Leccinum
Leccinum (Samuel Frederick Gray, 1821) este un gen de ciuperci din familia Boletaceae al cărui nume generic este derivat din cuvântul italian (= dur-fibros), preluat pentru acest tip de bureți. El este o specie de ciuperci comestibile din încrengătura Basidiomycota în ordiunul Boletales și familia Boletaceae care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Toate soiurile ale genului sunt extrem de specializate și preferă, de obicei, copacii de foioase ca partener de viață. La nivel mondial există de asemenea aproximativ șapte specii care sunt asociate exclusiv cu coniferele. În Europa, doar unul dintre acestea este nativ, anume Leccinum vulpinum (sub pini) precum Leccinum piceinum (sub molizi. În România și Basarabia soiurile se dezvoltă de la câmpie la munte prin păduri, parcuri și pajiști, din iunie până octombrie (noiembrie). Tip de specie este Leccinum aurantiacum.

Descriere 

Acest gen cu soiuri de mărime mediocră are următoarele însușiri comune:
 Pălăria: are un diametru de 6-15 cm, este, la început, mereu semisferică, apoi convexă și mai mult sau mai puțin plată cu marginea mai întâi răsfrântă spre picior, la bătrânețe destinsă și câteodată ușor danturată. 
 Cuticula: este întotdeauna netedă, catifelată pe vreme uscată și lucioasă pe vreme umedă. Culorile diferă de la alb, peste gălbeniu, portocaliu până roșietic, roșu, brun până la maro închis, depinde de specie. 
 Tuburile și porii: sporiferele sunt lungi și subțiri. împinse în jos spre picior și de culoare gri sau gri-albui. Porii sunt foarte mici, rotunzi, relativ deși și colorați gri sau gri-măslinii, aruncând  spori fusiformi de culoare galben-brună.
 Piciorul: are o înălțime de 8-15 cm și o lățime de 2-5 cm, fiind cilindric și ușor evazat în partea superioară, foarte tare, gros și aproape bulbos, de culoare albicioasă până alb-cenușie, cu suprafața acoperită de solzișori negrii, negricioși sau bruni dispuși în șiruri longitudinale. Acești solzi sunt principala caracteristică de determinare a genului.
 Carnea: în tinerețe este întotdeauna compactă și tare, devenind moale la maturitate, cu miros slab dar plăcut și gust bun. Carnea albă se decolorează, odată tăiată, spre negricios, negru-albastru brun sau roșior. 

O excepție reprezintă Leccinum corsum a cărui carne este galbenă.

Lista speciilor Leccinum 
 

Global există aproximativ 75 de specii acestui gen, în Europa mult mai puține. Cele mai cunoscute sunt între altele:<ref>Bruno Cetto: „Der große Pilzführer”, vol. 3, Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna, Viena 1980, p. 436-439, ISBN 3-405-12124-8</ref>
{| align="center"

</div>

Imagini (genul Leccinum) 

 Comestibilitate 

Bureții de gen Leccinum, numai rar atacați de larve, sunt cu toți comestibili și mai mult sau mai puțin gustoși. S-a afirmat că unii, ca de exemplu Leccinum aurantiacum, Leccinum scabrum sau Leccinum versipelle'', consumați cruzi, pot să genereze incompatibilități, la copii precum persoane cu un aparat digestiv sensibil chiar și intoxicații ușoare de natură gastrointestinală. Astfel, toate ciupercile acestui gen ar trebui să fie consumate numai bine prăjite sau gătite.

Bureții proaspeți pot fi pregătiți ca ciulama, de asemenea împreună cu alte ciuperci de pădure sau adăugați la sosuri de carne. În afară de aceasta, ei pot fi tăiați felii și congelați. De asemenea este posibilă, după tăierea în felii, uscarea lor. Culoarea bureților va fi atunci mereu de culoare închisă. Foarte gustoși sunt preparați ca Duxelles (un fel de zacuscă).

Note

Bibliografie 
 Bruno Cetto, volumul 1, vezi note
 Ernst Gäumann: „Vergleichende Morphologie der Pilze”, Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Meinhard Michael Moser: „ Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas” ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983.
 Rolf Singer: „Die Pilze Mitteleuropas”, vol. 5 și 6: „Die Röhrlinge, pârțile 1 și 2”, Editura Justus Klinkhardt, Bad Heilbrunn 1965-1967

Legături externe 
 

 
Micoriză
Ciuperci comestibile
1821 în știință
Leccinum ( Samuel Frederick Gray,este un gen de ciuperci din familia Boletaceae al cărui nume generic este derivat din cuvântul italian ( = dur-fibros ) , preluat pentru acest tip de bureți . El este o specie de ciuperci comestibile din încrengătura Basidiomycota în ordiunul Boletales și familia Boletaceae care coabitează , fiind un simbiont micoriza ( formează micorize pe rădăcinile arborilor ) . Toate soiurile ale genului sunt extrem de specializate și preferă , de obicei , copacii de foioase ca partener de viață . La nivel mondial există de asemenea aproximativ șapte specii care sunt asociate exclusiv cu coniferele . În Europa , doar unul dintre acestea este nativ , anume Leccinum vulpinum ( sub pini ) precum Leccinum piceinum ( sub molizi . În România și Basarabia soiurile se dezvoltă de la câmpie la munte prin păduri , parcuri și pajiști , din iunie până octombrie ( noiembrie ) . Tip de specie este Leccinum aurantiacum . Descriere Acest gen cu soiuri de mărime mediocră are următoarele însușiri comune : Pălăria : are un diametru decm , este , la început , mereu semisferică , apoi convexă și mai mult sau mai puțin plată cu marginea mai întâi răsfrântă spre picior , la bătrânețe destinsă și câteodată ușor danturată . Cuticula : este întotdeauna netedă , catifelată pe vreme uscată și lucioasă pe vreme umedă . Culorile diferă de la alb , peste gălbeniu , portocaliu până roșietic , roșu , brun până la maro închis , depinde de specie . Tuburile și porii : sporiferele sunt lungi și subțiri . împinse în jos spre picior și de culoare gri sau gri- albui . Porii sunt foarte mici , rotunzi , relativ deși și colorați gri sau gri- măslinii , aruncând spori fusiformi de culoare galben-brună . Piciorul : are o înălțime decm și o lățime decm , fiind cilindric și ușor evazat în partea superioară , foarte tare , gros și aproape bulbos , de culoare albicioasă până alb-cenușie , cu suprafața acoperită de solzișori negrii , negricioși sau bruni dispuși în șiruri longitudinale . Acești solzi sunt principala caracteristică de determinare a genului . Carnea : în tinerețe este întotdeauna compactă și tare , devenind moale la maturitate , cu miros slab dar plăcut și gust bun . Carnea albă se decolorează , odată tăiată , spre negricios , negru-albastru brun sau roșior . O excepție reprezintă Leccinum corsum a cărui carne este galbenă . Lista speciilor Leccinum Global există aproximativde specii acestui gen , în Europa mult mai puține . Cele mai cunoscute sunt între altele:<ref>Bruno Cetto : „ Der große Pilzführer ” , vol . Editura BLV Verlagsgesellschaft , München , Berna , Viena p. ISBN12124-8</ref> { | align= " center " </div> Imagini ( genul Leccinum ) Comestibilitate Bureții de gen Leccinum , numai rar atacați de larve , sunt cu toți comestibili și mai mult sau mai puțin gustoși . S- a afirmat că unii , ca de exemplu Leccinum aurantiacum , Leccinum scabrum sau Leccinum versipelle' ' , consumați cruzi , pot să genereze incompatibilități , la copii precum persoane cu un aparat digestiv sensibil chiar și intoxicații ușoare de natură gastrointestinală . Astfel , toate ciupercile acestui gen ar trebui să fie consumate numai bine prăjite sau gătite . Bureții proaspeți pot fi pregătiți ca ciulama , de asemenea împreună cu alte ciuperci de pădure sau adăugați la sosuri de carne . În afară de aceasta , ei pot fi tăiați felii și congelați . De asemenea este posibilă , după tăierea în felii , uscarea lor . Culoarea bureților va fi atunci mereu de culoare închisă . Foarte gustoși sunt preparați ca Duxelles ( un fel de zacuscă ) . Note Bibliografie Bruno Cetto , volumul vezi note Ernst Gäumann : „ Vergleichende Morphologie der Pilze ” , Editura Gustav Fischer , Jena Meinhard Michael Moser : „ Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas ” ediția aea , vol . Editura Gustav Fischer , Stuttgart Rolf Singer : „ Die Pilze Mitteleuropas ” , vol.și „ Die Röhrlinge , pârțileși , Editura Justus Klinkhardt , Bad Heilbrunn Legături externe Micoriză Ciuperci comestibile 1821 în știință