A lív igei toldalékok története


Az igei toldalékok történetének összefoglalása

Az időjelek

Az finnugor alapnyelv gazdag volt olyan képzőkben, amelyeket nem tudunk önálló szavakra visszavezetni. A képzők kezdetben aspektust jelöltek, később specializálódtak időjelekké: a folyamatosságot kifejezők jelenidő-jellé; a nem folyamatosságot kifejezők pedig múltidő-jellé váltak. Erre azért volt szükség, mert a puszta igető kifejezhetett jelen időt és múlt időt is, ennek megváltoztatásához volt szükség a képzőkre. Egyes finnugor nyelvekben ma is a jelen idő a jelölt a múlt időhöz képest. Ugyanakkor mindent összevetve a múlt idő ritkábban volt jelöletlen, mint a jelen idő.

Evvel magyarázható, hogy az alapnyelvre két múltidő-jelet is vissza tudunk vezetni, a *-j-t és az *-s’-t, e kettő közül az *-s’ eltűnt a balti-finn nyelvekből. A *-j a közfinn korra *-i-vé vált, amely az északi csoportban megőrződött, a déli csoportban viszont a -t végű igékben ti > si változás nyomán a nyelvérzék egy -si múltidő-jelet feltételezet, amely más tövű igékbe is átkerült. Az észtben ezt a -si jelet találjuk, a lívben -iz lett az alakja. A jelen idő lehetett jelöletlen, ennek folytatását találjuk a balti-finn nyelvekben is, a *-k elem eredetileg mozzanatos képző volt, amely a jelen idő jelévé, majd a felszólító mód jelévé vált.

A jövő időnek nincs jele, mind a három nyelvben a jelen idejű alak fejezi ki a jövő időt, szükség esetén valamilyen időhatározóval kiegészítve, úgy, ahogy a magyarban.

A módjelek

Az egyes szám második személyben a felszólító mód jelöletlen és személyrag nélküli, azaz a puszta igető fejezi ki. Többes szám második személyben jelenik meg a *-k jel, amelyhez a *-ta/-tä többes szám második személyű személyrag kapcsolódott. A finnben megmaradt a -k, az észtben és lívben -g-vé zöngésült. A finnben a személyrag -t-je kiesett, az észtben a személyrag emlékét a toldalékvégi -e őrzi, a lívben a -t -d-vé alakult.

Az alapnyelvi *-ne feltételes mód jele a közfinnben potenicálisszá, azaz a lehetőségi mód jelévé alakult, amely a cselekvés valószínű, lehetséges voltát fejezi ki, pl.: mennen ’talán megyek’. Az észtben és a lívben nem található meg, a finnben is nagyon ritka.

A közfinnben két feltételesmód-jel található, az északi csoportban az *-isi (< *-η’c’i/-η’s’i), a déli csoportban pedig *-ksi (< *-kc’i), ezekben talán a transzlatívusz és a prolatívusz elemeit találjuk. A finnben megőrzödött az -isi, az észtben és a lívben lekopott a véghangzó: -ks.

Az észt és a lív kifejlesztett két olyan módot, amelyek nem vezethetők vissza a közfinnre. Ezek balti hatásra alakultak ki, és a nyelveknek új eszközöket kellett kifejleszteniük ezek kifejezésére. Ezeknek az eseteknek nem csak a kifejezőeszköze, a felhasználása, de elnevezése is roppant változatos.

A referatív módnak nevei a szerint váltakoznak, hogy a mód melyik tulajdonságát emeljük ki. A magyarban nevezik kötőmódnak, mivel ’hogy’-gyal kezdődő mellékmondatokban fordul elő; függőmódnak, vagy idéző módnak, mivel az idézett szöveg ebben a módban áll; állítólagos módnak, mivel azt fejezi ki, hogy valamilyen hallomásból szerzett információt osztunk meg, amelynek igazságtartalmáról nem vagyunk meggyőződve, sőt kifejezhetünk vele szándékosan bizonytalanságot is. Latinul modus obliquus a neve, az obliquus jelentése: ’1. ferde, nem egyenes; 2. oldalsó, szélső; 3. közvetett’, fordíthatjuk tehát közvetett mód-nak. Másik latin neve a quotativus, azaz idéző mód. Észt elnevezése: kaudne kõneviis, amelyben a kaudne ’közvetett’-tet jelent, latin átvétel a kvotatiiv. A lettben az atstāstījuma izteiksme elbeszélő mód-nak fordítható, amely atstāstīt ’újramondani, újraírni’ igét tartalmazza.
Az észtben a referatív mód -vat végződése a *-va/-vä befejezetlen melléknévi igenévi képzőre és a *-t partitívuszragra megy vissza, a -vat minden személyben és számban azonos alakú. A lív -iji a *-ja/-jä képzőből jött létre. A -ja/-jä egyrészt a nomen agentis képzője, azaz olyan képző, amely névszóból vagy igéből hozza létre a cselekvőt vagy a tárgyat, pl.: ’énekes’: finn laulaja, észt laulja, lív lōlaji. Másrészt a folyamatos melléknévi igenévi másik képzője a *-va/-vä mellett, amely a karjalaiban és a vepszében használatos. A -ja/-jä és -va/-vä végű alakok válthatják is egymást, pl.: finn laulaja/laulava; észt laulja/laulev ’énekes/éneklő’. A -ji végű forma a lívben a folyamatos melléknévi igenévi alakká vált, szerkezetben először modus relativus lett belőle, kifejezhetett feltételességet és a közvetett megnyilatkozást.
Az -iji módjeles referatív igékhez nem járulnak személyragok, de többes számban megkapják a -d többesszám-jelet. A lettben a referatív mód végződései -ot az ún. egyenes igéknél, és -oties az ún. visszaható igéknél, ezek az alakok szintén személyragnélküliek. Az -ot/-oties azonos az egyik határozói igenév képzőjével, amely a mondatban mód- vagy időhatározó.

A másik, az észtben és a lívben megtalálható, nem közfinn eredetű igemód a parancsoló mód, latinul: jussiv, észt megnevezése: möönev kõneviis vagy jussiiv. A parancsoló mód közvetett parancsolást fejez ki, azaz akkor használják, ha mellékmondatban jelenik meg egy felszólítás. Az észtben a végződése -gu, a lívben -g, történetileg a felszólító mód jelére vezethető vissza. Egyik nyelvben sincs teljes paradigmája, az észtben minden számban és személyben azonos, a lívben többes számban az -õd többesjel járul hozzá.

Az igenemek

A balti finn nyelvekben található egy ún. imperszonáliszi alak, ennek lényege, hogy általános érvényű kijelentésekben önmagában állhat alany kitétele nélkül, pl.: finn Kutsutaan. ’Hívnak./Hívatnak.’ Csak egyetlen alakja van, amely megfeleltethető a harmadik személynek, de számot nem jelöl. Alapvetően aktív cselekvést fejez ki, de ha alanya valamilyen tárgy, akkor szenvedő szerkezethez hasonló jelentést kapunk (pl.: Ovi suljetaan. ’Az ajtó bezáródik./Az ajtók záródnak.’), ezért az imperszonáliszt passzívumnak is nevezik. A közfinnben *-ta/-tä, (esetleg *-tta/-ttä) volt az alakja, megegyezett a visszaható igeképzővel (pl.: finn houli ’gond’ > huoltaa ’gondoskodni’), a műveltető képző is innen származik (pl.: finn syödä ’enni’ > syöttä ’etetni’). A finnben -tta-/-ttä- az alakja, amelyben a mássalhangzó nyúlása feltehetően másodlagos. Az észtben -a-/-ta-/-da- alakokban fordul elő.
A lívben az igén egy -t- passzívumképzőt és egy -b elemet találunk, amely egyszerre lehet az egyes szám harmadik személyű igei személyrag vagy a folyamatos melléknévi igenév képzője. Az első esetben egy ragozott igével van dolgunk ‑ mint az észt vagy a lett esetében ‑ a második esetben pedig egy olyan passzív szerkezettel, amelyből hiányzik a ragozott ige és csak egy melléknévi igenév szerepel.

 lív: Iļ laps kītõb, ku ta doņņõb. ’A gyerekeről (azt) mondják, hogy szeszélyesek.’
 észt: Lapsest öeldakse, et ta jonnib.
 lett: Par bērnu saka, ka viņš niķojas.
 lív: Kuskõs lōlab. ’Valahol énekelnek.’
 észt: Kuskil lauldakse.
 lett: Kaut kur dzied.
 lív: Ku äb ūo tõvā, või siz kītõb vaigā. ’Ha nem mély, akkor azt mondják (rá, hogy) sekély.’
 észt: Kui ei ole sügav, kas siis öeldakse madal.
 lett: Ja nav dziļš, vai tad saka sekls.
 lív: Zīngõb luštõks. ’Az örömről énekelnek.’
 észt: Lauldakse lusti pärast.
 lett: Ziņģē par prieku.

Igenévképzők

A főnévi igenevek képzői

A közfinnben két infinitívuszi végződés volt. A *-tak/-täk a *-ta/-tä deverbális nomenképző és *-k latívuszrag összeolvadásával jött létre, a toldalékvégi -k hamar eltűnt, és a toldalék elején lévő t sem marad érintetlen. A finnben ugyan bizonyos esetekben megőrződött, de egy szótagos tövekben zöngésült (pl.: juoda ’inni’), a fokváltakozás nyomán pedig hasonult (pl.: nt > nn – mennä ’menni’; lt > ll – tulla ’jönni’; rt > rr – purra ’harapni’), vagy teljesen eltűnt (pl.: sanoa ’mondani’). Az észtben leggyakrabban -da alakban van jelen (pl.: elada ’élni’), de egy szótagos hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő szavaknál az -a is előfordul (pl.: süüa ’enni’). A lívben hosszú magánhangzós szótag után és mássalhangzó-torlódásra végződő töveknél a t eltűnik és csak egy redukált magánhangzó, az -õ az alakja, más esetekben a t hasonul az előtte álló mássalhangzóval, alakja tehát -Cõ.
A finnben és a lívben ez az infinitívusz az elsődleges forma, ez a szótári alak, és minden olyan mondatbeli szerepet elláthat, amelyet a magyar -ni képzővel ellátott megfelelője, azaz lehet alany, tárgy és különböző határozók. Az észtben viszont visszaszorul a másik infinitívusszal szemben, és alapvetően csak tárgy a mondatban, a szótárban pedig a -ma végű igék találhatóak.
A *ma/-mä deverbális nomenképzőből és a *-hen illatívuszragból megalkotott *-mahen/-mähen infinitívusz minden vizsgált nyelvben erősen megrövidült, az illatívuszi rag teljesen lekopott, evvel magyarázható, hogy a finnben újra hozzáillesztették a ragot -maan/-mään alakban, ugyanakkor az észtben önállóan is magában hordozza az illatívuszi jelentést. Az alakja a finnben -ma/-mä, az észtben -ma, a lívben pedig -õm. Az infinitívuszokhoz különböző esetragok kapcsolódhatnak határozókat hozva létre.

Esetragos főnévi igenevek

A főnévi igenevekhez kapcsolódó esetragok olyan határozókat hoznak létre, amelyek teljes tagmondatokat képesek helyettesíteni, leggyakrabban idő-, mód-, állapot- és célhatározók. A finnben nyolc, az észtben hat, a lívben négy ilyen található. A finnben a -ma/-mä infinitívuszi képző csak esetragok előtt fordul elő, az észtben viszont a -ma képzős alak lett az alapalak, és a -da képzős alak felhasználása a korlátozottabb.

A -ma képzős infinitívusz a belső helyhatározói esetekkel állva olyan rendszert alkot, amelyben az illatívusz a párhuzamosan folyó cselekvés kezdetét, az ineszívusz a folyamatosságát, az elatívusz pedig a befejezettségét jelöli.

pl.: finn
 Minä menen syömään, kun me tavaamme. ’Éppen enni indultam, amikor találkoztunk.’
 Minä olen syömässä, kun me tavaamme. ’Éppen evés közben voltam, amikor találkoztunk.’
 Minä tulen syömästä, kun me tavaamme. ’Éppen evésből jöttem, amikor találkoztunk.’

A lívben a -ma infinitívusz elatívuszának különleges funkciója van. A létigével olyan szerkezetet alkot, amely kötelességet fejez ki. A szerkezetben a létige ragozódik, az entitás pedig, amelyre a kötelezettség vonatkozik, datívuszban áll. A szerkezet minden valószínűség szerint lett hatásra jött létre. A lettben a létige mellett a főige jā- prefixummal ellátott jelen idejű töve található. Ezt a szerkezetet a lettben az ötödik igemódnak tartják, bár igemód léte ott is kétséges. A lettben kötelező módnak, azaz vajadzības izteiksme-nek (szó szerint: szükséges módnak) hívják, latin elnevezése debitívusz. A lívben is beszélnek debitívuszról, de ezeknek a szerkezeteknek az igemód léte it is vitatható.
A debitívusz létigéje mindig egyes szám harmadik személyű, a lettben az egyszerű jelen időben elmaradhat, de a lívben minden időben kötelezően ki kell tenni. A létigén megjelenhetnek egyéb szintetikusan képzett igemódok, mint például a feltételes mód.

 lív: Minnõn um āndamõst mūpõ vastūkst. ’Holnap kell választ adnom.’
 lett: Man rītdien [ir] jādod atbilde. 
 lív: Līvliztõn vȯļ kāndamõst saksād iggõzt. ’A líveknek hordoznia kellett a német igát.’
 lett: Lībiešiem bija jānes vācu jūgs. 
 lív: Mōilmõ äb mōdõkst rōntõd, mis vȯlks kēratõmõst. ’Nem tudni, a világon hány könyv van, amiket össze kellene írni.’
 lett: Pasaulē nevarētu satilpt grāmatas, kas būtu jāsaraksta. 
 lív: Mäddõn vȯlks vȯnd ätsmidēgõst mǟngamõst. ’Kellett volna játszanunk valamit.’
 lett: Mums būtu bijis kaut kas jāspēlē.

A finnben az -a/-ä képzős infinitívusz is állhat ineszívusszal, ez egyidejűséget fejez ki, ez mindhárom nyelvben megtalálható.

 lív: Kēļ kūjõb jarā rõkāndõs. ’A nyelve kiszáradt beszéd közben.’
 észt: Keel kuivab rääkides ära.

A finnben az -a/-ä végű infinitívusz kaphat esszívuszi ragot, az -ma/-mä végű pedig adesszívuszit, az észtben és lívben ilyeneket nem találunk. A cél kifejezésére a finnben és az észtben is a transzlítvusz szolgál, míg a finnben ez -a/-ä infinitívuszhoz, addig az észtben a -ma infinitívuszhoz társul. A -ma(/-mä/-mõ) infinitívusz abesszívusza viszont mind a három nyelvben előfordul.

A melléknévi igenevek képzői

Az igenevek rendszerét a következő táblázat foglalja össze:

A PF *-pa/pä befejezetlen melléknévi igenév gyenge fokú *-va/-vä alakja található meg a finnben: -va/-vä, ennek véghangzó nélküli változata pedig az észtben: -v. A lívben az ezzel párhuzamos PF *-ja/jä folytatását jelentő -ji található. Szintén ez a toldalék rögzült ebben a funkcióban a karjalaiban és a vepszében is. Vélhetően a *-va/-vä folytatása a lívben is megvolt, de valószínűleg a lívben tapasztalt erős redukálódás miatt a kikövetkeztethető *-b több más igei toldalékkal is egybeeshetett, ezért találjuk meg itt a -ji-t. A *-ja/-jä folytatása más funkcióban a finnben és az észtben is megtalálható.

Az *-n igenévképzőből és a *-t (*-ut/-üt) denominális nomenképző jött létre a PF *-nut/-nüt befejezett melléknévi igenévi képző, ennek alakja a finnben megőrződött: -nut/-nyt, az észtben a toldalékvégi -t zöngésül: -nud. A lívben alakja az egy szótagos hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő tövűeknél -nd, a többi igénél mindössze -n.

A szenvedő alakokban ugyanezeket az elemeket találjuk a passzívum képzőjével kiegészítve, a szenvedő befejezetlen melléknévi igenév alakja a finnben -ttava/-ttävä, az észtben -tav/-dav, a lívben: -tõb/-dõb.

A szenvedő befejezett igenévi képző a *-ta/-tä passzívumképzőből és egy *-u/-ü képzőből áll, alakjai a finnben: -ttu/-tty, az észtben: -tud/-dud, a lívben: -tõd/-dõd. A finn passzívum képzőjében a nyúlást másodlagosnak tartják, csakúgy mint az észtben és a lívben a -tud/-dud és -tõd/-dõd végén a -d-t, amely feltételezhetően az aktív alakok mintájára kerültek a toldalék végére.

A melléknévi igenevek egymást kiegészítő rendszert alkotnak. A cselekvő melléknévi igenevek az ágens jelzőjét, a szenvedők a páciens jelzőjét adják. A magyarban három melléknévi igenevet különböztetünk meg, a folyamatos, a befejezett és a beálló melléknévi igenevet. Ez a rendszer nem tesz jelöltségében különbséget a befejezett melléknévi igenév esetében az ágens és a páciens között, míg a vizsgált három nyelv igen.

A -va/-vä, -v, -ji képzős alakok a magyar -ó/-ő képzős alakoknak feleltethetők meg. A -tava/-tävä, -tav/-dav, -tõb/-dõb képzősök pedig egyfelől a beálló, azaz az -andó/-endő képzős melléknévi igenévnek, másrészt a -ható/-hető képzőbokorral ellátott mellékneveknek. Mindkét magyar képzőcsoport passziválja a jelzőt. A magyar befejezett melléknévi igenév -t/-tt képzője egyszerre hoz létre az ágensre és a páciensre vonatkozó jelzőt, ezért a balti finn nyelvekben két megfelelője van. (Természetesen a melléknévi igenevek a mondatban nem csak jelzők lehetnek.) Ezt a rendszert találjuk a balti nyelvekben is.

A személyragok

A finnugor nyelvekben az első és a második személyű alakok ragjai a személyes névmásokból alakultak ki. A névmások alakjai: *mV, *tV és *sV volt, többes számban ezekhez a *-k többesjel járulhatott. A balti finn nyelvekben a harmadik személyű alakok pedig a folyamatos melléknévi igenév *-pa/-pä végződéséből alakultak ki.

A *mV egyes szám első személyű személyes névmás a szó végére vonódva elvesztette véghangzóját, feltehetően a szabályos *-a/-ä > *-i > -ø hangváltozás következtében. A szóvégre kerülő *-m pedig minden esetben-n-né vált. Az egyes szám második személyű *tV névmással ugyanez történt annyi módosítással, hogy a szóvégre kerülő -t a finnben megőrződött, az észtben pedig zöngésült. A lívben megtaláljuk a -t és a -d alakot is.

A többes szám első és második személyben a szóvégről szabályosan eltűnt a *-k. A gemináták kialakulását avval magyarázzák, hogy a *-k jelenidő jele beleolvadt a személyragokba. A finnben a geminátákat találjuk, az észtben rövid mássalhangzókat, a lívben szintén, de a lívben a toldalék végéről eltűntek a magánhangzók.

Az egyes szám harmadik személyben a folyamatos melléknévi igenév *-pa/-pä képzője több változáson is átment. A finnben a *-pa/-pä a fokváltakozás nyomán *-va/-vä alakra változott, a véghangzó eltűnése után a v vokalizálódott, és hasonult az előtte álló tővéghangzóhoz, ma kijelentő mód jelen időben az egyes szám harmadik személyt a tővéghangzó megnyúlása jelöli. Az észtben és lívben a szóvégre kerülő *-p zöngésült, mindkettőben -b-t találunk.

Többes szám harmadik személyben a *-pa/-pä képzőhöz a -t többesjel kapcsolódott. Ennek eredményeként nemcsak a finnben találjuk a *-pa/-pä gyenge fokú -va/-vä változatát, hanem az észtben is. Az észtben a rag nem illeszkedik, csak -vad formában létezik, a szóvégen a -t zöngés megfelelőjét találjuk. A lívben a *-pat/-pät alakban mind a két mássalhangzó zöngésült, a köztük található magánhangzó pedig redukálódott: -bõd.

A vizsgált nyelvekben minden igének két ragozási sora van (nem számítva a felszólító mód és az imperszonális hiányos ragozását). Az egyszerű múlt idejű és a feltételes módú alakokban az egyes szám harmadik személy jelöletlen, amelyet az idő- és a módjel jelenléte tesz lehetővé. Ebben a ragozási sorban az észtben többes szám harmadik személyben nem a melléknévi igenév képzőjét, hanem a puszta többesszám-jel zöngésült változatát találjuk. A lívben a többes szám jele nem zöngésült, hanem a tővéghangzónak köszönhetően azonos alakúvá vált a többes szám harmadik személlyel. A lívben a többes számú alakon jellemző ebben a ragozásban a véghangzó megmaradása, aminek kiejtésbeli okai vannak. Az egyszerű múlt -iz- és a feltételes mód -ks- jele után az m és a t nem volna elég testes, a véghangzóval viszont önálló szótagot alkot.

A lívben a kijelentő mód jelen idő egyes szám első személyben található -b a harmadik személyből került át. Ez a jelenség bizonyára összefüggésben van azzal, hogy ez a két alak az egyszerű múltban és a feltételes módban is azonos alakú, ott jelöletlen. Az egyes szám első személyű -n szabályosan kopott le szóvégen, mivel azonban az igei paradigmákban ez a személy ritkán jelöletlen, ezért a másik paradigma alapján pótlódott. A tagadó igében a -b megjelent a többes szám első és második személyben is, a többes szám első személyben a szintén eltűnt szabályos *-m végződést pótolja: *-m > *-n > -ø.

A harmadik személyű alakok tehát az alapnyelvben jelöletlenek voltak, majd megjelentek rajtuk képzői vagy névmási eredetű toldalékok, ami nyomán az egyes szám harmadik személy lehetett jelölt vagy jelöletlen, a két alak bizonyára párhuzamosan élt egymás mellett. A harmadik személy kettőssége teremtette meg az alapot, hogy a későbbi korokban több leánynyelvben kialakulhasson a határozatlan és a határozott, valamint a visszaható ragozás. A balti finn nyelvekben ugyan nem különíthetők el ilyen ragozások (kivéve a vepszét, ahol is ez másodlagos jelenség), de mégis találhatunk néhány olyan elemet, amelyek akár egy önálló paradigma alapját is jelenthették volna.
A finnben és az észtben az imperszonálisz csak a harmadik személyben fordul elő, a finnben a -ta- képző után egy -Vn rag áll, pl.: luetaan ’olvastatik’. Az észtben ugyanitt egy -kse ragot találunk, pl.: loetakse ’olvastatik’. A délésztben egyes nyelvjárásokban ebből a -kse ragból kialakult egy -s rag, amely egy kettősséget eredményezett. Amennyiben a különböző jelentésű, nem visszaható és visszaható igék következetesen kapják meg a két különböző ragot, a jövőben akár ki is kialakulhatna két paradigma.

A -kse ragról azt tartják, hogy eredeti alakja egyes számban *-kse(n), többes számban pedig *-kset volt, ahol is a *-k- a jelen idő jele, a *-se(n)- az egyes szám harmadik személyű személyes névmás, míg a *-t a többes szám jele. Ez a *-se(n)/-set rag a balti finn nyelvekben mediális lehetett, az északi szamojéd nyelvekben hasonló konstrukciót találunk. Egyes vélemények szerint a magyar -ik személyrag is a harmadik személyű személyes névmásra (*sз) és egy névmásképzőre (*-kkз) vezethető vissza.

A tagadó ige

A finnugor nyelvek legtöbbjében megtalálható a tagadó ige valamilyen maradványa. A magyarban például az eldöntendő kérdésben megjelenő -e partikulát tekintik a tagadó ige reliktumának, amely erősen redukálódott, és funkciójában is teljesen átalakult. A balti finn nyelvekben a tagadó ige következő töveit találjuk: ä(l)-, e(l)- és a(l)-, amelyekhez a más igékhez is kapcsolódó személyragok járulnak.

A finnben a jelen időben a tagadó ige töve e-, amelyet a személyragok követnek, az egyes szám harmadik személyben az *epä alak redukálódott ei-jé. Az észtben ez az egyes szám harmadik személyű ei alak terjedt át minden személyre. A lívben egy ä- tövet találunk, egyes szám első és harmadik személyben a -b végződés járul hozzá, amely szabályos, de többes szám első és harmadik személyben is ez tűnik fel, ezek az alakok bizonyára másodlagosak.

Jelen időben a finnben és az észtben a tagadó ige után az főige töve áll, pl.: finn lukea ’olvasni’ > minä luen ’én olvasok’ > minä en lue ’én nem olvasok’; észt lugema ’olvasni’ > ma loen ’én olvasok’ > ma ei loe ’én nem olvasok’. A lívben a tagadó ige után az ún. csonka ragozásos főige áll.

A tagadó ige múlt idejű alakjai csak az észt kodaverei nyelvjárásában és a lívben őrződtek meg. A lívben az iz a múlt idő jele, a tő maga eltűnt. A múlt idejű ragozás szintén eléggé redukált, a rag jelöletlen egyes szám első és harmadik, valamint a többes szám első személyben, a többi személyben -t ragot találunk. A múlt idejű tagadó ige után szintén a csonka ragozásos főige áll.

A kodaverei észt nyelvjárásban a tagadó segédige töve is megmaradt:
E/1 ezin, E/2 ezid, E/3 es’, T/1 ezimä, T/2 ezittä, T/3 ezid

Szintén csak a lívben találunk parancsoló módú tagadó igealakokat. Ebben az al- tő szerepel, egyes számban jelöletlen, többes számban a többes szám -d jelét kapja. Az utána álló főige szintén megkapja a parancsoló mód jelét és a többes számot.

Mind a három nyelvben megvan a tagadó ige felszólító módú alakja. A finnben a tő äl-, a lívben al-, az észt tőben az -r- rotacizáció eredménye, azaz másodlagos. Az egyes szám második személyű alak jelöletlen, a többes szám második személyen viszont megtaláljuk a felszólító mód és a többes szám jelét mind a három nyelvben. A segédige után a főigék szintén felszólító módban állnak, pl.: 
 finn lue ’olvass’ > älä lue ’ne olvass’; lukekaa ’olvassatok’ > älkää lukeko ’ne olvassatok’
 észt loe ’olvass’ > ära loe ’ne olvass’; lugege ’olvassatok’ > ärge lugege ’ne olvassatok’
 lív lug ’olvass’ > alā lug ’ne olvass’; luggõgid ’olvassatok’ > algõd luggõgid ’ne olvassatok’.

Jegyzetek

A rövidítések és a jelek magyarázata

 A PFU a finnugor (proto-finnugor), az FP finn-permi, az FV a finn-volgai, a PF pedig a közfinn (proto-finn) alapnyelv jelölése.
 A szócikkben található nagy -C mássalhangzót (consonans) jelöl, az egyes toldalékok esetében a -C azt jelenti, hogy a toldalék avval a mássalhangzóval kezdődik, amellyel a tő végződik, a toldalék tehát tulajdonképpen megnyújtja az utolsó hangot, pl.: kiv ’kő’ CVC > kivvõn 'kőnek' CVC-CVC.
 A nagy -V  magánhangzót (vocalis) jelöl. Ha a V felett makron van ͞V, akkor a magánhangzó hosszú, ha alatta pedig csónak, -͜V, akkor diftongussal van dolgunk.
 A -ø zéró morfémát, vagyis hangtest nélküli toldalékot jelent.

Források
 Az ehhez a szócikkhez kapcsolódó források a lív nyelv című szócikk forrásai között találhatóak meg.
 A lív nyelvű példamondatok a Lív-észt-lett szótár anyagából származnak.
 A toldalékok etimológiája Bereczki Gábor. 2000. Bevezetés a balti finn nyelvészetbe. Universitas Könyvkiadó. Budapest.' monográfiáján alapulnak.

Lív nyelv
Az igei toldalékok történetének összefoglalása Az időjelek Az finnugor alapnyelv gazdag volt olyan képzőkben , amelyeket nem tudunk önálló szavakra visszavezetni . A képzők kezdetben aspektust jelöltek , később specializálódtak időjelekké : a folyamatosságot kifejezők jelenidő-jellé ; a nem folyamatosságot kifejezők pedig múltidő-jellé váltak . Erre azért volt szükség , mert a puszta igető kifejezhetett jelen időt és múlt időt is , ennek megváltoztatásához volt szükség a képzőkre . Egyes finnugor nyelvekben ma is a jelen idő a jelölt a múlt időhöz képest . Ugyanakkor mindent összevetve a múlt idő ritkábban volt jelöletlen , mint a jelen idő . Evvel magyarázható , hogy az alapnyelvre két múltidő-jelet is vissza tudunk vezetni , a *-j-t és az *-s’-t , e kettő közül az *-s’ eltűnt a balti-finn nyelvekből . A *-j a közfinn korra *-i-vé vált , amely az északi csoportban megőrződött , a déli csoportban viszont a -t végű igékben ti > si változás nyomán a nyelvérzék egy -si múltidő-jelet feltételezet , amely más tövű igékbe is átkerült . Az észtben ezt a -si jelet találjuk , a lívben -iz lett az alakja . A jelen idő lehetett jelöletlen , ennek folytatását találjuk a balti-finn nyelvekben is , a *-k elem eredetileg mozzanatos képző volt , amely a jelen idő jelévé , majd a felszólító mód jelévé vált . A jövő időnek nincs jele , mind a három nyelvben a jelen idejű alak fejezi ki a jövő időt , szükség esetén valamilyen időhatározóval kiegészítve , úgy , ahogy a magyarban . A módjelek Az egyes szám második személyben a felszólító mód jelöletlen és személyrag nélküli , azaz a puszta igető fejezi ki . Többes szám második személyben jelenik meg a *-k jel , amelyhez a *-ta/-tä többes szám második személyű személyrag kapcsolódott . A finnben megmaradt a -k , az észtben és lívben -g-vé zöngésült . A finnben a személyrag -t-je kiesett , az észtben a személyrag emlékét a toldalékvégi -e őrzi , a lívben a -t -d-vé alakult . Az alapnyelvi *-ne feltételes mód jele a közfinnben potenicálisszá , azaz a lehetőségi mód jelévé alakult , amely a cselekvés valószínű , lehetséges voltát fejezi ki , pl. : mennen ’talán megyek’ . Az észtben és a lívben nem található meg , a finnben is nagyon ritka . A közfinnben két feltételesmód-jel található , az északi csoportban az *-isi ( < *-η’c’i/-η’s’i ) , a déli csoportban pedig *-ksi ( < *-kc’i ) , ezekben talán a transzlatívusz és a prolatívusz elemeit találjuk . A finnben megőrzödött az -isi , az észtben és a lívben lekopott a véghangzó : -ks . Az észt és a lív kifejlesztett két olyan módot , amelyek nem vezethetők vissza a közfinnre . Ezek balti hatásra alakultak ki , és a nyelveknek új eszközöket kellett kifejleszteniük ezek kifejezésére . Ezeknek az eseteknek nem csak a kifejezőeszköze , a felhasználása , de elnevezése is roppant változatos . A referatív módnak nevei a szerint váltakoznak , hogy a mód melyik tulajdonságát emeljük ki . A magyarban nevezik kötőmódnak , mivel ’hogy’-gyal kezdődő mellékmondatokban fordul elő ; függőmódnak , vagy idéző módnak , mivel az idézett szöveg ebben a módban áll ; állítólagos módnak , mivel azt fejezi ki , hogy valamilyen hallomásból szerzett információt osztunk meg , amelynek igazságtartalmáról nem vagyunk meggyőződve , sőt kifejezhetünk vele szándékosan bizonytalanságot is . Latinul modus obliquus a neve , az obliquus jelentése : ’1. ferde , nem egyenes ; oldalsó , szélső ; közvetett’ , fordíthatjuk tehát közvetett mód-nak . Másik latin neve a quotativus , azaz idéző mód . Észt elnevezése : kaudne kõneviis , amelyben a kaudne ’közvetett’-tet jelent , latin átvétel a kvotatiiv . A lettben az atstāstījuma izteiksme elbeszélő mód-nak fordítható , amely atstāstīt ’újramondani , újraírni’ igét tartalmazza . Az észtben a referatív mód -vat végződése a *-va/-vä befejezetlen melléknévi igenévi képzőre és a *-t partitívuszragra megy vissza , a -vat minden személyben és számban azonos alakú . A lív -iji a *-ja/-jä képzőből jött létre . A -ja/-jä egyrészt a nomen agentis képzője , azaz olyan képző , amely névszóból vagy igéből hozza létre a cselekvőt vagy a tárgyat , pl . : ’énekes’ : finn laulaja , észt laulja , lív lōlaji . Másrészt a folyamatos melléknévi igenévi másik képzője a *-va/-vä mellett , amely a karjalaiban és a vepszében használatos . A -ja/-jä és -va/-vä végű alakok válthatják is egymást , pl . : finn laulaja/laulava ; észt laulja/ laulev ’énekes/éneklő’ . A -ji végű forma a lívben a folyamatos melléknévi igenévi alakká vált , szerkezetben először modus relativus lett belőle , kifejezhetett feltételességet és a közvetett megnyilatkozást . Az -iji módjeles referatív igékhez nem járulnak személyragok , de többes számban megkapják a -d többesszám-jelet . A lettben a referatív mód végződései -ot az ún. egyenes igéknél , és -oties az ún. visszaható igéknél , ezek az alakok szintén személyragnélküliek . Az -ot/-oties azonos az egyik határozói igenév képzőjével , amely a mondatban mód- vagy időhatározó . A másik , az észtben és a lívben megtalálható , nem közfinn eredetű igemód a parancsoló mód , latinul : jussiv , észt megnevezése : möönev kõneviis vagy jussiiv . A parancsoló mód közvetett parancsolást fejez ki , azaz akkor használják , ha mellékmondatban jelenik meg egy felszólítás . Az észtben a végződése -gu , a lívben -g , történetileg a felszólító mód jelére vezethető vissza . Egyik nyelvben sincs teljes paradigmája , az észtben minden számban és személyben azonos , a lívben többes számban az -õd többesjel járul hozzá . Az igenemek A balti finn nyelvekben található egy ún. imperszonáliszi alak , ennek lényege , hogy általános érvényű kijelentésekben önmagában állhat alany kitétele nélkül , pl . : finn Kutsutaan . ’Hívnak. /Hívatnak.’ Csak egyetlen alakja van , amely megfeleltethető a harmadik személynek , de számot nem jelöl . Alapvetően aktív cselekvést fejez ki , de ha alanya valamilyen tárgy , akkor szenvedő szerkezethez hasonló jelentést kapunk ( pl . : Ovi suljetaan . ’Az ajtó bezáródik. /Az ajtók záródnak.’ ) , ezért az imperszonáliszt passzívumnak is nevezik . A közfinnben *-ta/-tä , ( esetleg *-tta/-ttä ) volt az alakja , megegyezett a visszaható igeképzővel ( pl . : finn houli ’gond’ > huoltaa ’gondoskodni’ ) , a műveltető képző is innen származik ( pl . : finn syödä ’enni’ > syöttä ’etetni’ ) . A finnben -tta-/-ttä- az alakja , amelyben a mássalhangzó nyúlása feltehetően másodlagos . Az észtben -a-/-ta-/-da- alakokban fordul elő . A lívben az igén egy -t- passzívumképzőt és egy -b elemet találunk , amely egyszerre lehet az egyes szám harmadik személyű igei személyrag vagy a folyamatos melléknévi igenév képzője . Az első esetben egy ragozott igével van dolgunk ‑ mint az észt vagy a lett esetében ‑ a második esetben pedig egy olyan passzív szerkezettel , amelyből hiányzik a ragozott ige és csak egy melléknévi igenév szerepel. lív : Iļ laps kītõb , ku ta doņņõb . ’A gyerekeről ( azt ) mondják , hogy szeszélyesek.’ észt : Lapsest öeldakse , et ta jonnib. lett : Par bērnu saka , ka viņš niķojas. lív : Kuskõs lōlab . ’Valahol énekelnek.’ észt : Kuskil lauldakse. lett : Kaut kur dzied. lív : Ku äb ūo tõvā , või siz kītõb vaigā . ’Ha nem mély , akkor azt mondják ( rá , hogy ) sekély.’ észt : Kui ei ole sügav , kas siis öeldakse madal. lett : Ja nav dziļš , vai tad saka sekls. lív : Zīngõb luštõks . ’Az örömről énekelnek.’ észt : Lauldakse lusti pärast. lett : Ziņģē par prieku . Igenévképzők A főnévi igenevek képzői A közfinnben két infinitívuszi végződés volt . A *-tak/-täk a *-ta/-tä deverbális nomenképző és *-k latívuszrag összeolvadásával jött létre , a toldalékvégi -k hamar eltűnt , és a toldalék elején lévő t sem marad érintetlen . A finnben ugyan bizonyos esetekben megőrződött , de egy szótagos tövekben zöngésült ( pl . : juoda ’inni’ ) , a fokváltakozás nyomán pedig hasonult ( pl . : nt > nn – mennä ’menni’ ; lt > ll – tulla ’jönni’ ; rt > rr – purra ’harapni’ ) , vagy teljesen eltűnt ( pl . : sanoa ’mondani’ ) . Az észtben leggyakrabban -da alakban van jelen ( pl . : elada ’élni’ ) , de egy szótagos hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő szavaknál az -a is előfordul ( pl . : süüa ’enni’ ) . A lívben hosszú magánhangzós szótag után és mássalhangzó-torlódásra végződő töveknél a t eltűnik és csak egy redukált magánhangzó , az -õ az alakja , más esetekben a t hasonul az előtte álló mássalhangzóval , alakja tehát -Cõ . A finnben és a lívben ez az infinitívusz az elsődleges forma , ez a szótári alak , és minden olyan mondatbeli szerepet elláthat , amelyet a magyar -ni képzővel ellátott megfelelője , azaz lehet alany , tárgy és különböző határozók . Az észtben viszont visszaszorul a másik infinitívusszal szemben , és alapvetően csak tárgy a mondatban , a szótárban pedig a -ma végű igék találhatóak . A * ma/-mä deverbális nomenképzőből és a *-hen illatívuszragból megalkotott *-mahen/-mähen infinitívusz minden vizsgált nyelvben erősen megrövidült , az illatívuszi rag teljesen lekopott , evvel magyarázható , hogy a finnben újra hozzáillesztették a ragot -maan/-mään alakban , ugyanakkor az észtben önállóan is magában hordozza az illatívuszi jelentést . Az alakja a finnben -ma/-mä , az észtben -ma , a lívben pedig -õm . Az infinitívuszokhoz különböző esetragok kapcsolódhatnak határozókat hozva létre . Esetragos főnévi igenevek A főnévi igenevekhez kapcsolódó esetragok olyan határozókat hoznak létre , amelyek teljes tagmondatokat képesek helyettesíteni , leggyakrabban idő- , mód- , állapot- és célhatározók . A finnben nyolc , az észtben hat , a lívben négy ilyen található . A finnben a -ma/-mä infinitívuszi képző csak esetragok előtt fordul elő , az észtben viszont a -ma képzős alak lett az alapalak , és a -da képzős alak felhasználása a korlátozottabb . A -ma képzős infinitívusz a belső helyhatározói esetekkel állva olyan rendszert alkot , amelyben az illatívusz a párhuzamosan folyó cselekvés kezdetét , az ineszívusz a folyamatosságát , az elatívusz pedig a befejezettségét jelöli . pl . : finn Minä menen syömään , kun me tavaamme . ’Éppen enni indultam , amikor találkoztunk.’ Minä olen syömässä , kun me tavaamme . ’Éppen evés közben voltam , amikor találkoztunk.’ Minä tulen syömästä , kun me tavaamme . ’Éppen evésből jöttem , amikor találkoztunk.’ A lívben a -ma infinitívusz elatívuszának különleges funkciója van . A létigével olyan szerkezetet alkot , amely kötelességet fejez ki . A szerkezetben a létige ragozódik , az entitás pedig , amelyre a kötelezettség vonatkozik , datívuszban áll . A szerkezet minden valószínűség szerint lett hatásra jött létre . A lettben a létige mellett a főige jā- prefixummal ellátott jelen idejű töve található . Ezt a szerkezetet a lettben az ötödik igemódnak tartják , bár igemód léte ott is kétséges . A lettben kötelező módnak , azaz vajadzības izteiksme-nek ( szó szerint : szükséges módnak ) hívják , latin elnevezése debitívusz . A lívben is beszélnek debitívuszról , de ezeknek a szerkezeteknek az igemód léte it is vitatható . A debitívusz létigéje mindig egyes szám harmadik személyű , a lettben az egyszerű jelen időben elmaradhat , de a lívben minden időben kötelezően ki kell tenni . A létigén megjelenhetnek egyéb szintetikusan képzett igemódok , mint például a feltételes mód. lív : Minnõn um āndamõst mūpõ vastūkst . ’Holnap kell választ adnom.’ lett : Man rītdien [ ir ] jādod atbilde. lív : Līvliztõn vȯļ kāndamõst saksād iggõzt . ’A líveknek hordoznia kellett a német igát.’ lett : Lībiešiem bija jānes vācu jūgs. lív : Mōilmõ äb mōdõkst rōntõd , mis vȯlks kēratõmõst . ’Nem tudni , a világon hány könyv van , amiket össze kellene írni.’ lett : Pasaulē nevarētu satilpt grāmatas , kas būtu jāsaraksta. lív : Mäddõn vȯlks vȯnd ätsmidēgõst mǟngamõst . ’Kellett volna játszanunk valamit.’ lett : Mums būtu bijis kaut kas jāspēlē . A finnben az -a/-ä képzős infinitívusz is állhat ineszívusszal , ez egyidejűséget fejez ki , ez mindhárom nyelvben megtalálható. lív : Kēļ kūjõb jarā rõkāndõs . ’A nyelve kiszáradt beszéd közben.’ észt : Keel kuivab rääkides ära . A finnben az -a/-ä végű infinitívusz kaphat esszívuszi ragot , az -ma/-mä végű pedig adesszívuszit , az észtben és lívben ilyeneket nem találunk . A cél kifejezésére a finnben és az észtben is a transzlítvusz szolgál , míg a finnben ez -a/-ä infinitívuszhoz , addig az észtben a -ma infinitívuszhoz társul . A -ma( /-mä/-mõ ) infinitívusz abesszívusza viszont mind a három nyelvben előfordul . A melléknévi igenevek képzői Az igenevek rendszerét a következő táblázat foglalja össze : A PF *-pa/pä befejezetlen melléknévi igenév gyenge fokú *-va/-vä alakja található meg a finnben : -va/-vä , ennek véghangzó nélküli változata pedig az észtben : -v . A lívben az ezzel párhuzamos PF *-ja/jä folytatását jelentő -ji található . Szintén ez a toldalék rögzült ebben a funkcióban a karjalaiban és a vepszében is . Vélhetően a *-va/-vä folytatása a lívben is megvolt , de valószínűleg a lívben tapasztalt erős redukálódás miatt a kikövetkeztethető *-b több más igei toldalékkal is egybeeshetett , ezért találjuk meg itt a -ji-t . A *-ja/-jä folytatása más funkcióban a finnben és az észtben is megtalálható . Az *-n igenévképzőből és a *-t ( *-ut/-üt ) denominális nomenképző jött létre a PF *-nut/-nüt befejezett melléknévi igenévi képző , ennek alakja a finnben megőrződött : -nut/-nyt , az észtben a toldalékvégi -t zöngésül : -nud . A lívben alakja az egy szótagos hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő tövűeknél -nd , a többi igénél mindössze -n . A szenvedő alakokban ugyanezeket az elemeket találjuk a passzívum képzőjével kiegészítve , a szenvedő befejezetlen melléknévi igenév alakja a finnben -ttava/-ttävä , az észtben -tav/-dav , a lívben : -tõb/-dõb . A szenvedő befejezett igenévi képző a *-ta/-tä passzívumképzőből és egy *-u/-ü képzőből áll , alakjai a finnben : -ttu/-tty , az észtben : -tud/-dud , a lívben : -tõd/-dõd . A finn passzívum képzőjében a nyúlást másodlagosnak tartják , csakúgy mint az észtben és a lívben a -tud/-dud és -tõd/-dõd végén a -d-t , amely feltételezhetően az aktív alakok mintájára kerültek a toldalék végére . A melléknévi igenevek egymást kiegészítő rendszert alkotnak . A cselekvő melléknévi igenevek az ágens jelzőjét , a szenvedők a páciens jelzőjét adják . A magyarban három melléknévi igenevet különböztetünk meg , a folyamatos , a befejezett és a beálló melléknévi igenevet . Ez a rendszer nem tesz jelöltségében különbséget a befejezett melléknévi igenév esetében az ágens és a páciens között , míg a vizsgált három nyelv igen . A -va/-vä , -v , -ji képzős alakok a magyar -ó/-ő képzős alakoknak feleltethetők meg . A -tava/-tävä , -tav/-dav , -tõb/-dõb képzősök pedig egyfelől a beálló , azaz az -andó/-endő képzős melléknévi igenévnek , másrészt a -ható/-hető képzőbokorral ellátott mellékneveknek . Mindkét magyar képzőcsoport passziválja a jelzőt . A magyar befejezett melléknévi igenév -t/-tt képzője egyszerre hoz létre az ágensre és a páciensre vonatkozó jelzőt , ezért a balti finn nyelvekben két megfelelője van . ( Természetesen a melléknévi igenevek a mondatban nem csak jelzők lehetnek . ) Ezt a rendszert találjuk a balti nyelvekben is . A személyragok A finnugor nyelvekben az első és a második személyű alakok ragjai a személyes névmásokból alakultak ki . A névmások alakjai : * mV , *tV és * sV volt , többes számban ezekhez a *-k többesjel járulhatott . A balti finn nyelvekben a harmadik személyű alakok pedig a folyamatos melléknévi igenév *-pa/-pä végződéséből alakultak ki . A * mV egyes szám első személyű személyes névmás a szó végére vonódva elvesztette véghangzóját , feltehetően a szabályos *-a/-ä > *-i > -ø hangváltozás következtében . A szóvégre kerülő *-m pedig minden esetben-n-né vált . Az egyes szám második személyű *tV névmással ugyanez történt annyi módosítással , hogy a szóvégre kerülő -t a finnben megőrződött , az észtben pedig zöngésült . A lívben megtaláljuk a -t és a -d alakot is . A többes szám első és második személyben a szóvégről szabályosan eltűnt a *-k . A gemináták kialakulását avval magyarázzák , hogy a *-k jelenidő jele beleolvadt a személyragokba . A finnben a geminátákat találjuk , az észtben rövid mássalhangzókat , a lívben szintén , de a lívben a toldalék végéről eltűntek a magánhangzók . Az egyes szám harmadik személyben a folyamatos melléknévi igenév *-pa/-pä képzője több változáson is átment . A finnben a *-pa/-pä a fokváltakozás nyomán *-va/-vä alakra változott , a véghangzó eltűnése után a v vokalizálódott , és hasonult az előtte álló tővéghangzóhoz , ma kijelentő mód jelen időben az egyes szám harmadik személyt a tővéghangzó megnyúlása jelöli . Az észtben és lívben a szóvégre kerülő *-p zöngésült , mindkettőben -b-t találunk . Többes szám harmadik személyben a *-pa/-pä képzőhöz a -t többesjel kapcsolódott . Ennek eredményeként nemcsak a finnben találjuk a *-pa/-pä gyenge fokú -va/-vä változatát , hanem az észtben is . Az észtben a rag nem illeszkedik , csak -vad formában létezik , a szóvégen a -t zöngés megfelelőjét találjuk . A lívben a *-pat/-pät alakban mind a két mássalhangzó zöngésült , a köztük található magánhangzó pedig redukálódott : -bõd . A vizsgált nyelvekben minden igének két ragozási sora van ( nem számítva a felszólító mód és az imperszonális hiányos ragozását ) . Az egyszerű múlt idejű és a feltételes módú alakokban az egyes szám harmadik személy jelöletlen , amelyet az idő- és a módjel jelenléte tesz lehetővé . Ebben a ragozási sorban az észtben többes szám harmadik személyben nem a melléknévi igenév képzőjét , hanem a puszta többesszám-jel zöngésült változatát találjuk . A lívben a többes szám jele nem zöngésült , hanem a tővéghangzónak köszönhetően azonos alakúvá vált a többes szám harmadik személlyel . A lívben a többes számú alakon jellemző ebben a ragozásban a véghangzó megmaradása , aminek kiejtésbeli okai vannak . Az egyszerű múlt -iz- és a feltételes mód -ks- jele után az m és a t nem volna elég testes , a véghangzóval viszont önálló szótagot alkot . A lívben a kijelentő mód jelen idő egyes szám első személyben található -b a harmadik személyből került át . Ez a jelenség bizonyára összefüggésben van azzal , hogy ez a két alak az egyszerű múltban és a feltételes módban is azonos alakú , ott jelöletlen . Az egyes szám első személyű -n szabályosan kopott le szóvégen , mivel azonban az igei paradigmákban ez a személy ritkán jelöletlen , ezért a másik paradigma alapján pótlódott . A tagadó igében a -b megjelent a többes szám első és második személyben is , a többes szám első személyben a szintén eltűnt szabályos *-m végződést pótolja: *-m > *-n > -ø . A harmadik személyű alakok tehát az alapnyelvben jelöletlenek voltak , majd megjelentek rajtuk képzői vagy névmási eredetű toldalékok , ami nyomán az egyes szám harmadik személy lehetett jelölt vagy jelöletlen , a két alak bizonyára párhuzamosan élt egymás mellett . A harmadik személy kettőssége teremtette meg az alapot , hogy a későbbi korokban több leánynyelvben kialakulhasson a határozatlan és a határozott , valamint a visszaható ragozás . A balti finn nyelvekben ugyan nem különíthetők el ilyen ragozások ( kivéve a vepszét , ahol is ez másodlagos jelenség ) , de mégis találhatunk néhány olyan elemet , amelyek akár egy önálló paradigma alapját is jelenthették volna . A finnben és az észtben az imperszonálisz csak a harmadik személyben fordul elő , a finnben a -ta- képző után egy -Vn rag áll , pl. : luetaan ’olvastatik’ . Az észtben ugyanitt egy -kse ragot találunk , pl. : loetakse ’olvastatik’ . A délésztben egyes nyelvjárásokban ebből a -kse ragból kialakult egy -s rag , amely egy kettősséget eredményezett . Amennyiben a különböző jelentésű , nem visszaható és visszaható igék következetesen kapják meg a két különböző ragot , a jövőben akár ki is kialakulhatna két paradigma . A -kse ragról azt tartják , hogy eredeti alakja egyes számban *-kse ( n ) , többes számban pedig *-kset volt , ahol is a *-k- a jelen idő jele , a *-se( n) - az egyes szám harmadik személyű személyes névmás , míg a *-t a többes szám jele . Ez a *-se( n) /-set rag a balti finn nyelvekben mediális lehetett , az északi szamojéd nyelvekben hasonló konstrukciót találunk . Egyes vélemények szerint a magyar -ik személyrag is a harmadik személyű személyes névmásra ( *sз ) és egy névmásképzőre ( *-kkз ) vezethető vissza . A tagadó ige A finnugor nyelvek legtöbbjében megtalálható a tagadó ige valamilyen maradványa . A magyarban például az eldöntendő kérdésben megjelenő -e partikulát tekintik a tagadó ige reliktumának , amely erősen redukálódott , és funkciójában is teljesen átalakult . A balti finn nyelvekben a tagadó ige következő töveit találjuk : ä( l) - , e( l) - és a( l)- , amelyekhez a más igékhez is kapcsolódó személyragok járulnak . A finnben a jelen időben a tagadó ige töve e- , amelyet a személyragok követnek , az egyes szám harmadik személyben az * epä alak redukálódott ei-jé . Az észtben ez az egyes szám harmadik személyű ei alak terjedt át minden személyre . A lívben egy ä- tövet találunk , egyes szám első és harmadik személyben a -b végződés járul hozzá , amely szabályos , de többes szám első és harmadik személyben is ez tűnik fel , ezek az alakok bizonyára másodlagosak . Jelen időben a finnben és az észtben a tagadó ige után az főige töve áll , pl . : finn lukea ’olvasni’ > minä luen ’én olvasok’ > minä en lue ’én nem olvasok’ ; észt lugema ’olvasni’ > ma loen ’én olvasok’ > ma ei loe ’én nem olvasok’ . A lívben a tagadó ige után az ún. csonka ragozásos főige áll . A tagadó ige múlt idejű alakjai csak az észt kodaverei nyelvjárásában és a lívben őrződtek meg . A lívben az iz a múlt idő jele , a tő maga eltűnt . A múlt idejű ragozás szintén eléggé redukált , a rag jelöletlen egyes szám első és harmadik , valamint a többes szám első személyben , a többi személyben -t ragot találunk . A múlt idejű tagadó ige után szintén a csonka ragozásos főige áll . A kodaverei észt nyelvjárásban a tagadó segédige töve is megmaradt : E/1 ezin , E/2 ezid , E/3 es’ , T/1 ezimä , T/2 ezittä , T/3 ezid Szintén csak a lívben találunk parancsoló módú tagadó igealakokat . Ebben az al- tő szerepel , egyes számban jelöletlen , többes számban a többes szám -d jelét kapja . Az utána álló főige szintén megkapja a parancsoló mód jelét és a többes számot . Mind a három nyelvben megvan a tagadó ige felszólító módú alakja . A finnben a tő äl- , a lívben al- , az észt tőben az -r- rotacizáció eredménye , azaz másodlagos . Az egyes szám második személyű alak jelöletlen , a többes szám második személyen viszont megtaláljuk a felszólító mód és a többes szám jelét mind a három nyelvben . A segédige után a főigék szintén felszólító módban állnak , pl . : finn lue ’olvass’ > älä lue ’ne olvass’ ; lukekaa ’olvassatok’ > älkää lukeko ’ne olvassatok’ észt loe ’olvass’ > ära loe ’ne olvass’ ; lugege ’olvassatok’ > ärge lugege ’ne olvassatok’ lív lug ’olvass’ > alā lug ’ne olvass’ ; luggõgid ’olvassatok’ > algõd luggõgid ’ne olvassatok’ . Jegyzetek A rövidítések és a jelek magyarázata A PFU a finnugor ( proto-finnugor ) , az FP finn-permi , az FV a finn-volgai , a PF pedig a közfinn ( proto-finn ) alapnyelv jelölése . A szócikkben található nagy -C mássalhangzót ( consonans ) jelöl , az egyes toldalékok esetében a -C azt jelenti , hogy a toldalék avval a mássalhangzóval kezdődik , amellyel a tő végződik , a toldalék tehát tulajdonképpen megnyújtja az utolsó hangot , pl. : kiv ’kő’ CVC > kivvõn 'kőnek' CVC-CVC . A nagy -V magánhangzót ( vocalis ) jelöl . Ha a V felett makron van ͞V , akkor a magánhangzó hosszú , ha alatta pedig csónak , -͜V , akkor diftongussal van dolgunk . A -ø zéró morfémát , vagyis hangtest nélküli toldalékot jelent . Források Az ehhez a szócikkhez kapcsolódó források a lív nyelv című szócikk forrásai között találhatóak meg . A lív nyelvű példamondatok a Lív-észt-lett szótár anyagából származnak . A toldalékok etimológiája Bereczki Gábor . Bevezetés a balti finn nyelvészetbe . Universitas Könyvkiadó . Budapest.' monográfiáján alapulnak . Lív nyelv