Odo cel Mare
Odo cel Mare sau Eudes cel Mare (Eudo) (d. 735) a fost duce de Aquitania din 700. Teritoriul său includea ducatul Vasconiei din sud-estul Galiei și ducatul de Aquitania (în acea perioadă situat la nord-est de râul Garonne, teritoriile sale erau de la râul Loara și până la munții Pirinei, cu capitala la Toulouse.

Ascensiunea 
Viața sa dinainte de a deveni conducător este obscură, precum etnia și familia sa. Mai mulți duci ai Aquitaniei se numeau ca și tatăl lui Odo: Boggis sau Bertrand, deoarece unii istoricii consideră a avea origini merovingine: probabil din Charibert al II-lea sau ducele Lupus I. Odo este, după carta frauduloasă Charte d'Alaon, fratele lui Hubertus.

Odo l-a succedat la tronul ducal poate mai devreme în 679, probabil, la data morții lui Lupus, sau în 688. Alte date sunt posibile, inclusiv 692, dar a fost cu siguranță conducător din 700.

Istoricul Jean de Jaurgain îl citează ca luptând în 711 împotriva vizigotului Roderic în Pamplona. În 715 s-a declarat independent în timpul războiului civil din Galia. Nu este probabil ca a obținut vreodată titlul de rege.

În 718, el apare ca ridicând o armată de basci, ca un aliat al lui Chilperic a II-lea de Neustria și a majordomului palatului, Ragenfrid, care i-ar fi putut recunoaște domnia sa peste Aquitaine. Au luptat împotriva majordomului austrasian a palatului, Charles Martel, dar după înfrângerea lui Chilperic la Soissons în acel an, el a făcut pace cu Charles, predându-l pe regel neustrian și comorile sale.

Conflictele cu umayyazii  
Odo a fost, de asemenea, obligat să lupte atât cu umayyazii, cât și cu francii care i-au invadat regatul. La data de 9 iunie 721, i-a provocat o mare înfrângere lui Al-Samh ibn Malik al-Khawlani în bătălia de la Toulouse, prima bătălie majoră pierdută de forțele Umayyad în campanie lor militară din Europa Occidentală, pierzându-și viața mii de soldați umayyazi.

Victoria eroică a fost sărbătorită cu daruri de la Papa, care l-a declarat pe ducele aquitanian un campion al creștinismului, consolidându-și independența. În scopul de a contribui la securizarea frontierelor sale cu umayyazii, și-a căsătorit fiica, Lampegia, cu berberul musulman rebel Uthman ibn Naissa, numit "Munuza" de franci, guvernatorul adjunct a ceea ce avea să devină mai târziu Catalonia.

Bătălia de la Tours 
În 731, francul Charles Martel, după ce i-a învins pe saxonii, și-a îndreptat atenția spre teritoriul rival din Aquitania, a denunțat alianța lui Odo cu Uthman ibn Naissa, a trecut Loara, rupând tratatul de pace cu Odo. Liderul franc a jefuit Aquitania de două ori, Odo angajându-și trupele în luptă cu francii, însă a fost învins. Dar Charles s-a întors la Francia.

Între timp, umayyazii își adunau forțele pentru a ataca aliatul lui Odo din regiunea Cerdanya  din Pirinei (probabil Catalonia), Uthman ibn Naissa. În 731, conducătorul berber a fost supus în campania condusă de Abdul Rahman Al Ghafiqi, ucigându-l, de asemenea, i-a capturat fiica lui Odo, trimițând-o prizonieră într-un harem din Damasc. Odo, ocupat cu apărarea de expansiunea francă a lui Charles, nu l-a putut ajuta pe aliatul său.

În 732, trupele lui Abdul Rahman Al Ghafiqi au jefuit și ocupat Țara Bascilor, avansând în continuare spre Bordeaux, jefuind orașul. Odo a încercat să se apere, dar a fost învins în apropiere de Bordeaux de umayyazi. În urma înfrângerii, Odo a fugit spre nord pentru a-l avertiza pe Charles Martel, majordom peste Neustria și Austrasia, de amenințare iminentă și de a face apel pentru asistență în combaterea avansului arab, care a primit în schimbul acceptării suzeranității france. Ducele, în vârstă de aproape 80 de ani, și-a reorganizat forțele sale împrăștiate, alăturându-le trupelor lui Charles Martel, care au luptat pe flancul franc stâng. Alianța i-a învins pe umayyazi în bătălia de la Tours în 732, respingându-i pe musulmani din Aquitania. Odo și-a condus trupele, jucând un rol important în distrugerea armatei musulmane.

Moartea 
Oddone a murit în 735. Data este confirmată de Annales Francorum Ludovici Dufour subliniind că, în același an, Charles Martel a invadat Țara Bascilor, în același timp 'Ex Chronico Sigeberti monachi afirmă că Odo și-a pierdut ducatul și viața. Odo, duce de Aquitania a fost succedat de fiul său cel mare, Hunaldo.

Familia și copii 
Odo a avut cu soția sa Valtrude, fiica lui Walchiso (fiul lui Arnulf de Metz), patru copii:

 Hunald, duce de Aquitania și Gasconia.
 Hattone, a murit după ce a fost orbit de fratele său Hunald.
 Remistan, nepotul său a fost primul conte de Toulouse.
 Lampagia, s-a căsătorit cu emirul Uthman ibn Naissa.

Note

Bibliografie 
 Blade, Eudes, duc d’Aquitaine, Paris, 1892.
 Michel Rouche, L'Aquitaine des Wisigoths aux Arabes, 418-781 : naissance d'une région, Paris, École des Hautes Études en Sciences Sociales, Jean Touzot, 1979 .
 Frédégaire (trad. par O. Devilliers et J. Meyers), Chronique des Temps Mérovingiens, ediția Brepols, 2001 .
 Chroniques des derniers rois Mérovingiens (trad. F. Guizot et R. Fougères), ediția Paleo, 156 p., .

Duci de Aquitania
Odo cel Mare sau Eudes cel Mare ( Eudo ) ( d.a fost duce de Aquitania din Teritoriul său includea ducatul Vasconiei din sud-estul Galiei și ducatul de Aquitania ( în acea perioadă situat la nord-est de râul Garonne , teritoriile sale erau de la râul Loara și până la munții Pirinei , cu capitala la Toulouse . Ascensiunea Viața sa dinainte de a deveni conducător este obscură , precum etnia și familia sa . Mai mulți duci ai Aquitaniei se numeau ca și tatăl lui Odo : Boggis sau Bertrand , deoarece unii istoricii consideră a avea origini merovingine : probabil din Charibert al II -lea sau ducele Lupus I . Odo este , după carta frauduloasă Charte d'Alaon , fratele lui Hubertus . Odo l- a succedat la tronul ducal poate mai devreme în probabil , la data morții lui Lupus , sau în Alte date sunt posibile , inclusiv dar a fost cu siguranță conducător din Istoricul Jean de Jaurgain îl citează ca luptând înîmpotriva vizigotului Roderic în Pamplona . Îns - a declarat independent în timpul războiului civil din Galia . Nu este probabil ca a obținut vreodată titlul de rege . În el apare ca ridicând o armată de basci , ca un aliat al lui Chilperic a II -lea de Neustria și a majordomului palatului , Ragenfrid , care i- ar fi putut recunoaște domnia sa peste Aquitaine . Au luptat împotriva majordomului austrasian a palatului , Charles Martel , dar după înfrângerea lui Chilperic la Soissons în acel an , el a făcut pace cu Charles , predându -l pe regel neustrian și comorile sale . Conflictele cu umayyazii Odo a fost , de asemenea , obligat să lupte atât cu umayyazii , cât și cu francii care i- au invadat regatul . La data deiunie i- a provocat o mare înfrângere lui Al-Samh ibn Malik al-Khawlani în bătălia de la Toulouse , prima bătălie majoră pierdută de forțele Umayyad în campanie lor militară din Europa Occidentală , pierzându -și viața mii de soldați umayyazi . Victoria eroică a fost sărbătorită cu daruri de la Papa , care l- a declarat pe ducele aquitanian un campion al creștinismului , consolidându -și independența . În scopul de a contribui la securizarea frontierelor sale cu umayyazii , și- a căsătorit fiica , Lampegia , cu berberul musulman rebel Uthman ibn Naissa , numit " Munuza " de franci , guvernatorul adjunct a ceea ce avea să devină mai târziu Catalonia . Bătălia de la Tours În francul Charles Martel , după ce i- a învins pe saxonii , și- a îndreptat atenția spre teritoriul rival din Aquitania , a denunțat alianța lui Odo cu Uthman ibn Naissa , a trecut Loara , rupând tratatul de pace cu Odo . Liderul franc a jefuit Aquitania de două ori , Odo angajându -și trupele în luptă cu francii , însă a fost învins . Dar Charles s- a întors la Francia . Între timp , umayyazii își adunau forțele pentru a ataca aliatul lui Odo din regiunea Cerdanya din Pirinei ( probabil Catalonia ) , Uthman ibn Naissa . În conducătorul berber a fost supus în campania condusă de Abdul Rahman Al Ghafiqi , ucigându -l , de asemenea , i- a capturat fiica lui Odo , trimițând -o prizonieră într- un harem din Damasc . Odo , ocupat cu apărarea de expansiunea francă a lui Charles , nu l- a putut ajuta pe aliatul său . În trupele lui Abdul Rahman Al Ghafiqi au jefuit și ocupat Țara Bascilor , avansând în continuare spre Bordeaux , jefuind orașul . Odo a încercat să se apere , dar a fost învins în apropiere de Bordeaux de umayyazi . În urma înfrângerii , Odo a fugit spre nord pentru a - l avertiza pe Charles Martel , majordom peste Neustria și Austrasia , de amenințare iminentă și de a face apel pentru asistență în combaterea avansului arab , care a primit în schimbul acceptării suzeranității france . Ducele , în vârstă de aproapede ani , și- a reorganizat forțele sale împrăștiate , alăturându -le trupelor lui Charles Martel , care au luptat pe flancul franc stâng . Alianța i- a învins pe umayyazi în bătălia de la Tours în respingându -i pe musulmani din Aquitania . Odo și- a condus trupele , jucând un rol important în distrugerea armatei musulmane . Moartea Oddone a murit în Data este confirmată de Annales Francorum Ludovici Dufour subliniind că , în același an , Charles Martel a invadat Țara Bascilor , în același timp 'Ex Chronico Sigeberti monachi afirmă că Odo și- a pierdut ducatul și viața . Odo , duce de Aquitania a fost succedat de fiul său cel mare , Hunaldo . Familia și copii Odo a avut cu soția sa Valtrude , fiica lui Walchiso ( fiul lui Arnulf de Metz ) , patru copii : Hunald , duce de Aquitania și Gasconia . Hattone , a murit după ce a fost orbit de fratele său Hunald . Remistan , nepotul său a fost primul conte de Toulouse . Lampagia , s- a căsătorit cu emirul Uthman ibn Naissa . Note Bibliografie Blade , Eudes , duc d’Aquitaine , Paris , Michel Rouche , L'Aquitaine des Wisigoths aux Arabes , : naissance d'une région , Paris , École des Hautes Études en Sciences Sociales , Jean Touzot , . Frédégaire ( trad . par O . Devilliers et J. Meyers ) , Chronique des Temps Mérovingiens , ediția Brepols , . Chroniques des derniers rois Mérovingiens ( trad . F. Guizot et R. Fougères ) , ediția Paleo,p. , \ . Duci de Aquitania