depozit de medicamente al armatei ruse, situație care a accentuat degradările. În lipsa fondurilor necesare pentru reparații, biserica și clădirile aferente au fost demolate în 1879, pe o parte a locului fostei mănăstiri instalându-se noile spații comerciale ale Pieței Sfânta Vineri, între care Hala de zid și fier.

Începuturile
Ulița Sfânta Vineri, care lega Palatul Domnesc cu Ulița Albă, era, la sfârșitul secolului al XVI-lea și începutul secolului al XVII-lea, o zonă centrală a târgului Iașilor și una din principalele sale zone comerciale. Pe această uliță exista o biserică mai veche, din lemn, cu hramul Sfânta Paraschiva (Sfânta Vineri), biserică înălțată de „marele ctitor Samson”. Nistor Ureche, mare vornic al Țării de Jos, tatăl lui Grigore Ureche, a obținut întâi de la Samson și ulterior de la moștenitoarele acestuia, Agafia Samsonova și fiicele Tecla, Marica și Nastasia, permisiunea de a transfera vechea biserica de lemn în Târgul de sus pentru a construi o nouă biserică din piatră.

La începutul secolului al XVII-lea, Nistor Ureche cumpără terenurile din jur „[…] pentru lărgirea locului sfintei biserici dinspre toate părțile și mai întâi în fruntea târgului, cu locuri de dughene, și le-a îngrădit cu garduri tari” și construiește o nouă biserică din piatră. Construirea de prăvălii la stradă, chiar și de biserici sau mănăstiri, era o practică frecventă, ea permițând obținerea de venituri importante prin închirierea dughenelor negustorilor pământeni sau venetici. 

Vechea biserică de lemn, mutată în mahalaua Măjilor din Târgul de Sus, a fost sfințită cu hramul Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul, „ca să fie iarăși pomană vechilor ctitori”. Este de remarcat că Sfântul Ioan Botezătorul este și patronul mănăstirii Secu, o altă ctitorie a vornicului Ureche. Pe locul biserici de lemn Miron Barnovschi a început zidirea unei biserici care va fi însă terminată de Vasile Lupu și sfințită la 9 noiembrie 1635 cu același hram.

În 1610, printr-un act datat la 21 decembrie, domnul Moldovei Simion Movilă a închinat mănăstirea Sfânta Vineri ca metoh al Mănăstirii Sfânta Ecaterina de la Muntele Sinai „cu toate câte trebuie în ea și cu dughenele și cu toate câte se văd și cu viile și satele și vitele și cu toate câte trebuie unei sfinte mănăstiri”. Închinare a fost făcută cu încuviințarea ctitorului, Nistor Ureche, și a unor înalte fețe bisericești: mitropolitul Moldovei Anastasie Crimca (1608-1629), episcopii Mitrofan al Romanului, Efrem al Rădăuților și Iosif al Hușilor.

Una din puținele descrieri păstrate ale acestei mănăstiri este cea făcută de Paul de Alep în 1655 care spune că a văzut „o biserică frumoasă” și că „fiecare iconostas are icoana Sfintei Ecaterina și celelalte icoane. Ușile altarului și chipurile apostolilor au fost făcute în Rusia. Pe zidul ușii bisericii se văd picturi înfățișând muntele lui Dumnezeu, muntele Sinai, mănăstirea, muntele lui Moise, unde acesta a vorbit cu Creatorul, muntele Sfintei Ecaterina și celelalte mănăstiri din acest ținut, cu beduini și altele de acest fel. Ai crede că vezi aceste locuri aievea”.

Generațiile următoare ale neamul Urecheștilor au rămas atașate mănăstirii, făcând în continuare danii și preocupându-se de bunăstarea ei. Astfel, Gheorghiță spătarul, un stră-strănepot al lui Nistor Ureche, care deja donase mănăstirii satul Ciulești, la plecarea sa în Rusia după mazilirea lui Antioh Cantemir, va lăsa lui Neofit, egumenul mănăstirii, lucruri de preț și cărți: „una carte Sfada lumii cu înțăleptul (Divanul lui Dimitrie Cantemir), una Psaltire de a lui Dosoftei mitropolitul (Psaltirea în versuri), nouă cărți de beserică, una liturghie tîlcovană, una păreche călămări cu sidefuri, de masă”.

Averile mănăstirii
Ctitorii și diverșii donatori au înzestrat mănăstirea cu numeroase cărți, obiecte și proprietăți: sate, vii, vitele și heleștee. Printre proprietățile funciare ale mănăstirii, pe lângă terenurile din jurul mănăstirii, mai pot fi menționate satele Ciulești (danie a spătarului Gheorghiță) și Ulmi din ținutul Hârlăului precum și „o giumătate de hăleșteu din Brătulești, mai gios de toate hălășt(eiele) a Brătuleștilor”. Pentru a mări veniturile obținute de mănăstire, Miron Barnovschi și, ulterior, Alexandru Iliaș au scutit de dări satul Ulmi și au precizat că toate veniturile trebuiau date egumenului mănăstirii pentru a le trimite mănăstirii din Sinai.

Dar cea mai remarcabilă așezare închinată Mănăstirii Sfânta Vineri a fost satul Chișinăului. În 1617, marele vistiernic Constantin devine proprietarul satului „Chișinăul pre Bâcu”; mai târziu acesta trece în stăpânirea Mănăstirilor Sfânta Vineri și Balica (Mănăstirea Frumoasa) după cum menționează un document emis de Vasile Lupu la 6 august 1641: „călugărilor de la sfânta mănăstire de la Sfânta Vineri și de la mănăstirea Balicăi, ca să fie tari și puternici cu cartea domniei mele a lua a zecea din toată pâinea și din fân, și din legumi și din tot venitul la sat la Chișinău.” Satul rămâne în stăpânirea acestor două mănăstiri până în a doua jumătate a secolului al XVIII-lea când trece în stăpânirea mănăstirii Galata.

Sfârșitul
Cutremurul din 1802 a determinat avarii importante care au fost reparate în 1806, slujbele fiind celebrate până în 1860. Absența fondurilor a făcut însă ca starea bisericii să se degradeze astfel încât către jumătatea secolului al XIX-lea biserica ajunsese o ruină. Consiliului comunal a intervenit de mai multe ori (1867, 1872) pe lângă Ministrul de Interne și Cultelor și Ministrul Instrucțiunii Publice pentru aloca fondurile necesare restaurării lăcașului de cult. Ministerul Cultelor a motivat imposibilitatea executări reparațiilor prin absența fondurilor necesare și a amânat lucrările la o dată ulterioară. În același timp însă, guvernul a demarat lucrările de modernizare a medanului alăturat planificând construirea unei hale de zid și fier pentru care au fost realizate exproprieri de terenuri, inclusiv dintre cele aflate în proprietatea mănăstirii. Noua hală a fost inaugurată în 1873, activitatea comercială contribuind la accentuarea degradării bisericii care nu era separată de terenul cu activitate comercială. 

În 1874 un incendiu a accentuat starea precară a bisericii, Nicolae Gane, primar al Iașului, somând Ministrul de Interne să ia o decizie „căci în starea ei actuală nu mai poate exista o asemenea ruină lângă edificiul halei, unde publicul circulă zilnic”. În februarie 1877 Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice a aprobat demolarea, nu înainte însă înainte de a se ridica planurile bisericii și de a se realiza toate operațile cerute de regulilor și canoanelor bisericești: inventarierea obiectelor, mobilierului și podoabelor și realizarea unui monument de zid cu o cruce deasupra pe locul altarului și sfintei mese (cruce mutată în 1980, odată cu construcția noii hale, în incinta bisericii Bărboi din apropiere). Ștefan Emilian, profesor la Universitatea din Iași, a realizat planul bisericii, din această epocă rămânând și singura fotografie cunoscută a acesteia.

Biserica a devenit în mod provizoriu, din septembrie 1877 și până în martie 1878, depozit pentru materiale farmaceutice al armatei ruse, perioadă în care starea ei s-a degradat și mai mult și au disprut unele podoabe. În 1878 a început dezafectarea cimitirului în care fuseseră îngropați, printre alții, Tudosia (decedată în 1775), soția marelui spătar Ioniță Cuza, străbunicul lui Alexandru Ioan Cuza, și poetul georgian Besarion Zaharievici Gabașvili, mort în Iași, la 24 ianuarie 1791, a cărui piatră funerară se află acum la Muzeul de istorie din Iași. Oasele au fost transferate la cimitirul Galata iar unele pietre funerare au fost depozitate în diferite locuri, unele dintre ele la Golia, în posesia Muzeului Municipal, și apoi transferate la Muzeul de istorie al Moldovei.

Demolarea a început în 1879 și s-a încheiat în 1880. Materialele rezultate din demolare au fost reutilizate, între altele, pentru construirea bisericii din comuna Bucium.

Note

Bibliografie suplimentară
 N.A. Bogdan, Orașul Iași: Monografie istorică și socială, ilustrată, 1913; reeditată la Ed. Tehnopress, Iași, 2004.
 Rudolf Suțu, Iașii de odinioară, Iași, Tipografia Lumina Moldovei, 1923.
 Dan Bădărău, Ioan Caproșu, Iașii vechilor zidiri. Până la 1821, Editura Junimea, Iași, 1974.
 Constantin Cihodaru, Gheorghe Platon, Istoria orașului Iași, Editura Junimea, 1980.
 Ion Mitican, Constantin Ostap, Iașul între adevăr și legendă, Editura Tehnopress, Iași, 2000.
 Vasile Sarman, Altare cu candele stinse din Iașul de altădată, prefață de Marius Chelcu, Editura Timpul, Iași, 2009.

Legături externe
 Nicolae Pintilie, „Biserica Sfintei Parascheva de pe Medean”, pagină pe situl Doxologia. Pagină accesată la 2 noiembrie 2013.

Clădiri istorice din Iași
Istoria Iașiului
Biserici din Iași
Mănăstirea Sfânta Vineri din Iași a fost o mănăstire ortodoxă construită la începutul secolului al XVII -lea și demolată ulterior , din cauza stării avansate de degradare , în Biserica mănăstirii a fost ctitorită de Nistor Ureche , mare vornic al Țării de Jos , tatăl lui Grigore Ureche . Acesta a cumpărat terenurile din jur și a edificat mănăstirea care îna fost închinată ca metoh al Mănăstirii Sfânta Ecaterina de la Muntele Sinai . Cutremurul dina determinat avarii importante care au fost reparate în slujbele fiind celebrate până în Înbiserica a fost distrusă parțial din cauza unui incendiu , iar în timpul Războiului de Independență a fost tranformată în depozit de medicamente al armatei ruse , situație care a accentuat degradările . În lipsa fondurilor necesare pentru reparații , biserica și clădirile aferente au fost demolate în pe o parte a locului fostei mănăstiri instalându -se noile spații comerciale ale Pieței Sfânta Vineri , între care Hala de zid și fier . Începuturile Ulița Sfânta Vineri , care lega Palatul Domnesc cu Ulița Albă , era , la sfârșitul secolului al XVI -lea și începutul secolului al XVII -lea , o zonă centrală a târgului Iașilor și una din principalele sale zone comerciale . Pe această uliță exista o biserică mai veche , din lemn , cu hramul Sfânta Paraschiva ( Sfânta Vineri ) , biserică înălțată de „ marele ctitor Samson ” . Nistor Ureche , mare vornic al Țării de Jos , tatăl lui Grigore Ureche , a obținut întâi de la Samson și ulterior de la moștenitoarele acestuia , Agafia Samsonova și fiicele Tecla , Marica și Nastasia , permisiunea de a transfera vechea biserica de lemn în Târgul de sus pentru a construi o nouă biserică din piatră . La începutul secolului al XVII -lea , Nistor Ureche cumpără terenurile din jur „ [ … ] pentru lărgirea locului sfintei biserici dinspre toate părțile și mai întâi în fruntea târgului , cu locuri de dughene , și le- a îngrădit cu garduri tari ” și construiește o nouă biserică din piatră . Construirea de prăvălii la stradă , chiar și de biserici sau mănăstiri , era o practică frecventă , ea permițând obținerea de venituri importante prin închirierea dughenelor negustorilor pământeni sau venetici . Vechea biserică de lemn , mutată în mahalaua Măjilor din Târgul de Sus , a fost sfințită cu hramul Tăierea Capului Sfântului Ioan Botezătorul , „ ca să fie iarăși pomană vechilor ctitori ” . Este de remarcat că Sfântul Ioan Botezătorul este și patronul mănăstirii Secu , o altă ctitorie a vornicului Ureche . Pe locul biserici de lemn Miron Barnovschi a început zidirea unei biserici care va fi însă terminată de Vasile Lupu și sfințită lanoiembriecu același hram . În printr- un act datat ladecembrie , domnul Moldovei Simion Movilă a închinat mănăstirea Sfânta Vineri ca metoh al Mănăstirii Sfânta Ecaterina de la Muntele Sinai „ cu toate câte trebuie în ea și cu dughenele și cu toate câte se văd și cu viile și satele și vitele și cu toate câte trebuie unei sfinte mănăstiri ” . Închinare a fost făcută cu încuviințarea ctitorului , Nistor Ureche , și a unor înalte fețe bisericești : mitropolitul Moldovei Anastasie Crimca episcopii Mitrofan al Romanului , Efrem al Rădăuților și Iosif al Hușilor . Una din puținele descrieri păstrate ale acestei mănăstiri este cea făcută de Paul de Alep încare spune că a văzut „ o biserică frumoasă ” și că „ fiecare iconostas are icoana Sfintei Ecaterina și celelalte icoane . Ușile altarului și chipurile apostolilor au fost făcute în Rusia . Pe zidul ușii bisericii se văd picturi înfățișând muntele lui Dumnezeu , muntele Sinai , mănăstirea , muntele lui Moise , unde acesta a vorbit cu Creatorul , muntele Sfintei Ecaterina și celelalte mănăstiri din acest ținut , cu beduini și altele de acest fel . Ai crede că vezi aceste locuri aievea ” . Generațiile următoare ale neamul Urecheștilor au rămas atașate mănăstirii , făcând în continuare danii și preocupându -se de bunăstarea ei . Astfel , Gheorghiță spătarul , un stră-strănepot al lui Nistor Ureche , care deja donase mănăstirii satul Ciulești , la plecarea sa în Rusia după mazilirea lui Antioh Cantemir , va lăsa lui Neofit , egumenul mănăstirii , lucruri de preț și cărți : „ una carte Sfada lumii cu înțăleptul ( Divanul lui Dimitrie Cantemir ) , una Psaltire de a lui Dosoftei mitropolitul ( Psaltirea în versuri ) , nouă cărți de beserică , una liturghie tîlcovană , una păreche călămări cu sidefuri , de masă ” . Averile mănăstirii Ctitorii și diverșii donatori au înzestrat mănăstirea cu numeroase cărți , obiecte și proprietăți : sate , vii , vitele și heleștee . Printre proprietățile funciare ale mănăstirii , pe lângă terenurile din jurul mănăstirii , mai pot fi menționate satele Ciulești ( danie a spătarului Gheorghiță ) și Ulmi din ținutul Hârlăului precum și „ o giumătate de hăleșteu din Brătulești , mai gios de toate hălășt(eiele ) a Brătuleștilor ” . Pentru a mări veniturile obținute de mănăstire , Miron Barnovschi și , ulterior , Alexandru Iliaș au scutit de dări satul Ulmi și au precizat că toate veniturile trebuiau date egumenului mănăstirii pentru a le trimite mănăstirii din Sinai . Dar cea mai remarcabilă așezare închinată Mănăstirii Sfânta Vineri a fost satul Chișinăului . În marele vistiernic Constantin devine proprietarul satului „ Chișinăul pre Bâcu ” ; mai târziu acesta trece în stăpânirea Mănăstirilor Sfânta Vineri și Balica ( Mănăstirea Frumoasa ) după cum menționează un document emis de Vasile Lupu laaugust „ călugărilor de la sfânta mănăstire de la Sfânta Vineri și de la mănăstirea Balicăi , ca să fie tari și puternici cu cartea domniei mele a lua a zecea din toată pâinea și din fân , și din legumi și din tot venitul la sat la Chișinău. ” Satul rămâne în stăpânirea acestor două mănăstiri până în a doua jumătate a secolului al XVIII -lea când trece în stăpânirea mănăstirii Galata . Sfârșitul Cutremurul dina determinat avarii importante care au fost reparate în slujbele fiind celebrate până în Absența fondurilor a făcut însă ca starea bisericii să se degradeze astfel încât către jumătatea secolului al XIX -lea biserica ajunsese o ruină . Consiliului comunal a intervenit de mai multe oripe lângă Ministrul de Interne și Cultelor și Ministrul Instrucțiunii Publice pentru aloca fondurile necesare restaurării lăcașului de cult . Ministerul Cultelor a motivat imposibilitatea executări reparațiilor prin absența fondurilor necesare și a amânat lucrările la o dată ulterioară . În același timp însă , guvernul a demarat lucrările de modernizare a medanului alăturat planificând construirea unei hale de zid și fier pentru care au fost realizate exproprieri de terenuri , inclusiv dintre cele aflate în proprietatea mănăstirii . Noua hală a fost inaugurată în activitatea comercială contribuind la accentuarea degradării bisericii care nu era separată de terenul cu activitate comercială . Înun incendiu a accentuat starea precară a bisericii , Nicolae Gane , primar al Iașului , somând Ministrul de Interne să ia o decizie „ căci în starea ei actuală nu mai poate exista o asemenea ruină lângă edificiul halei , unde publicul circulă zilnic ” . În februarieMinisterul Cultelor și Instrucțiunii Publice a aprobat demolarea , nu înainte însă înainte de a se ridica planurile bisericii și de a se realiza toate operațile cerute de regulilor și canoanelor bisericești : inventarierea obiectelor , mobilierului și podoabelor și realizarea unui monument de zid cu o cruce deasupra pe locul altarului și sfintei mese ( cruce mutată în odată cu construcția noii hale , în incinta bisericii Bărboi din apropiere ) . Ștefan Emilian , profesor la Universitatea din Iași , a realizat planul bisericii , din această epocă rămânând și singura fotografie cunoscută a acesteia . Biserica a devenit în mod provizoriu , din septembrieși până în martie depozit pentru materiale farmaceutice al armatei ruse , perioadă în care starea ei s- a degradat și mai mult și au disprut unele podoabe . Îna început dezafectarea cimitirului în care fuseseră îngropați , printre alții , Tudosia ( decedată în soția marelui spătar Ioniță Cuza , străbunicul lui Alexandru Ioan Cuza , și poetul georgian Besarion Zaharievici Gabașvili , mort în Iași , laianuarie a cărui piatră funerară se află acum la Muzeul de istorie din Iași . Oasele au fost transferate la cimitirul Galata iar unele pietre funerare au fost depozitate în diferite locuri , unele dintre ele la Golia , în posesia Muzeului Municipal , și apoi transferate la Muzeul de istorie al Moldovei . Demolarea a început înși s- a încheiat în Materialele rezultate din demolare au fost reutilizate , între altele , pentru construirea bisericii din comuna Bucium . Note Bibliografie suplimentară N.A. Bogdan , Orașul Iași : Monografie istorică și socială , ilustrată , reeditată la Ed . Tehnopress , Iași , Rudolf Suțu , Iașii de odinioară , Iași , Tipografia Lumina Moldovei , Dan Bădărău , Ioan Caproșu , Iașii vechilor zidiri . Până la Editura Junimea , Iași , Constantin Cihodaru , Gheorghe Platon , Istoria orașului Iași , Editura Junimea , Ion Mitican , Constantin Ostap , Iașul între adevăr și legendă , Editura Tehnopress , Iași , Vasile Sarman , Altare cu candele stinse din Iașul de altădată , prefață de Marius Chelcu , Editura Timpul , Iași , Legături externe Nicolae Pintilie , „ Biserica Sfintei Parascheva de pe Medean ” , pagină pe situl Doxologia . Pagină accesată lanoiembrie Clădiri istorice din Iași Istoria Iașiului Biserici din Iași