Svájc történelme
Svájc történelme az őskőkorra nyúlik vissza, neandervölgyi emberek is éltek a mai alpesi ország területén. Az újkőkorban jellegzetes tóparti cölöpházakban éltek az itteni lakosok. A vaskorban a svájci lelőhelyről elnevezett protokelta La Tène-kultúra terjedt el. A római hódítás után a kelta lakosság romanizálódott, a latin eredetű rétoromán nyelvjárások a mai napig fennmaradtak. A népvándorlás korában Svájc északi részére alemannok, nyugatra burgundok települtek. Svájc része volt Nagy Károly birodalmának, majd a Német-római Birodalomnak. Területe nagy részét a Zähringen, Kyburg, majd Habsburg családok birtokolták. Miután a Habsburgok visszavonták a korábbi császárok által adott szabadságjogokat, 1291-ben Schwyz, Uri és Unterwalden kantonok szövetségre léptek egymással, létrehozva az Ósvájci Konföderációt. Több háborúban is visszaverték a Habsburgok invázióit és sikereik nyomán a szövetség egyre nőtt. A 15. századtól a svájci katonák európai hírnévre tettek szert és zsoldosként részt vettek a kontinens nagyhatalmainak háborúiban. 1506 óta a pápa biztonságára is svájci testőrök vigyáznak. A reformáció során Svájc északi kantonjai áttértek a protestáns vallásra, míg a déliek katolikusok maradtak: a vallás a későbbiekben is sok konfliktus forrása maradt. A harmincéves háborút lezáró vesztfáliai békében Svájc elszakadt a Német-római Birodalomtól. A francia forradalom után Napóleon seregei megszállták az országot és létrehozták a Helvét Köztársaságot, amely azonban hamarosan újra konföderációvá alakult át. 1847-ben a politikai és vallási különbségek kirobbantották a Sonderbund-felkelést, Svájc utolsó fegyveres konfliktusát. Az ország az első és második világháborúban semleges maradt és hadiszállításaival és banki szolgáltatásai révén jelentős jövedelemre tett szert. A 20. századi háborúk után Svájc fenntartotta semleges politikáját, az ENSZ-be is csak 2002-ben lépett be és nem tagja az Európai Uniónak sem.

Őstörténet
Az ember legkorábbi nyomai Svájcban mintegy 150 ezer évesek. Az appenzelli Wildkirchli-barlangban neander-völgyi emberek 30-50 ezer éves táborát ásták ki. Robenhausenben a Pfäffikersee partján régészek tízezer éves kőkorszaki települést találtak (ma a terület a világörökség része). Az újkőkorban Svájc területe a számos archeológiai lelet tanúsága szerint viszonylag sűrűn lakott volt. Több tó sekély, parti vizeiben neolitikumi cölöpházakat találtak. Az i. e. 5 évezredtől a Svájci-fennsíkot a vonaldíszes kultúra uralta. A harmadik évezredben ezt a zsinegdíszes kerámia kultúrája váltotta fel, amely idővel a kora bronzkori harangedényes kultúrává fejlődött. A késő bronzkort az urnamezős kultúra reprezentálja, amely az i. e. 2. évezredben terjedt el itt.

Vaskor

A Svájci-fennsík a kora vaskori Hallstatt-kultúra területének nyugati részéhez tartozott amely részben itt, a Neuchâteli-tónál fejlődött tovább a La Tène-kultúrává az i.e. 5. században. Az i.e. 1. században gall (kelta) helvétek és vindelicusok vándoroltak a fennsík nyugati, illetve keleti felére, míg Svájc alpesi részét a feltehetően etruszkokkal rokon raeti népek lakták. A kelta temetkezési helyek alapján a Lausanne és Winterthur közötti terület viszonylag sűrűn lakott volt és a Thun és Bern közötti Aare-völgyben, valamint a Zürichi-tó és a Reuss-folyó környékén is jelentős volt a lakosságszám. A kelta oppidumok szinte kizárólag nagyobb folyók közelébe épültek. Az ország mai területén mintegy tucatnyi oppidum ismert, bár nem voltak lakottak egy időben. Többségük korabeli neve nem ismert. A legnagyobb kelta települések a Berne-Engehalbinsel-i (korabeli neve feltehetően Brenodurum, a berni cinktábla alapján), az Aar-folyó menti és a Rajna-menti Altenburg-Rheinau-i oppidumok voltak. Közepes méretű volt a Bois de Châtel-i, Avenches-i (amelyet a római Aventicum alapításakor elhagytak), a jensbergi, berni és az üetlibergi. A kis oppidumok közé tartozott a genfi (Genava) és Lausanne-i (Lousonna) a Genfi-tó partján, a sermuzi a Neuchateli-tónál, az Aar alsó folyásán fekvő eppenbergi és windischi (Vindonissa), valamint a Jura-hegységben a Mont Chaibeuf-i és a Mont Terri-i kelta település.

A Római Birodalomban

I.e. 58-ban a helvétek a germán törzsek nyomása miatt megpróbáltak áttelepülni Galliába, de Bibracténál Julius Caesar vereséget mért rájuk és visszaűzte őket. I.e. 15-ben Tiberius és Drusus meghódította az Alpokat és a régiót a Római Birodalomhoz csatolták. A helvétek települései előbb Gallia Belgica, majd Germania Superior provinciához tartoztak, míg Svájc keleti fele Raetia provincia részét képezte.

A következő 300 évben a rómaiak városokat és kisebb településeket alapítottak, utakat építettek. A római közigazgatás központja Aventicum (Avenches) volt, egyéb jelentős városok voltak még Arbor Felix (Arbon), Augusta Raurica (Kaiseraugst Bázel mellett), Basilea (Bázel), Curia (Chur), Genava (Genf), Lousanna (Lausanne), Octodurum (Martigny, a Nagy Szent Bernát-hágó ellenőrzésére), Salodurum (Solothurn) vagy Turicum (Zürich). Légiós táborok voltak Tenedo (Zurzach) és Vindonissa (Windisch).

A rómaiak i.sz. 47-től kezdve kiépítették a Nagy Szent Bernát-hágót és 69-ben Vitellius légióinak egy része ezen keresztül kelt át az Alpokon. A korábbi földes, köves ösvények helyett keskeny kövezett utak épültek. A lakosság romanizálódott, és Svájc eldugottabb, népvándorlásoktól kevésbé érintett keleti felében ma is beszélik a vulgáris latinból származó romans (rétoromán) nyelvet.

259-ben az alemannok áttörték a római limest és végigpusztították a birodalom északi régióit. A birodalom a Rajna mentén újjászervezte védvonalait, ám Svájc területe határprovinciává vált és az újjáépített települések kisebbek voltak és jobban megerősítették őket.

A kereszténység a 3-4 században kezdett el terjedni Svájcban. Zürich mártír védőszentjeinek, Felixnek és Regulának legendája vagy a thébai légió története feltehetően Diocletianus keresztényüldözésein alapul. Az első püspökségeket Bázelben (első említése i.sz. 346), Martignyben (381, 585-ben Sionba költöztették), Genfben (441) és Churban (451) alapították.

Kora középkor

A Nyugatrómai Birodalom bukásával germán törzsek telepedtek le Svájc területén: nyugaton burgundok, északon alemannok; a romanizált kelta lakosság asszimilálódott vagy a hegyekbe vonult vissza. Burgundia 534-ben a frank királyság része lett, két évvel később pedig az alemannok hercegsége is követte példáját. Az alemann területeken csak néhány izolált keresztény közösség maradt fenn és csak a 7. század elején kezdett el újra terjedni a vallás az ír szerzetesek missziójának következményeképpen.

A Nagy Károly birodalmát felosztó 843-as verduni szerződés Felső-Burgundiát (a mai Svájc nyugati felét) Lotaringiának, míg Alemanniát (a keleti részt) Német Lajos Keleti Frank Királyságának ítélte. A 10. századra a Karoling királyok uralma meggyengült és a kalandozó magyarok 917-ben kifosztották Bázelt, 926-ban pedig Sankt Gallent. A szaracénok 920-ban Valais-ban pusztítottak, 939-ben pedig kirabolták St. Maurice kolostorát. A birodalom fennhatóságát csak azután sikerült biztosan visszaállítani a svájci területek fölött, miután I. Ottó a lech-mezei csatában legyőzte a magyarokat és megszilárdította hatalmát.

A 12. században a Zähringen-család szerezte meg Burgundia azon részeit, melyek ma Svájc nyugati felét alkotják. Ők alapították 1157-ben Fribourgot, 1191-ben Bernt, valamint egyéb városokat. A dinasztia 1218-ban V. Berchtold halálával kihalt, vazallus városaik pedig reichsfrei státuszt kaptak, azaz a helyi hűbérurak helyett csak a császárnak tartoztak engedelmességgel. A Zähringenek vidéki birtokain a Kyburgok és a Habsburgok osztozkodtak.

A Stauf-ház uralkodása idején a Németország és Észak-Itália közötti raetiai alpesi hágók és a Szent Gotthárd-hágó jelentősége megnőtt. Uri és Schwyz területe 1231-ben és 1240-ben reichsfrei státuszt kapott a császártól, hogy az uralkodónak közvetlen hatalma legyen a katonai szempontból alapvető fontosságú útvonalak fölött. Miután a Kyburgok kihaltak, birtokaikat a Habsburgok szerezték meg, akik így egyeduralomra tettek szert a Rajnától délre. Habsburg Rudolf 1273-ban német király lett és az addig reichsfrei Uri, Schwyz és Unterwalden "erdei kantonok" státuszát megvonta, helytartók kormányzata alá helyezve őket.

Az Ósvájci Konföderáció 

Rudolf 1291-es halála után a Habsburgok svájci uralma ideiglenesen meggyengült (a birodalom élére nem fiát, hanem Nassaui Adolfot választották) és Uri, Schwyz és Unterwalden szabad polgárai védelmi szövetséget kötöttek egymással. Ma ezt a szerződést tekintik a svájci államszövetség, az Ósvájci Konföderáció alapításának, és keltezésének dátuma, augusztus 1. ma Svájc nemzeti ünnepe. Ennek ellenére a dokumentumot feltehetően csak a 14. században foglalták írásba. A svájciak az 1315-ös morgarteni és 1386-os sempachi csatában legyőzték a Habsburgok seregeit és megerősítették autonómiájukat a Német-római Birodalmon belül.

1353-ban a három őskantonhoz csatlakozott Glarus és Zug közössége, valamint Luzern, Zürich és Bern városa, megalkotva a nyolctagú szövetséget, amely ebben a formában a 15. század végéig megmaradt (bár 1440-1450 között Zürichet kizárták a konföderációból Toggenburggal való területi vitái miatt). A kantonok hagyományos felsorolási sorrendje is a nyolc eredeti kantont veszi előre, utána jönnek a később csatlakozott kantonok. A 15. században a svájci gyalogos zsoldosok nagy hírnévre tettek szert, amit az 1470-es években a burgundiai Merész Károllyal szembeni győzelmeik tovább öregbítettek.

1499-ben a svájciak legyőzték a Sváb Ligát és még nagyobb kollektív autonómiát harcoltak ki maguknak a Birodalmon belül; rájuk nem vonatkoztak az 1495-ös wormsi reform kitételei és immunitást nyertek a legtöbb császári bírósággal szemben is. II. Gyula pápa 1506-ban felállította Svájci Testőrséget, amely a mai napig szolgálja a római pápákat. A 15. század végén és a 16. század elején jelentősen kibővült a szövetség, csatlakozott Fribourg, Solothurn, Bázel, Schaffhausen és Appenzell); viszont a svájci katonák elvesztették legyőzhetetlen hírnevüket az 1515-ös marignanói csatában.

A reformáció
A vallás reformációját Svájcban 1523-ban kezdte el a nevez zürichi prédikátor, Huldrych Zwingli. Zürich, Bern, Bázel és Schaffhausen csatlakozott a reformációhoz, míg Luzern, Uri, Schwyz, Nidwalden, Zug, Fribourg és Solothurn megmaradt a katolikus vallás kebelében. Glarus és Appenzell vallásilag kettészakadt. A szakadás polgárháborúkhoz (első és második kappeli háború) vezetett 1529-ben és 1531-ben és azontúl a két egyház követői külön tartották az országgyűlést (a protestánsok Aarauban, a katolikusok Luzernben - emellett a formális teljes konföderációs gyűlést is összehívták Badenben); de a szövetség túlélte a megpróbáltatást és fennmaradt.

A harmincéves háborútól a Konföderáció bukásáig
A harmincéves háború idején Svájc Grimmelshausen szavaival "a béke és prosperitás oázisa" volt a háború szaggatta Európa közepén. Ennek fő oka az volt, hogy mindkét félnek szüksége volt a svájci zsoldosokra és nem hagyták volna, hogy az ország riválisuk befolyása alá kerüljön. Ha katonailag nem is, politikailag megpróbáltak befolyást szerezni a Konföderációban olyan zsoldosvezérek révén, mint Jörg Jenatsch vagy Johann Rudolf Wettstein. Graubünden Három Ligája ekkor még nem volt a szövetség teljes jogú tagja és miután belekeveredett a háborúba, 1623-ban elvesztette Valtellinát.

A vesztfáliai békében Svájc elnyerte függetlenségét a Német-római Birodalomtól és Valtellina is visszakerült Graubündenhez. 1653-ban Luzern, Bern, Solothurn és Basel parasztjai fellázadtak a pénz leértékelése miatt. Bár a felkelést leverték, a hatóságok megreformálták az adórendszert és elmaradtak az Európa más tájain ekkoriban bevezetett abszolutista reformok. A vallási feszültségek azonban két alkalommal is (1656-ban és 1712-ben) fegyveres összecsapásokhoz vezettek Villmergennél.

Napóleon és a Helvét Köztársaság

A francia forradalmat követő háborúk során Franciaország megszállta Svájcot és az ún. Helvét Köztársasággá szervezte át (1798-1803 között). Központosított kormányzata a kantonoknak kevés szerepet hagyott. A helyi hagyományaira és jogaira büszke polgárság nehezen tűrte az átszervezést és 1798 tavaszán Svájc központi részén felkelések törtek ki az új államberendezkedéssel szemben. A francia hadsereg leverte a lázadásokat, de a kormányzat támogatottsága meredeken zuhant; a svájciak zokon vették a központosítást, az új adókat és a vallásellenességet. A svájciakat besorozták a francia hadseregbe, de a katasztrofális 1812-es orosz hadjárat után a 10 ezer katonából csak 700-an tértek haza. A zsidók helyzete átmenetileg javult, mert eltörölték különadóikat és eskütételüket, ám a régi szabályokat 1815-ben visszaállították. Csak 1879-től biztosították a zsidóknak a keresztényekkel azonos jogállást.

Az egyre bizonytalanabbá váló helyzet Napóleon 1803-as törvénye, az Acte de Médiation rendezte. Ebben visszaadta a kantonoknak korábbi önállóságukat (de francia szövetségesként csapatokat kellett majd adniuk az orosz hadjárathoz), illetve átszervezéssel újakat is hoztak létre. Egyes, korábban a kantonokkal szövetséges területek (Valais/Wallis, Neuchâtel és Genf) azonban francia ellenőrzés alatt maradtak egészen a Napóleon bukása után 1815-ben összehívott bécsi kongresszusig, amelyen a nagyhatalmak elismerték a helyreállított örökös semlegességét. Svájc nemcsak visszakapta elvett területeit, hanem ekkor csatlakozott hozzá kantonként Valais/Wallis, Neuchâtel és Genf.

A francia forradalom eszméi és törvényei azonban hosszú távú, jelentős változásokat is hoztak az országban. Ide vezethető vissza a polgárok jogegyenlősége, a nyelvek egyenlősége, a gondolat- és vallásszabadság, a svájci állampolgárság, a hatalmi ágak szétválasztása, a kantonok közötti vámmentesség, az egységes mértékrendszer, a vallásilag vegyes házasságok engedélyezése, a kínvallatás eltörlése, vagy a polgári és büntető jogrendszer reformja.

A Sonderbund-háború
Az 1840-es évek elején a Szövetségi Gyűlésben többséget szereztek a radikálisok és liberálisok, akiket elsősorban az északi városi kantonok polgársága támogatott. Új alkotmányt is javasoltak, amelyet azonban a déli, vidéki, katolikus és konzervatív kantonok elleneztek. 1847-ben a katolikus kantonok a Konföderáción belül létrehozták saját szövetségüket, a Sonderbundot. A radikálisok követelték ennek feloszlatását, az 1815-ös alkotmányra hivatkozva, amely tiltotta a különálló szövetségeket. A déliek ezt megtagadták, mire kitört a rövid Sonderbund-háború. A szövetségi hadsereg kevesebb mint egy hónap alatt győzött és mindössze 78 embert veszített (a Sonderbund veszteségei ennél is alacsonyabbak voltak). Svájc területén ez volt az utolsó fegyveres összecsapás.

A polgárháború után 1848-ban új alkotmányt fogadtak el (melyet 1874-ben jelentősen átdolgoztak), amely a védelmi, külkereskedelmi és törvényhozási feladatokat szövetségi kézben hagyta, de minden egyéb jogot a kantonoknak hagyott. Innentől kezdve Svájc történelme elsősorban az állandó gazdasági, politikai és szociális fejlődésről szólt, melynek révén az ország Európa egyik leggazdagabb országává vált. A 19. század második felében az ipari forradalom Svájcot is elérte. Jelentősen megugrott a textilek - Bázelben például főleg a selyem - termelése. Kezdettől fogva jelentős volt a nők szerepe az ipari fejlődésben; 1888-ban a munkások 44%-a nő, akiknek majdnem a fele a textilüzemekben dolgozott (a második legnagyobb kategória a háztartási alkalmazottaké volt). 1890-1910 között több nő volt alkalmazásban, mint az 1960-70-es években.

Svájc a világháborúkban

Első világháború

Az első világháború kitörésekor Svájc fenntartotta semlegességét, amelyet a nagyhatalmak tiszteletben tartottak. A svájci hadsereget mobilizálták és a Jura-hegységbe vezényelték, hogy megakadályozzák a határsértéseket. Mivel a harcok javarészt elkerülték a határt, a hadsereg létszáma a kezdeti 220 ezerről alig 12 ezerre apadt a háború végére. A semleges Svájc a menekültek, forradalmárok (például Lenin) és pacifista művészek menedékhelyévé vált; emellett jelentősen megugrott a svájci bankokban elhelyezett külföldi tőke mennyisége. 1917-ben a Grimm-Hoffmann botrány ingatta meg a svájci semlegesség látszatát: Arthur Hoffmann, a Szövetségi Tanács tagja és Robert Grimm szocialista politikus különbékét próbált megszervezni Német- és Oroszország között.

A háború után felmerült a szomszédos osztrák Vorarlberg csatlakozása Svájchoz, amit a svájci liberálisok, illetve francia és olasz politikusok megakadályoztak. Utóbbiak nem akartak még egy német kantont az országban.

Második világháború
A második világháború előtt a náci Németország tervezte Svájc annexióját (Tannenbaum-terv), a terv megvalósítására azonban nem került sor. Az európai háborús feszültség növekedésével a svájci hadsereg is felkészült a mobilizációra és a polgári milíciák felállítására egy invázió esetén; ezenkívül erődökkel és bunkerekkel erősítették meg az alpesi hágókat.

Az osztrák Anschluss mintájára a viszonylag kicsi svájci náci párt, amelyet gyakorlatilag a német nagykövetségről irányítottak, megpróbálta megszervezni a német bevonulást, próbálkozásai azonban kudarccal zárultak. Ennek ellenére a pártot nem tiltották be, a veszélyes szomszéddal folytatott óvatos politika jegyében.

A hadviselő hatalmak mindkét oldalról nyomást gyakoroltak Svájcra, hogy ne folytasson kereskedelmet az ellenségükkel, az ország - mely élelmiszer-fogyasztásának felét, üzemanyag-szükségletét pedig teljes egészében importálta - nem engedhette meg magának, hogy ne legyenek kereskedelmi kapcsolatai Németországgal, különösen 1942 után, mikor megszakadt a Vichy-i Franciaországba vezető vasútvonal és Svájcot teljes egészében tengelyhatalmak vették körbe. Az ország legfontosabb exportcikkei a háború idején precíziós gépek és alkatrészek, órák, elektromos áram és tejtermékek voltak. A háború idején a svájci frank maradt az egyetlen fontos valuta, amelyet mindkét oldalon lehetett váltani és mind a Szövetségesek, mind a németek nagy mennyiségű aranyat váltottak át frankra a Svájci Nemzeti Bankban. Egyedül a Reichsbank 1,3 milliárd frank értékű aranyat adott el svájci bankoknak 1940-45 között, melynek jelentős részét a németek a megszállt országokból rabolták. Becslések szerint a kelet-európai zsidóktól rabolt aranyból 581 ezer franknyi került Svájcba. 

A háború során Svájc 300 ezer menekültnek adott ideiglenes otthont; ebből 104 ezer volt fegyverét letevő katona, a többi pedig civil. Itt is jelen volt a németekkel szembeni óvatos politika; bár a menekültek között legalább 60 ezren a náci letartóztatás elől rejtőztek el Svájcban (majdnem a felük zsidó volt), hivatalosan a J (Juden) jelű német útlevéllel rendelkezőktől vízumot követeltek, az illegális határátlépőket pedig visszafordították. Ilyen indokkal mintegy 10-25 ezer belépést tagadtak meg. A zsidókat illegális módszerekkel mentő rendőröket (Paul Grüninger) és diplomatákat (Carl Lutz budapesti alkonzul) megbüntették vagy felfüggesztették állásukból.

A lakosság nagy része - főleg a francia nyelvű kantonokban - a Szövetségesekkel szimpatizált, de a kormányzat az óvatos együttműködés elvét vallotta. A svájci gazdaság egyértelműen profitált a német hadigazdaság kiszolgálásából. Goebbels 1943-ban így írt a naplójában: "Svájc a hét hat napján Németországnak dolgozik, a hetediken reménykedik és Anglia győzelméért imádkozik".

A háború után

A hidegháború idején a svájci hatóságok komolyan mérlegelték nukleáris fegyverek előállítását, de anyagi problémák miatt a program elhúzódott, míg végül az 1968-as atomsorompó-egyezmény miatt a tervet felfüggesztették, majd 1988-ban végleg elvetették.

1959 óta a kollektív államfőként szolgáló héttagú Szövetségi Tanács tagjait a négy nagy párt (a protestáns szabaddemokraták, katolikus kereszténydemokraták, baloldali szociáldemokraták és a jobboldali Néppárt) képviselőiből választja a parlament, így a kormányzatnak gyakorlatilag nincs ellenzéke.

Svájc 1963-ban csatlakozott az Európa Tanácshoz. 1979-ben Bern kanton egy része Jura kanton néven csatlakozott az Államszövetséghez. A szövetségi választásokon a nők csak 1971-ben kaptak választójogot.

Annak ellenére, hogy az ENSZ európai székhelye és számos ENSZ-intézmény központja Genfben található, maga Svájc hagyományos semlegességi elvei miatt csak 2002-ben csatlakozott a világszervezethez, miután egy népszavazáson a polgárok 55%-a jóváhagyását adta erre.

Svájc nem tagja az Európai Uniónak, bár - Liechtensteint kivéve - minden szomszédja EU-tagállam. Gazdasági és politikai szempontból is együttműködik az Unióval, megfigyelőként részt vesz tevékenységeiben és belépett a schengeni és a menekültügyi dublini konvencióba.

A kantonok csatlakozási sorrendje
1291 –  Uri,  Schwyz, Unterwalden (ma  Obwalden és  Nidwalden kantonokra oszlik)
1332 –  Luzern
1351 –  Zürich
1352 –  Glarus,  Zug
1353 –  Bern
1481 –  Fribourg,  Solothurn
1501 –  Basel-Stadt,  Basel-Landschaft,  Schaffhausen
1513 –  Appenzell Außerrhoden,  Appenzell Innerrhoden
1803 –  Sankt Gallen,  Graubünden,  Aargau,  Thurgau kanton,  Ticino,  Vaud
1815 –  Wallis,  Neuchâtel,  Genf
1979 –  Jura

Források
Im Hof, U.: Geschichte der Schweiz, Kohlhammer, 1974/2001. 
Schwabe & Co.: Geschichte der Schweiz und der Schweizer, 
 Balsiger, Jörg. Uphill Struggles: The Politics of Sustainable Mountain Development in Switzerland and California (2009)
 Codevilla, Angelo M. Between the Alps and a Hard Place: Switzerland in World War II and the Rewriting of History (2000) 
 Dawson, William Harbutt. Social Switzerland: Studies of Present-day Social Movements and Legislation (1897) 
Fahrni, Dieter. An Outline History of Switzerland. From the Origins to the Present Day (8th ed. 2003, Pro Helvetia, Zurich). 
 Halbrook, Stephen P. Target Switzerland: Swiss Armed Neutrality in World War II (2003) 
Luck, James Murray. A History of Switzerland. The First 100,000 Years: Before the Beginnings to the Days of the Present. SPOSS, Palo Alto CA. (1985) 
 Oechsli, Wilhelm. History of Switzerland, 1499-1914 (1922)
 Ozment, Steven E. "The Reformation in the Cities: The Appeal of Protestantism to Sixteenth-Century Germany and Switzerland (1975)
 Schelbert, Leo. Historical Dictionary of Switzerland (2007) 
 Wilson, John. History of Switzerland (1832) 
Puskás Gyula István: Svájc rövid történelme

Fordítás 

Svájc történelme
Svájc történelme az őskőkorra nyúlik vissza , neandervölgyi emberek is éltek a mai alpesi ország területén . Az újkőkorban jellegzetes tóparti cölöpházakban éltek az itteni lakosok . A vaskorban a svájci lelőhelyről elnevezett protokelta La Tène-kultúra terjedt el . A római hódítás után a kelta lakosság romanizálódott , a latin eredetű rétoromán nyelvjárások a mai napig fennmaradtak . A népvándorlás korában Svájc északi részére alemannok , nyugatra burgundok települtek . Svájc része volt Nagy Károly birodalmának , majd a Német-római Birodalomnak . Területe nagy részét a Zähringen , Kyburg , majd Habsburg családok birtokolták . Miután a Habsburgok visszavonták a korábbi császárok által adott szabadságjogokat, ben Schwyz , Uri és Unterwalden kantonok szövetségre léptek egymással , létrehozva az Ósvájci Konföderációt . Több háborúban is visszaverték a Habsburgok invázióit és sikereik nyomán a szövetség egyre nőtt . A századtól a svájci katonák európai hírnévre tettek szert és zsoldosként részt vettek a kontinens nagyhatalmainak háborúiban.óta a pápa biztonságára is svájci testőrök vigyáznak . A reformáció során Svájc északi kantonjai áttértek a protestáns vallásra , míg a déliek katolikusok maradtak : a vallás a későbbiekben is sok konfliktus forrása maradt . A harmincéves háborút lezáró vesztfáliai békében Svájc elszakadt a Német-római Birodalomtól . A francia forradalom után Napóleon seregei megszállták az országot és létrehozták a Helvét Köztársaságot , amely azonban hamarosan újra konföderációvá alakult át.ben a politikai és vallási különbségek kirobbantották a Sonderbund-felkelést , Svájc utolsó fegyveres konfliktusát . Az ország az első és második világháborúban semleges maradt és hadiszállításaival és banki szolgáltatásai révén jelentős jövedelemre tett szert . A századi háborúk után Svájc fenntartotta semleges politikáját , az ENSZ-be is csakben lépett be és nem tagja az Európai Uniónak sem . Őstörténet Az ember legkorábbi nyomai Svájcban mintegyezer évesek . Az appenzelli Wildkirchli-barlangban neander-völgyi emberekezer éves táborát ásták ki . Robenhausenben a Pfäffikersee partján régészek tízezer éves kőkorszaki települést találtak ( ma a terület a világörökség része ) . Az újkőkorban Svájc területe a számos archeológiai lelet tanúsága szerint viszonylag sűrűn lakott volt . Több tó sekély , parti vizeiben neolitikumi cölöpházakat találtak . Az i. e.évezredtől a Svájci-fennsíkot a vonaldíszes kultúra uralta . A harmadik évezredben ezt a zsinegdíszes kerámia kultúrája váltotta fel , amely idővel a kora bronzkori harangedényes kultúrává fejlődött . A késő bronzkort az urnamezős kultúra reprezentálja , amely az i . e. évezredben terjedt el itt . Vaskor A Svájci-fennsík a kora vaskori Hallstatt-kultúra területének nyugati részéhez tartozott amely részben itt , a Neuchâteli-tónál fejlődött tovább a La Tène-kultúrává az i.e. században . Az i.e. században gall ( kelta ) helvétek és vindelicusok vándoroltak a fennsík nyugati , illetve keleti felére , míg Svájc alpesi részét a feltehetően etruszkokkal rokon raeti népek lakták . A kelta temetkezési helyek alapján a Lausanne és Winterthur közötti terület viszonylag sűrűn lakott volt és a Thun és Bern közötti Aare-völgyben , valamint a Zürichi-tó és a Reuss-folyó környékén is jelentős volt a lakosságszám . A kelta oppidumok szinte kizárólag nagyobb folyók közelébe épültek . Az ország mai területén mintegy tucatnyi oppidum ismert , bár nem voltak lakottak egy időben . Többségük korabeli neve nem ismert . A legnagyobb kelta települések a Berne-Engehalbinsel-i ( korabeli neve feltehetően Brenodurum , a berni cinktábla alapján ) , az Aar-folyó menti és a Rajna-menti Altenburg-Rheinau-i oppidumok voltak . Közepes méretű volt a Bois de Châtel-i , Avenches-i ( amelyet a római Aventicum alapításakor elhagytak ) , a jensbergi , berni és az üetlibergi . A kis oppidumok közé tartozott a genfi ( Genava ) és Lausanne-i ( Lousonna ) a Genfi-tó partján , a sermuzi a Neuchateli-tónál , az Aar alsó folyásán fekvő eppenbergi és windischi ( Vindonissa ) , valamint a Jura-hegységben a Mont Chaibeuf-i és a Mont Terri-i kelta település . A Római Birodalomban I.e.ban a helvétek a germán törzsek nyomása miatt megpróbáltak áttelepülni Galliába , de Bibracténál Julius Caesar vereséget mért rájuk és visszaűzte őket . I.e.ben Tiberius és Drusus meghódította az Alpokat és a régiót a Római Birodalomhoz csatolták . A helvétek települései előbb Gallia Belgica , majd Germania Superior provinciához tartoztak , míg Svájc keleti fele Raetia provincia részét képezte . A következőévben a rómaiak városokat és kisebb településeket alapítottak , utakat építettek . A római közigazgatás központja Aventicum ( Avenches ) volt , egyéb jelentős városok voltak még Arbor Felix ( Arbon ) , Augusta Raurica ( Kaiseraugst Bázel mellett ) , Basilea ( Bázel ) , Curia ( Chur ) , Genava ( Genf ) , Lousanna ( Lausanne ) , Octodurum ( Martigny , a Nagy Szent Bernát-hágó ellenőrzésére ) , Salodurum ( Solothurn ) vagy Turicum ( Zürich ) . Légiós táborok voltak Tenedo ( Zurzach ) és Vindonissa ( Windisch ) . A rómaiak i.sz .től kezdve kiépítették a Nagy Szent Bernát-hágót ésben Vitellius légióinak egy része ezen keresztül kelt át az Alpokon . A korábbi földes , köves ösvények helyett keskeny kövezett utak épültek . A lakosság romanizálódott , és Svájc eldugottabb , népvándorlásoktól kevésbé érintett keleti felében ma is beszélik a vulgáris latinból származó romans ( rétoromán ) nyelvet . 259-ben az alemannok áttörték a római limest és végigpusztították a birodalom északi régióit . A birodalom a Rajna mentén újjászervezte védvonalait , ám Svájc területe határprovinciává vált és az újjáépített települések kisebbek voltak és jobban megerősítették őket . A kereszténység aszázadban kezdett el terjedni Svájcban . Zürich mártír védőszentjeinek , Felixnek és Regulának legendája vagy a thébai légió története feltehetően Diocletianus keresztényüldözésein alapul . Az első püspökségeket Bázelben ( első említése i.sz . Martignybenben Sionba költöztették ) , Genfbenés Churbanalapították . Kora középkor A Nyugatrómai Birodalom bukásával germán törzsek telepedtek le Svájc területén : nyugaton burgundok , északon alemannok ; a romanizált kelta lakosság asszimilálódott vagy a hegyekbe vonult vissza . Burgundiaben a frank királyság része lett , két évvel később pedig az alemannok hercegsége is követte példáját . Az alemann területeken csak néhány izolált keresztény közösség maradt fenn és csak a század elején kezdett el újra terjedni a vallás az ír szerzetesek missziójának következményeképpen . A Nagy Károly birodalmát felosztóas verduni szerződés Felső-Burgundiát ( a mai Svájc nyugati felét ) Lotaringiának , míg Alemanniát ( a keleti részt ) Német Lajos Keleti Frank Királyságának ítélte . A századra a Karoling királyok uralma meggyengült és a kalandozó magyarokben kifosztották Bázelt, ban pedig Sankt Gallent . A szaracénokban Valais-ban pusztítottak, ben pedig kirabolták St . Maurice kolostorát . A birodalom fennhatóságát csak azután sikerült biztosan visszaállítani a svájci területek fölött , miután I. Ottó a lech-mezei csatában legyőzte a magyarokat és megszilárdította hatalmát . A században a Zähringen-család szerezte meg Burgundia azon részeit , melyek ma Svájc nyugati felét alkotják . Ők alapítottákben Fribourgot, ben Bernt , valamint egyéb városokat . A dinasztiaban V . Berchtold halálával kihalt , vazallus városaik pedig reichsfrei státuszt kaptak , azaz a helyi hűbérurak helyett csak a császárnak tartoztak engedelmességgel . A Zähringenek vidéki birtokain a Kyburgok és a Habsburgok osztozkodtak . A Stauf-ház uralkodása idején a Németország és Észak-Itália közötti raetiai alpesi hágók és a Szent Gotthárd-hágó jelentősége megnőtt . Uri és Schwyz területeben ésben reichsfrei státuszt kapott a császártól , hogy az uralkodónak közvetlen hatalma legyen a katonai szempontból alapvető fontosságú útvonalak fölött . Miután a Kyburgok kihaltak , birtokaikat a Habsburgok szerezték meg , akik így egyeduralomra tettek szert a Rajnától délre . Habsburg Rudolfban német király lett és az addig reichsfrei Uri , Schwyz és Unterwalden " erdei kantonok " státuszát megvonta , helytartók kormányzata alá helyezve őket . Az Ósvájci Konföderáció Rudolfes halála után a Habsburgok svájci uralma ideiglenesen meggyengült ( a birodalom élére nem fiát , hanem Nassaui Adolfot választották ) és Uri , Schwyz és Unterwalden szabad polgárai védelmi szövetséget kötöttek egymással . Ma ezt a szerződést tekintik a svájci államszövetség , az Ósvájci Konföderáció alapításának , és keltezésének dátuma , augusztus ma Svájc nemzeti ünnepe . Ennek ellenére a dokumentumot feltehetően csak a században foglalták írásba . A svájciak azös morgarteni ésos sempachi csatában legyőzték a Habsburgok seregeit és megerősítették autonómiájukat a Német-római Birodalmon belül . 1353-ban a három őskantonhoz csatlakozott Glarus és Zug közössége , valamint Luzern , Zürich és Bern városa , megalkotva a nyolctagú szövetséget , amely ebben a formában a század végéig megmaradt ( bárközött Zürichet kizárták a konföderációból Toggenburggal való területi vitái miatt ) . A kantonok hagyományos felsorolási sorrendje is a nyolc eredeti kantont veszi előre , utána jönnek a később csatlakozott kantonok . A században a svájci gyalogos zsoldosok nagy hírnévre tettek szert , amit azes években a burgundiai Merész Károllyal szembeni győzelmeik tovább öregbítettek . 1499-ben a svájciak legyőzték a Sváb Ligát és még nagyobb kollektív autonómiát harcoltak ki maguknak a Birodalmon belül ; rájuk nem vonatkoztak azös wormsi reform kitételei és immunitást nyertek a legtöbb császári bírósággal szemben is . II. Gyula pápaban felállította Svájci Testőrséget , amely a mai napig szolgálja a római pápákat . A század végén és a század elején jelentősen kibővült a szövetség , csatlakozott Fribourg , Solothurn , Bázel , Schaffhausen és Appenzell ) ; viszont a svájci katonák elvesztették legyőzhetetlen hírnevüket azös marignanói csatában . A reformáció A vallás reformációját Svájcbanban kezdte el a nevez zürichi prédikátor , Huldrych Zwingli . Zürich , Bern , Bázel és Schaffhausen csatlakozott a reformációhoz , míg Luzern , Uri , Schwyz , Nidwalden , Zug , Fribourg és Solothurn megmaradt a katolikus vallás kebelében . Glarus és Appenzell vallásilag kettészakadt . A szakadás polgárháborúkhoz ( első és második kappeli háború ) vezetettben ésben és azontúl a két egyház követői külön tartották az országgyűlést ( a protestánsok Aarauban , a katolikusok Luzernben - emellett a formális teljes konföderációs gyűlést is összehívták Badenben ) ; de a szövetség túlélte a megpróbáltatást és fennmaradt . A harmincéves háborútól a Konföderáció bukásáig A harmincéves háború idején Svájc Grimmelshausen szavaival " a béke és prosperitás oázisa " volt a háború szaggatta Európa közepén . Ennek fő oka az volt , hogy mindkét félnek szüksége volt a svájci zsoldosokra és nem hagyták volna , hogy az ország riválisuk befolyása alá kerüljön . Ha katonailag nem is , politikailag megpróbáltak befolyást szerezni a Konföderációban olyan zsoldosvezérek révén , mint Jörg Jenatsch vagy Johann Rudolf Wettstein . Graubünden Három Ligája ekkor még nem volt a szövetség teljes jogú tagja és miután belekeveredett a háborúba, ban elvesztette Valtellinát . A vesztfáliai békében Svájc elnyerte függetlenségét a Német-római Birodalomtól és Valtellina is visszakerült Graubündenhez.ban Luzern , Bern , Solothurn és Basel parasztjai fellázadtak a pénz leértékelése miatt . Bár a felkelést leverték , a hatóságok megreformálták az adórendszert és elmaradtak az Európa más tájain ekkoriban bevezetett abszolutista reformok . A vallási feszültségek azonban két alkalommal isban ésben ) fegyveres összecsapásokhoz vezettek Villmergennél . Napóleon és a Helvét Köztársaság A francia forradalmat követő háborúk során Franciaország megszállta Svájcot és az ún . Helvét Köztársasággá szervezte átközött ) . Központosított kormányzata a kantonoknak kevés szerepet hagyott . A helyi hagyományaira és jogaira büszke polgárság nehezen tűrte az átszervezést éstavaszán Svájc központi részén felkelések törtek ki az új államberendezkedéssel szemben . A francia hadsereg leverte a lázadásokat , de a kormányzat támogatottsága meredeken zuhant ; a svájciak zokon vették a központosítást , az új adókat és a vallásellenességet . A svájciakat besorozták a francia hadseregbe , de a katasztrofálises orosz hadjárat után aezer katonából csakan tértek haza . A zsidók helyzete átmenetileg javult , mert eltörölték különadóikat és eskütételüket , ám a régi szabályokatben visszaállították . Csaktől biztosították a zsidóknak a keresztényekkel azonos jogállást . Az egyre bizonytalanabbá váló helyzet Napóleonas törvénye , az Acte de Médiation rendezte . Ebben visszaadta a kantonoknak korábbi önállóságukat ( de francia szövetségesként csapatokat kellett majd adniuk az orosz hadjárathoz ) , illetve átszervezéssel újakat is hoztak létre . Egyes , korábban a kantonokkal szövetséges területek ( Valais/Wallis , Neuchâtel és Genf ) azonban francia ellenőrzés alatt maradtak egészen a Napóleon bukása utánben összehívott bécsi kongresszusig , amelyen a nagyhatalmak elismerték a helyreállított örökös semlegességét . Svájc nemcsak visszakapta elvett területeit , hanem ekkor csatlakozott hozzá kantonként Valais/Wallis , Neuchâtel és Genf . A francia forradalom eszméi és törvényei azonban hosszú távú , jelentős változásokat is hoztak az országban . Ide vezethető vissza a polgárok jogegyenlősége , a nyelvek egyenlősége , a gondolat- és vallásszabadság , a svájci állampolgárság , a hatalmi ágak szétválasztása , a kantonok közötti vámmentesség , az egységes mértékrendszer , a vallásilag vegyes házasságok engedélyezése , a kínvallatás eltörlése , vagy a polgári és büntető jogrendszer reformja . A Sonderbund-háború Azes évek elején a Szövetségi Gyűlésben többséget szereztek a radikálisok és liberálisok , akiket elsősorban az északi városi kantonok polgársága támogatott . Új alkotmányt is javasoltak , amelyet azonban a déli , vidéki , katolikus és konzervatív kantonok elleneztek.ben a katolikus kantonok a Konföderáción belül létrehozták saját szövetségüket , a Sonderbundot . A radikálisok követelték ennek feloszlatását , azös alkotmányra hivatkozva , amely tiltotta a különálló szövetségeket . A déliek ezt megtagadták , mire kitört a rövid Sonderbund-háború . A szövetségi hadsereg kevesebb mint egy hónap alatt győzött és mindösszeembert veszített ( a Sonderbund veszteségei ennél is alacsonyabbak voltak ) . Svájc területén ez volt az utolsó fegyveres összecsapás . A polgárháború utánban új alkotmányt fogadtak el ( melyetben jelentősen átdolgoztak ) , amely a védelmi , külkereskedelmi és törvényhozási feladatokat szövetségi kézben hagyta , de minden egyéb jogot a kantonoknak hagyott . Innentől kezdve Svájc történelme elsősorban az állandó gazdasági , politikai és szociális fejlődésről szólt , melynek révén az ország Európa egyik leggazdagabb országává vált . A század második felében az ipari forradalom Svájcot is elérte . Jelentősen megugrott a textilek - Bázelben például főleg a selyem - termelése . Kezdettől fogva jelentős volt a nők szerepe az ipari fejlődésben;ban a munkások-a nő , akiknek majdnem a fele a textilüzemekben dolgozott ( a második legnagyobb kategória a háztartási alkalmazottaké volt) .között több nő volt alkalmazásban , mint azes években . Svájc a világháborúkban Első világháború Az első világháború kitörésekor Svájc fenntartotta semlegességét , amelyet a nagyhatalmak tiszteletben tartottak . A svájci hadsereget mobilizálták és a Jura-hegységbe vezényelték , hogy megakadályozzák a határsértéseket . Mivel a harcok javarészt elkerülték a határt , a hadsereg létszáma a kezdetiezerről aligezerre apadt a háború végére . A semleges Svájc a menekültek , forradalmárok ( például Lenin ) és pacifista művészek menedékhelyévé vált ; emellett jelentősen megugrott a svájci bankokban elhelyezett külföldi tőke mennyisége.ben a Grimm-Hoffmann botrány ingatta meg a svájci semlegesség látszatát : Arthur Hoffmann , a Szövetségi Tanács tagja és Robert Grimm szocialista politikus különbékét próbált megszervezni Német- és Oroszország között . A háború után felmerült a szomszédos osztrák Vorarlberg csatlakozása Svájchoz , amit a svájci liberálisok , illetve francia és olasz politikusok megakadályoztak . Utóbbiak nem akartak még egy német kantont az országban . Második világháború A második világháború előtt a náci Németország tervezte Svájc annexióját ( Tannenbaum-terv ) , a terv megvalósítására azonban nem került sor . Az európai háborús feszültség növekedésével a svájci hadsereg is felkészült a mobilizációra és a polgári milíciák felállítására egy invázió esetén ; ezenkívül erődökkel és bunkerekkel erősítették meg az alpesi hágókat . Az osztrák Anschluss mintájára a viszonylag kicsi svájci náci párt , amelyet gyakorlatilag a német nagykövetségről irányítottak , megpróbálta megszervezni a német bevonulást , próbálkozásai azonban kudarccal zárultak . Ennek ellenére a pártot nem tiltották be , a veszélyes szomszéddal folytatott óvatos politika jegyében . A hadviselő hatalmak mindkét oldalról nyomást gyakoroltak Svájcra , hogy ne folytasson kereskedelmet az ellenségükkel , az ország - mely élelmiszer-fogyasztásának felét , üzemanyag-szükségletét pedig teljes egészében importálta - nem engedhette meg magának , hogy ne legyenek kereskedelmi kapcsolatai Németországgal , különösenután , mikor megszakadt a Vichy-i Franciaországba vezető vasútvonal és Svájcot teljes egészében tengelyhatalmak vették körbe . Az ország legfontosabb exportcikkei a háború idején precíziós gépek és alkatrészek , órák , elektromos áram és tejtermékek voltak . A háború idején a svájci frank maradt az egyetlen fontos valuta , amelyet mindkét oldalon lehetett váltani és mind a Szövetségesek , mind a németek nagy mennyiségű aranyat váltottak át frankra a Svájci Nemzeti Bankban . Egyedül a Reichsbank3 milliárd frank értékű aranyat adott el svájci bankoknakközött , melynek jelentős részét a németek a megszállt országokból rabolták . Becslések szerint a kelet-európai zsidóktól rabolt aranybólezer franknyi került Svájcba . A háború során Svájcezer menekültnek adott ideiglenes otthont ; ebbőlezer volt fegyverét letevő katona , a többi pedig civil . Itt is jelen volt a németekkel szembeni óvatos politika ; bár a menekültek között legalábbezren a náci letartóztatás elől rejtőztek el Svájcban ( majdnem a felük zsidó volt ) , hivatalosan a J ( Juden ) jelű német útlevéllel rendelkezőktől vízumot követeltek , az illegális határátlépőket pedig visszafordították . Ilyen indokkal mintegyezer belépést tagadtak meg . A zsidókat illegális módszerekkel mentő rendőröket ( Paul Grüninger ) és diplomatákat ( Carl Lutz budapesti alkonzul ) megbüntették vagy felfüggesztették állásukból . A lakosság nagy része - főleg a francia nyelvű kantonokban - a Szövetségesekkel szimpatizált , de a kormányzat az óvatos együttműködés elvét vallotta . A svájci gazdaság egyértelműen profitált a német hadigazdaság kiszolgálásából . Goebbelsban így írt a naplójában : " Svájc a hét hat napján Németországnak dolgozik , a hetediken reménykedik és Anglia győzelméért imádkozik " . A háború után A hidegháború idején a svájci hatóságok komolyan mérlegelték nukleáris fegyverek előállítását , de anyagi problémák miatt a program elhúzódott , míg végül azas atomsorompó-egyezmény miatt a tervet felfüggesztették , majdban végleg elvetették . 1959 óta a kollektív államfőként szolgáló héttagú Szövetségi Tanács tagjait a négy nagy párt ( a protestáns szabaddemokraták , katolikus kereszténydemokraták , baloldali szociáldemokraták és a jobboldali Néppárt ) képviselőiből választja a parlament , így a kormányzatnak gyakorlatilag nincs ellenzéke . Svájcban csatlakozott az Európa Tanácshoz.ben Bern kanton egy része Jura kanton néven csatlakozott az Államszövetséghez . A szövetségi választásokon a nők csakben kaptak választójogot . Annak ellenére , hogy az ENSZ európai székhelye és számos ENSZ-intézmény központja Genfben található , maga Svájc hagyományos semlegességi elvei miatt csakben csatlakozott a világszervezethez , miután egy népszavazáson a polgárok-a jóváhagyását adta erre . Svájc nem tagja az Európai Uniónak , bár - Liechtensteint kivéve - minden szomszédja EU-tagállam . Gazdasági és politikai szempontból is együttműködik az Unióval , megfigyelőként részt vesz tevékenységeiben és belépett a schengeni és a menekültügyi dublini konvencióba . A kantonok csatlakozási sorrendje 1291 – Uri , Schwyz , Unterwalden ( ma Obwalden és Nidwalden kantonokra oszlik ) 1332 – Luzern 1351 – Zürich 1352 – Glarus , Zug 1353 – Bern 1481 – Fribourg , Solothurn 1501 – Basel-Stadt , Basel-Landschaft , Schaffhausen 1513 – Appenzell Außerrhoden , Appenzell Innerrhoden 1803 – Sankt Gallen , Graubünden , Aargau , Thurgau kanton , Ticino , Vaud 1815 – Wallis , Neuchâtel , Genf 1979 – Jura Források Im Hof , U. : Geschichte der Schweiz , Kohlhammer,2001. Schwabe & Co . : Geschichte der Schweiz und der Schweizer, Balsiger , Jörg . Uphill Struggles : The Politics of Sustainable Mountain Development in Switzerland and California Codevilla , Angelo M. Between the Alps and a Hard Place : Switzerland in World War II and the Rewriting of History Dawson , William Harbutt . Social Switzerland : Studies of Present-day Social Movements and Legislation Fahrni , Dieter . An Outline History of Switzerland . From the Origins to the Present Dayh ed . Pro Helvetia , Zurich ) . Halbrook , Stephen P. Target Switzerland : Swiss Armed Neutrality in World War II Luck , James Murray . A History of Switzerland . The First000 Years : Before the Beginnings to the Days of the Present . SPOSS , Palo Alto CA . Oechsli , Wilhelm . History of Switzerland,( 1922 ) Ozment , Steven E. " The Reformation in the Cities : The Appeal of Protestantism to Sixteenth-Century Germany and Switzerland Schelbert , Leo . Historical Dictionary of Switzerland Wilson , John . History of Switzerland Puskás Gyula István : Svájc rövid történelme Fordítás Svájc történelme