Lista monarhilor englezi
Monarhia Regatului Angliei începe odată cu Alfred cel Mare și se încheie cu Regina Ana, care devenea regina Marii Britanii în 1707, atunci când Anglia se unea cu Scoția.

Erau necesare argumente pentru cei câțiva regi care susțineau că dețin controlul vechiului regat anglo-saxon, pentru a fi considerat primul rege al Angliei. Spre exemplu, Offa, regele de Mercia și Egbert, rege de Wessex, sunt uneori descriși ca regi ai Angliei de către scriitorii populari, însă nu și de către istorici. La sfârșitul secolului al VIII-lea, Offa a obținut o poziție dominantă în sudul Angliei, însă nu a supraviețuit, murind în 796. În 829, Egbert a cucerit Mercia, însă și-a pierdut curând controlul asupra ei.
 
Spre sfârșitul secolului al IX-lea, Wessex domina regatul anglo-saxon. Regele Alfred cel Mare era suveran al Merciei de vest și a folosit titlu de Rege al Angliei și al Saxonilor, însă nu a domnit niciodată peste partea estică și nordică a Angliei, pe atunci regiunea Danelaw. Fiul său, Eduard cel Bătrân a cucerit estul Danelaw, dar fiul lui Eduard, Athelstan a devenit primul rege care să unifice întrega Anglie, atunci când a cucerit Northumbria în 927, fiind considerat de unii istorici ca primul rege al Angliei.

Principatului Țării Galilor a fost încorporat în Regatul Angliei sub Statutul Rhuddlan în 1284 și în 1301 regele Eduard I al Angliei l-a investit pe fiul său mai mare, viitorul rege Eduard al II-lea al Angliei, ca Prinț de Wales. Din acel moment, cu excepția regelui Eduard al III-lea al Angliei, cei mai mari fii ai tuturor monarhilor englezi au purtat acest titlu. După moartea reginei Elisabeta I a Angliei care nu a avut moștenitori, în 1603 coroanele Angliei și Scoției s-au unit, iar regele Iacob al VI-lea al Scoției devenea Iacob I al Angliei. Prin proclamarea regală, Iacob se intitula Rege al Marii Britanii, însă acest regat nu avea să se creeze până în anul 1707, atunci când Anglia se unea cu Scoția, pentru a forma noul Regat al Marii Britanii și care avea să se încadreze sub domnia reginei Anna a Marii Britanii.

Casa de Wessex

Pretendenți disputați

Există unele dovezi cum că Ethelweard de Wessex e posibil să fi fost rege timp de patru săptămâni, în anul 924, între domnia tatălui său Eduard cel Bătrân și a fratelui său Athelstan, deși nu a fost încoronat. Totuși acest lucru nu este acceptat de către toți istoricii. De asemenea, nu este clar dacă Ethelweard a fost declarat rege al întregului regat sau doar în Wessex. Există dovezi că atunci când Eduard a murit, Ethelweard a fost declarat rege în Wessex și Athelstan în Mercia.

Regi danezi

Anglia a intrat sub dominația regilor danezi în timpul și după domnia lui Ethelred cel Neinspirat.

Casa de Wessex (restaurată, prima dată)
După moartea lui Svend I al Danemarcei, Ethelred al II-lea al Angliei s-a întors din exil și a fost proclamat rege, la 3 februarie 1014. Fiul său l-a urmat la tron după ce a fost ales rege de către cetățenii din Londra și o parte din Witan, în ciuda eforturilor danezilor de a smulge coroana de la saxonii din vest.

Regi danezi (restaurați)
După bătălia decisivă de la Assandun din 18 octombrie 1016, regele Edmund a semnat un tratat cu Knut, în care toată Anglia, cu excepția regiunii Wessex, era controlată de Knut. După moarea lui Edmund, la 30 noiembrie, Knut a condus tot regatul ca rege unic.

Casa de Wessex (restaurată, a doua oară)

Dupa Hardeknud, a avut loc o scurta restaurare saxona intre 1042 si 1066, dupa batalia de la Hastings, un punct decisiv în istorie engleză. William I, duce de Normandia a devenit regele Angliei.

Dinastia normandă

În 1066, William al II-lea, Duce de Normandia, un vasal al regelui Franței și văr al lui Eduard Confesorul, a invadat și a cucerit Anglia, mutând permanent capitala de la Winchester la Londra. După moartea regelui Harold al II-lea în bătălia decisivă de la Hastings, la 14 octombrie, anglo-saxonii Witenagemot l-au ales pe Edgar ca rege, însă Edgar a fost în imposibilitatea de a rezista invadatorilor și nu a fost niciodată încoronat. William a fost încoronat ca regele William I al Angliei, în ziua de Crăciun a anului 1066, în Catedrala Westminster și este astăzi cunoscut sub numele de William Cuceritorul, William Bastardul sau William I.

Casa Blois

Pretendenți disputați

Împărăteasa Matilda a fost declarată moștenitoarea prezumtivă a tatălui ei, Henric I, după moartea fratelui său și a fost recunoscută ca atare de către baroni. Cu toate acestea, după moartea lui Henric I, tronul a fost preluat de către vărul Matildei, Ștefan de Blois. Matilda a continuat să fie conducător de facti pentru câteva luni, fiind prima femeie care avea să domnească, însă nu a fost niciodată încoronată și este rareori menționată ca monarh al Angliei.

Contele Eustațiu al IV-lea de Boulogne (c 1130 - 17 august 1153) a fost numit co-regent al Angliei de către tatăl său, regele Ștefan, la 6 aprilie 1152, în scopul de a garanta succesiunea la tron (acesta fiind obiceiul în Franța, însă nu și în Anglia). Cu toate acestea, Papa și Biserica nu au fost de acord cu acest lucru, iar Eustațiu nu a fost încoronat. Eustațiu a murit în anul următor la vârsta de 22 de ani, în timp ce tatăl său încă mai trăia.

Casa de Anjou

Ștefan a ajuns la un acord cu Matilda, în noiembrie 1153, semnând Tratatul de la Wallingford, în care Ștefan îl recunoștea pe Henric, fiul Matildei, ca moștenitor-aparent al tronului în locul propriului său fiu, care murise în august.

În loc ca Angevinii să guverneze printre normanzi, aceștia au condus Aquitania, terenurile care au fost dobândite prin căsătoria lui Henric al II-lea cu Eleanor de Aquitaine, și nu au considerat Anglia ca fiind casa lor primară decât dupa ce majoritatea dintre pământurile lor au fost pierdute de către regele Ioan. Deși dinastia Angevină a avut o guvernare scurtă, descendenții în linia masculină au inclus Casa de Plantagenet, Casa de Lancaster și Casa de York. Angevinii au format blazonul regal al Angliei, arătând ce alte regate dețineau sau au fost revendicate de succesorii lor.

Pretendenți disputați

Ludovic al VIII-lea al Franței a condus pentru scurt timp jumătate din Anglia, din anul 1216 până în 1217, la încheierea Războiului Primilor Baroni împotriva regelui Ioan. În timp ce mărșăluia spre Londra, el a fost primit în mod deschid de către baronii rebeli și de cetățeni și a fost proclamat rege (deși nu a fost încoronat), la Catedrala St. Paul. Mulți nobili, printre care și Alexandru al II-lea al Scoției, s-au adunat pentru a-i aduce omagii. Cu toate acestea, la semnarea Tratatului de la Lamberth din 1217, Ludovic a recunoscut că el nu a fost niciodată regele legitim al Angliei.

Casa de Platagenet

Casa de Plantagenet a început efectiv sub Henric al II-lea al Angliei, deși istoricii de astăzi se referă la Henric al II-lea și la fii săi ca fiind Angevini datorită vastului Imperiu continental. Istoricii încep linia Plantageneților de la Henric al III-lea, atunci când regii Plantagenet au devenit mai mult de natură englezească. Casele Lancaster și York sunt ramuri cadet ale Casei Plantagenet.

Casa de Lancaster

Aceasta casa este descendentă din cel de-al treilea fiu supraviețuitor al lui Eduard al III-lea, Ioan de Gaunt. Henric al IV-lea a preluat puterea de la Richard al II-lea și l-a strămutat pe următoarul în linie masculină la tron, Edmund Mortimer, un descendent al celui de-al doilea fiu al lui Eduard al III-lea, Lionel de Antwerp.

Casa de York

Casa de York a moștenit numele de la al patrulea supraviețuitor, fiul lui Eduard al III-lea, Edmund, primul Duce de York, însă și-a susținut dreptul la tron prin al doilea fiu supraviețuitor al lui Eduard al III-lea, Lionel de Antwerp. Războiul celor Două Roze (1455 - 1485) a pasat puterea de guvernare între cele două case, Lancaster și York.

Casa de Lancaster (restaurată)

Casa de York (restaurată)

Casa Tudor

Tudorii sunt descendenți din John Beaufort, unul dintre copiii nelegitimi ai lui Ioan de Gaunt (al treilea fiu supraviețuitor al lui Edward al III-lea) conceput cu amanta sa, Katherine Swynford. Cei descendenți din monarhia engleză care aveau copii nelegitimi, în mod normal nu aveau nici o pretenție la tron, însă situația s-a complicat atunci când Gaunt și Swynford s-au căsătorit în cele din urmă în 1396, la 25 de ani de la nașterea lui John Beaufosrt. Având în vedere căsătoria, biserica l-a declarat legitim pe Beaufort printr-o bulă papală emisă în același an. O proclamație ulterioară din partea fiului legitim al lui Ioan de Gaunt, regele Henric al IV-lea, îi recunoștea, de asemenea, legitimitatea lui Beaufort, însă l-a declarat neeligibil ca vreodată să moștenească tronul. Cu toate acestea, cei din familia Beaufort au rămas strâns aliați cu descendenții lui Gaunt, Casa Regală de Lancaster.

Nepoata lui John Beaufort, Lady Margaret Beaufort a fost căsătorită cu Edmund Tudor. Tudor era fiul unui curtean din Țara Galilor, Owain Tewdwr sau Tudur (anglicizat la Owen Tudor) și a Caterinei de Valois, consoarta regelui Henric al V-lea și regina văduvă din Casa Lancaster. Edmund Tudor și frații lui au fost fie nelegitimi, fie produsul unei căsătorii secrete, care își datora averile bunăvoinței fratelui lor vitreg legitim, regele Henric al VI-lea. Atunci când Casa Lancaster a căzut de la putere, Tudorii au preluat guvernarea. Până în secolul al XV-lea, Tudorii erau ultima speranță pentru susținătorii Lancasterilor. Fiul lui Edmund Tudor, regele Henric al VII-lea, după ce l-a învins pe Richard al III-lea in bătălia de la Bosworth Field din 1485, a pus capăt Războiului celor Două Roze.

Odată cu Henric al VIII-lea, care a rupt legătura cu Biserica Romano-Catolică, monarhul devenea șeful suprem al Bisericii Angliei și a Bisericii Irlandei. Titlul Elisabetei I a fost de Guvernator Suprem al Bisericii Angliei.

Pretendenți disputați

Edward al VI-lea a numit-o pe Lady Jane Grey ca moștenitor al său, intervenind ordinea de succesiune stabilită de Parlament în Al Treilea Act de Succesiune. La patru zile după moartea sa, la 6 iulie 1553, Jane a fost proclamată regină, prima din cele trei femei Tudor care era proclamată regină. După doar nouă zile de la proclamarea sa, pe 19 iulie, Consiliul Privat a inversat taberele și a proclamat-o pe sora vitregă a lui Eduard al VI-lea, Lady Mary. Jane a fost executată în 1554, la vârstă de 16. Mulți istorici nu consideră că Jane a fost un monarh legitim. 

În conformitate cu termenii Tratatului de căsătorie dintre Filip I de Napoli (Filip al II-lea al Spaniei de la 15 ianuarie 1556) și Regina Maria I, Filip avea să se bucure de titlul și onorurile Mariei, atâta timp cât căsătoria celor doi avea să dureze. Toate documentele oficiale, inclusiv actele de Parlament, urmau să fie datate cu ambele nume, iar Parlamentul avea să fie numit sub autoritatea comună a cuplului. Un act al Parlamentului i-a dat titlul de rege, însă Filip a co-guvernat împreună cu soția sa. Din moment ce noul rege al Angliei nu putea citi în engleză, s-a dispus ca fiecare problemă de stat să fie făcută atât în latină cât și în spaniolă. Au fost bătute monede cu capetele Mairiei și a lui Filip, cât și cu stema Angliei (drepata) care indica domnia lor comună. În 1555, Papa Paul al IV-a emis o bulă papală prin care îi recunoștea pe Maria și Filip ca rege și regină de drept a Irlandei.

Casa Stuart

După moartea Elisabetei I în 1603, fără ca aceasta să aibă copii, vărul ei, Iacob al VI-lea, rege al Scoției, a succedat la tronul englez ca Iacob I, în Uniunea Coroanelor. Iacob a fost descendent din Casa Tudorilor prin străbunica lui, Margareta Tudor, fiica cea mare a lui Henric al VII-lea. În 1604, el a adoptat titlul de rege al Marii Britanii. Cu toate acestea, cele două Parlamente au rămas separate.

Republică 
După executarea lui Carol I și până la restaurarea lui Carol al II-lea, în 1660, Anglia nu a avut nici un monarh domnitor. A fost, formal, o republică (Commonwealth). În schimb, între 1653 și 1660, Oliver Cromwell și Richard Cromwell au deținut puterea ca Lorzi Protectori, în timpul perioadei cunoscute sub numele de Protectorat, până când monarhia a fost restaurată.

Casa Stuart (restaurată) 
Deși monarhia a fost restaurată în 1660, nu a fost posibilă nici soluționare stabilă până la Revoluția glorioasă din 1688, atunci când Parlamentul a adoptat o lege care interzicea romano-catolicilor să fie succesori la tron.

Actul de Uniune din 1707 
Actul de Uniune din 1707 a fost o adunare de acte a Parlamentului între anii 1706 și 1707, dintre Parlamentul Angliei și cel al Scoției pentru a pune în aplicare Tratatul Unirii convenit pe 22 iulie 1706. Actele au dus la unirea Regatului Angliei cu Regatul Scoției (state suverane separate, cu legislaturi separate, dar cu același monarh) în Regatul Unit al Marii Britanii.

Cele două țări au avut în comun un monarh timp de aproximativ 100 de ani (de la Uniunea Coroanelor din 1603, când regele Iacob al VI-lea al Scoției a moștenit tronul englez de la verișoara lui primară, Regina Elisabeta I). Deși descris ca o Uniune de coroane, până la 1707 au fost de fapt două coroane separate așezate pe același cap. Au existat trei încercări, în 1606, 1667 și 1689, de a uni cele două țări prin acte ale Parlamentului, dar abia în secolul al XVIII-lea a fost voința ambelor instituții politice de a se uni, chiar daca aveau diferite motive.

Referințe

Bibliografie 
 E. B. Fryde et al, ed. (1996). Handbook of British Chronology (3rd ed.). Royal Historical Society. p. 25. ISBN 0-521-56350-X.
 The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Blackwell Publishing. p. 514. ISBN 978-0-631-22492-1.
 Pratt, David (2007). "The political thought of King Alfred the Great". Cambridge Studies in Medieval Life and Thought: Fourth Series 67. Cambridge University Press, p. 106. ISBN 978-0-521-80350-2.
 Yorke, Barbara. Bishop Æthelwold: His Career and Influence. Woodbridge, 1988. p. 71
 Simon Keynes, 'Rulers of the English, c 450–1066', in Michael Lapidge et al ed., The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England, 2001, p. 514
 Sean Miller, Æthelstan, in Michael Lapidge et al ed., The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England, 2001, p. 16
 Aethelstan @ Archontology.org. Retrieved 15 March 2007.
 CNUT (Canute) @ Archontology.org. Retrieved 21 March 2007.
 Louis Adrian Montrose, The subject of Elizabeth: authority, gender, and representation, University of Chicago Press, 2006
 Ashley, Mike (1999). The Mammoth Book of British Kings and Queens, London: Robinson Publishing Ltd. p. 516. ISBN 1-84119-096-9
 "HENRY IV - Archontology.org". Retrieved 25 October 2007.
 EADWEARD (Edward the Martyr) @ Archontology.org. Retrieved 17 March 2007.
 "WILLIAM III - Archontology.org". Retrieved 25 October 2007.
 Britannia: Monarchs of Britain
 Welcome parliament.uk. Retrieved 7 October 2008.

> Anglia
. 
Istoria Angliei
Istoria Regatului Unit
Britanici
 
Regatul Angliei
Monarhia Regatului Angliei începe odată cu Alfred cel Mare și se încheie cu Regina Ana , care devenea regina Marii Britanii în atunci când Anglia se unea cu Scoția . Erau necesare argumente pentru cei câțiva regi care susțineau că dețin controlul vechiului regat anglo-saxon , pentru a fi considerat primul rege al Angliei . Spre exemplu , Offa , regele de Mercia și Egbert , rege de Wessex , sunt uneori descriși ca regi ai Angliei de către scriitorii populari , însă nu și de către istorici . La sfârșitul secolului al VIII -lea , Offa a obținut o poziție dominantă în sudul Angliei , însă nu a supraviețuit , murind în În Egbert a cucerit Mercia , însă și- a pierdut curând controlul asupra ei . Spre sfârșitul secolului al IX -lea , Wessex domina regatul anglo-saxon . Regele Alfred cel Mare era suveran al Merciei de vest și a folosit titlu de Rege al Angliei și al Saxonilor , însă nu a domnit niciodată peste partea estică și nordică a Angliei , pe atunci regiunea Danelaw . Fiul său , Eduard cel Bătrân a cucerit estul Danelaw , dar fiul lui Eduard , Athelstan a devenit primul rege care să unifice întrega Anglie , atunci când a cucerit Northumbria în fiind considerat de unii istorici ca primul rege al Angliei . Principatului Țării Galilor a fost încorporat în Regatul Angliei sub Statutul Rhuddlan înși înregele Eduard I al Angliei l- a investit pe fiul său mai mare , viitorul rege Eduard al II -lea al Angliei , ca Prinț de Wales . Din acel moment , cu excepția regelui Eduard al III -lea al Angliei , cei mai mari fii ai tuturor monarhilor englezi au purtat acest titlu . După moartea reginei Elisabeta I a Angliei care nu a avut moștenitori , încoroanele Angliei și Scoției s- au unit , iar regele Iacob al VI -lea al Scoției devenea Iacob I al Angliei . Prin proclamarea regală , Iacob se intitula Rege al Marii Britanii , însă acest regat nu avea să se creeze până în anul atunci când Anglia se unea cu Scoția , pentru a forma noul Regat al Marii Britanii și care avea să se încadreze sub domnia reginei Anna a Marii Britanii . Casa de Wessex Pretendenți disputați Există unele dovezi cum că Ethelweard de Wessex e posibil să fi fost rege timp de patru săptămâni , în anul între domnia tatălui său Eduard cel Bătrân și a fratelui său Athelstan , deși nu a fost încoronat . Totuși acest lucru nu este acceptat de către toți istoricii . De asemenea , nu este clar dacă Ethelweard a fost declarat rege al întregului regat sau doar în Wessex . Există dovezi că atunci când Eduard a murit , Ethelweard a fost declarat rege în Wessex și Athelstan în Mercia . Regi danezi Anglia a intrat sub dominația regilor danezi în timpul și după domnia lui Ethelred cel Neinspirat . Casa de Wessex ( restaurată , prima dată ) După moartea lui Svend I al Danemarcei , Ethelred al II -lea al Angliei s- a întors din exil și a fost proclamat rege , lafebruarie Fiul său l- a urmat la tron după ce a fost ales rege de către cetățenii din Londra și o parte din Witan , în ciuda eforturilor danezilor de a smulge coroana de la saxonii din vest . Regi danezi ( restaurați ) După bătălia decisivă de la Assandun dinoctombrie regele Edmund a semnat un tratat cu Knut , în care toată Anglia , cu excepția regiunii Wessex , era controlată de Knut . După moarea lui Edmund , lanoiembrie , Knut a condus tot regatul ca rege unic . Casa de Wessex ( restaurată , a doua oară ) Dupa Hardeknud , a avut loc o scurta restaurare saxona intresi dupa batalia de la Hastings , un punct decisiv în istorie engleză . William I , duce de Normandia a devenit regele Angliei . Dinastia normandă În William al II -lea , Duce de Normandia , un vasal al regelui Franței și văr al lui Eduard Confesorul , a invadat și a cucerit Anglia , mutând permanent capitala de la Winchester la Londra . După moartea regelui Harold al II -lea în bătălia decisivă de la Hastings , laoctombrie , anglo-saxonii Witenagemot l- au ales pe Edgar ca rege , însă Edgar a fost în imposibilitatea de a rezista invadatorilor și nu a fost niciodată încoronat . William a fost încoronat ca regele William I al Angliei , în ziua de Crăciun a anului în Catedrala Westminster și este astăzi cunoscut sub numele de William Cuceritorul , William Bastardul sau William I. Casa Blois Pretendenți disputați Împărăteasa Matilda a fost declarată moștenitoarea prezumtivă a tatălui ei , Henric I , după moartea fratelui său și a fost recunoscută ca atare de către baroni . Cu toate acestea , după moartea lui Henric I , tronul a fost preluat de către vărul Matildei , Ștefan de Blois . Matilda a continuat să fie conducător de facti pentru câteva luni , fiind prima femeie care avea să domnească , însă nu a fost niciodată încoronată și este rareori menționată ca monarh al Angliei . Contele Eustațiu al IV -lea de Boulogne ( c- augusta fost numit co-regent al Angliei de către tatăl său , regele Ștefan , laaprilie în scopul de a garanta succesiunea la tron ( acesta fiind obiceiul în Franța , însă nu și în Anglia ) . Cu toate acestea , Papa și Biserica nu au fost de acord cu acest lucru , iar Eustațiu nu a fost încoronat . Eustațiu a murit în anul următor la vârsta dede ani , în timp ce tatăl său încă mai trăia . Casa de Anjou Ștefan a ajuns la un acord cu Matilda , în noiembrie semnând Tratatul de la Wallingford , în care Ștefan îl recunoștea pe Henric , fiul Matildei , ca moștenitor-aparent al tronului în locul propriului său fiu , care murise în august . În loc ca Angevinii să guverneze printre normanzi , aceștia au condus Aquitania , terenurile care au fost dobândite prin căsătoria lui Henric al II -lea cu Eleanor de Aquitaine , și nu au considerat Anglia ca fiind casa lor primară decât dupa ce majoritatea dintre pământurile lor au fost pierdute de către regele Ioan . Deși dinastia Angevină a avut o guvernare scurtă , descendenții în linia masculină au inclus Casa de Plantagenet , Casa de Lancaster și Casa de York . Angevinii au format blazonul regal al Angliei , arătând ce alte regate dețineau sau au fost revendicate de succesorii lor . Pretendenți disputați Ludovic al VIII -lea al Franței a condus pentru scurt timp jumătate din Anglia , din anulpână în la încheierea Războiului Primilor Baroni împotriva regelui Ioan . În timp ce mărșăluia spre Londra , el a fost primit în mod deschid de către baronii rebeli și de cetățeni și a fost proclamat rege ( deși nu a fost încoronat ) , la Catedrala St . Paul . Mulți nobili , printre care și Alexandru al II -lea al Scoției , s- au adunat pentru a - i aduce omagii . Cu toate acestea , la semnarea Tratatului de la Lamberth din Ludovic a recunoscut că el nu a fost niciodată regele legitim al Angliei . Casa de Platagenet Casa de Plantagenet a început efectiv sub Henric al II -lea al Angliei , deși istoricii de astăzi se referă la Henric al II -lea și la fii săi ca fiind Angevini datorită vastului Imperiu continental . Istoricii încep linia Plantageneților de la Henric al III -lea , atunci când regii Plantagenet au devenit mai mult de natură englezească . Casele Lancaster și York sunt ramuri cadet ale Casei Plantagenet . Casa de Lancaster Aceasta casa este descendentă din cel de- al treilea fiu supraviețuitor al lui Eduard al III -lea , Ioan de Gaunt . Henric al IV -lea a preluat puterea de la Richard al II -lea și l- a strămutat pe următoarul în linie masculină la tron , Edmund Mortimer , un descendent al celui de- al doilea fiu al lui Eduard al III -lea , Lionel de Antwerp . Casa de York Casa de York a moștenit numele de la al patrulea supraviețuitor , fiul lui Eduard al III -lea , Edmund , primul Duce de York , însă și- a susținut dreptul la tron prin al doilea fiu supraviețuitor al lui Eduard al III -lea , Lionel de Antwerp . Războiul celor Două Roze-a pasat puterea de guvernare între cele două case , Lancaster și York . Casa de Lancaster ( restaurată ) Casa de York ( restaurată ) Casa Tudor Tudorii sunt descendenți din John Beaufort , unul dintre copiii nelegitimi ai lui Ioan de Gaunt ( al treilea fiu supraviețuitor al lui Edward al III -lea ) conceput cu amanta sa , Katherine Swynford . Cei descendenți din monarhia engleză care aveau copii nelegitimi , în mod normal nu aveau nici o pretenție la tron , însă situația s- a complicat atunci când Gaunt și Swynford s- au căsătorit în cele din urmă în lade ani de la nașterea lui John Beaufosrt . Având în vedere căsătoria , biserica l- a declarat legitim pe Beaufort printr- o bulă papală emisă în același an . O proclamație ulterioară din partea fiului legitim al lui Ioan de Gaunt , regele Henric al IV -lea , îi recunoștea , de asemenea , legitimitatea lui Beaufort , însă l- a declarat neeligibil ca vreodată să moștenească tronul . Cu toate acestea , cei din familia Beaufort au rămas strâns aliați cu descendenții lui Gaunt , Casa Regală de Lancaster . Nepoata lui John Beaufort , Lady Margaret Beaufort a fost căsătorită cu Edmund Tudor . Tudor era fiul unui curtean din Țara Galilor , Owain Tewdwr sau Tudur ( anglicizat la Owen Tudor ) și a Caterinei de Valois , consoarta regelui Henric al V -lea și regina văduvă din Casa Lancaster . Edmund Tudor și frații lui au fost fie nelegitimi , fie produsul unei căsătorii secrete , care își datora averile bunăvoinței fratelui lor vitreg legitim , regele Henric al VI -lea . Atunci când Casa Lancaster a căzut de la putere , Tudorii au preluat guvernarea . Până în secolul al XV -lea , Tudorii erau ultima speranță pentru susținătorii Lancasterilor . Fiul lui Edmund Tudor , regele Henric al VII -lea , după ce l- a învins pe Richard al III -lea in bătălia de la Bosworth Field din a pus capăt Războiului celor Două Roze . Odată cu Henric al VIII -lea , care a rupt legătura cu Biserica Romano-Catolică , monarhul devenea șeful suprem al Bisericii Angliei și a Bisericii Irlandei . Titlul Elisabetei I a fost de Guvernator Suprem al Bisericii Angliei . Pretendenți disputați Edward al VI -lea a numit -o pe Lady Jane Grey ca moștenitor al său , intervenind ordinea de succesiune stabilită de Parlament în Al Treilea Act de Succesiune . La patru zile după moartea sa , laiulie Jane a fost proclamată regină , prima din cele trei femei Tudor care era proclamată regină . După doar nouă zile de la proclamarea sa , peiulie , Consiliul Privat a inversat taberele și a proclamat -o pe sora vitregă a lui Eduard al VI -lea , Lady Mary . Jane a fost executată în la vârstă de Mulți istorici nu consideră că Jane a fost un monarh legitim . În conformitate cu termenii Tratatului de căsătorie dintre Filip I de Napoli ( Filip al II -lea al Spaniei de laianuarieși Regina Maria I , Filip avea să se bucure de titlul și onorurile Mariei , atâta timp cât căsătoria celor doi avea să dureze . Toate documentele oficiale , inclusiv actele de Parlament , urmau să fie datate cu ambele nume , iar Parlamentul avea să fie numit sub autoritatea comună a cuplului . Un act al Parlamentului i- a dat titlul de rege , însă Filip a co-guvernat împreună cu soția sa . Din moment ce noul rege al Angliei nu putea citi în engleză , s- a dispus ca fiecare problemă de stat să fie făcută atât în latină cât și în spaniolă . Au fost bătute monede cu capetele Mairiei și a lui Filip , cât și cu stema Angliei ( drepata ) care indica domnia lor comună . În Papa Paul al IV -a emis o bulă papală prin care îi recunoștea pe Maria și Filip ca rege și regină de drept a Irlandei . Casa Stuart După moartea Elisabetei I în fără ca aceasta să aibă copii , vărul ei , Iacob al VI -lea , rege al Scoției , a succedat la tronul englez ca Iacob I , în Uniunea Coroanelor . Iacob a fost descendent din Casa Tudorilor prin străbunica lui , Margareta Tudor , fiica cea mare a lui Henric al VII -lea . În el a adoptat titlul de rege al Marii Britanii . Cu toate acestea , cele două Parlamente au rămas separate . Republică După executarea lui Carol I și până la restaurarea lui Carol al II -lea , în Anglia nu a avut nici un monarh domnitor . A fost , formal , o republică ( Commonwealth ) . În schimb , întreși Oliver Cromwell și Richard Cromwell au deținut puterea ca Lorzi Protectori , în timpul perioadei cunoscute sub numele de Protectorat , până când monarhia a fost restaurată . Casa Stuart ( restaurată ) Deși monarhia a fost restaurată în nu a fost posibilă nici soluționare stabilă până la Revoluția glorioasă din atunci când Parlamentul a adoptat o lege care interzicea romano-catolicilor să fie succesori la tron . Actul de Uniune din Actul de Uniune dina fost o adunare de acte a Parlamentului între aniiși dintre Parlamentul Angliei și cel al Scoției pentru a pune în aplicare Tratatul Unirii convenit peiulie Actele au dus la unirea Regatului Angliei cu Regatul Scoției ( state suverane separate , cu legislaturi separate , dar cu același monarh ) în Regatul Unit al Marii Britanii . Cele două țări au avut în comun un monarh timp de aproximativde ani ( de la Uniunea Coroanelor din când regele Iacob al VI -lea al Scoției a moștenit tronul englez de la verișoara lui primară , Regina Elisabeta I ) . Deși descris ca o Uniune de coroane , până laau fost de fapt două coroane separate așezate pe același cap . Au existat trei încercări , înși de a uni cele două țări prin acte ale Parlamentului , dar abia în secolul al XVIII -lea a fost voința ambelor instituții politice de a se uni , chiar daca aveau diferite motive . Referințe Bibliografie E. B. Fryde et al , ed . Handbook of British Chronologyd ed. ) . Royal Historical Society . p. ISBN56350-X . The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England . Blackwell Publishing . p. ISBN631-22492-1 . Pratt , David " The political thought of King Alfred the Great " . Cambridge Studies in Medieval Life and Thought : Fourth Series Cambridge University Press , p. ISBN521-80350-2 . Yorke , Barbara . Bishop Æthelwold : His Career and Influence . Woodbridge , p. Simon Keynes , 'Rulers of the English , c1066' , in Michael Lapidge et al ed . , The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England , p. Sean Miller , Æthelstan , in Michael Lapidge et al ed . , The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England , p. Aethelstan @ Archontology.org . RetrievedMarch CNUT ( Canute ) @ Archontology.org . RetrievedMarch Louis Adrian Montrose , The subject of Elizabeth : authority , gender , and representation , University of Chicago Press , Ashley , Mike The Mammoth Book of British Kings and Queens , London : Robinson Publishing Ltd. p. ISBN096-9 " HENRY IV - Archontology.org " . RetrievedOctober EADWEARD ( Edward the Martyr ) @ Archontology.org . RetrievedMarch " WILLIAM III - Archontology.org " . RetrievedOctober Britannia : Monarchs of Britain Welcome parliament.uk . RetrievedOctober > Anglia . Istoria Angliei Istoria Regatului Unit Britanici Regatul Angliei