Tajpán
A tajpán (Oxyuranus scutellatus) Ausztrália északi és Új-Guinea déli partvidékén élő, a mérgessiklófélékhez tartozó kígyófaj. Mérge valamennyi kígyó közül az egyik legtoxikusabb.

Megjelenése

A tajpánok Ausztrália legnagyobb méretű mérgeskígyói, hosszuk eléri az 1,5-2 métert, tömegük pedig a 3 kilót; 1,2 méteresen már ivarérettek. A Queenslandi Múzeum adatai szerint a rekordméretű tajpán 2,9 méteres és 6,5 kg-os volt.

Feje nagy, hosszú és keskeny, hasonlóan az afrikai fekete mambához, de annak "koporsóalakja" nélkül. Vékonyabb nyaka jól elkülönül fejétől. Homloka szögletes és lapos, orra és szájkörnyékének színe világosabb, mint a feje és háta. Teste karcsú, de erőteljes. Több színváltozata is létezik: a világos olívaszíntől a vörösbarnáig, vagy akár sötétszürke és fekete is lehet. Mintázata nincs, pikkelyei simák, bár a nyaktájon kisebb kiemelkedés futhat rajtuk. Oldala világosabb mint a háta, a hasa pedig halványsárga vagy törtfehér. A hasán lehetnek kis narancssárga vagy rózsaszín foltok. A tajpánok télen sötétebbek, nyáron kifakulnak. Szemük nagy, szivárványhártyájuk világos- vagy mogyoróbarna, pupillájuk kerek. Méregfogai elérhetik a 12 mm-es hosszúságot.

Két alfaja ismert:
Oxyuranus scutellatus canni  (Slater, 1956) pápua tajpán; Új-Guineán él
Oxyuranus scutellatus scutellatus 	(W. Peters, 1867) parti tajpán vagy közönséges tajpán; Ausztrália északi partvidékén honos

Hasonló fajok a textilmintás barnakígyó (Pseudonaja textilis) és a barna ausztrálsikló (Pseudechis australis).

Elterjedése
A tajpán Új-Guinea (mind az indonéz, mint a Pápua Új-Guinea-i oldalon, de utóbbiban gyakoribb) déli partjainál és Ausztráliában Queensland észak-északkeleti, az Északi terület északi és Nyugat-Ausztrália északkeleti vidékein honos; angol nevétől (coastal taipan, parti tajpán) eltérően akár több száz kilométerre a tengertől. Melegkedvelő faj, hiányzik onnan, ahol a maximális téli hőmérséklet 20 °C alá csökken.

Élőhelyét illetően a tajpán nem válogatós, egyaránt előfordul trópusi esőerdőben, monszunerdőben, keménylevelű bozóterdőkben, természetes és ültetett réteken, legelőkön vagy szeméttelepeken. Queenslandban beköltözött a cukornádültetvényekre, ahol az elszaporodott rágcsálókra vadászik. Észak-Queenslanden a Cape York-félszigeten elsősorban a nyílt erdők lakója. Amikor nem vadászik, többnyire elhagyott föld alatti járatokban, odvas fatörzsekben és avarkupacokban húzza meg magát.

Életmódja
A tajpán főleg nappali életmódot folytat, többnyire reggel aktív, de nagy meleg idején inkább éjszaka vadászik. Zsákmányát elsősorban szemeivel érzékeli, mozgás közben fejét kissé megemeli a talajszintről. Ha meglátja áldozatát megdermed, majd villámgyorsan ráveti magát és többször megmarja. Ezután elengedni, míg a méreg végez vele. Ezzel a stratégiával a kígyó minimalizálja annak veszélyét, hogy a végveszélybe kerülő rágcsálók megkarmolják vagy erőteljes metszőfogaikkal megharapják. Nem agresszív állat, veszély közeledtével inkább a menekülést választja. Ha azonban sarokba szorítva érzi magát vagy meglepik, határozottan és ismételten megmarja háborgatóját.

A tajpánok kisemlősökkel (egerekkel, patkányokkal, bandikutokkal) és madarakkal táplálkoznak. A fiatal példányok (fogságban legalábbis) megeszik a gyíkokat is.

A tajpánok tél végén, tavasz elején (augusztus-októberben) párzanak. A hímek ilyenkor megküzdenek egymással, egymás köré fonódva megpróbálják a másik fejét lenyomni a földre. Fogságban élő tajpánoknál három és fél óráig tartó kopulációt is megfigyeltek. A nőstények a párzás után 2-3 hónappal 7-20 tojást raknak, melyek 64-68 nap múlva kelnek ki. A frissen kikelő kígyók 30–45 cm hosszúak és azonnal képesek vadászni és gondoskodni magukról.

Kígyóméreg
Az Encyclopaedia Britannica szerint a tajpán a második legveszélyesebb mérgeskígyó a világon (közeli rokona, a kispikkelyű tajpán mögött). Mérge rendkívül hatékony, LD50 értéke 0,106-0,12 mg/kg, ezzel a szárazföldi kígyók között a harmadik legtoxikusabb. Egy harapással átlagosan 120 mg mérget fecskendez áldozatába, de ez elérheti a 400 mg-ot is: ezzel egy átlagos marással 20 embert vagy 40 ezer egeret lenne képes megölni.

Mérge tajkatoxint tartalmaz, amely az idegrendszert támadja és gátolja a véralvadást. A megmart egyén tünetei: fejfájás, hányinger/hányás, izomrángás, bénulás, belső vérzés, az izomszövet szétesése és vesekárosodás. Az áldozat egészségi állapotától, a marás helyétől és a méreg mennyiségétől függően átlagosan 2,5 órán belül (de akár félórán belül) beáll a halál. A kezeletlen tajpánmarás után a halálozás közel 100%. Ellenszérum 1956 óta létezik.

Források
9 of the World's Deadliest Snakes Encyclopaedia Britannica
Oxyuranus scutellatus (Peters, 1867) The Reptile Database
Oxyuranus scutellatus Clinical toxicology resources
Coastal Taipan Queensland Museum
Coastal taipan Australian museum

Mérgessiklófélék
Hüllőfajok
Ausztrália hüllői
A tajpán ( Oxyuranus scutellatus ) Ausztrália északi és Új-Guinea déli partvidékén élő , a mérgessiklófélékhez tartozó kígyófaj. Mérge valamennyi kígyó közül az egyik legtoxikusabb . Megjelenése A tajpánok Ausztrália legnagyobb méretű mérgeskígyói , hosszuk eléri az5-2 métert , tömegük pedig akilót;2 méteresen már ivarérettek . A Queenslandi Múzeum adatai szerint a rekordméretű tajpán9 méteres és5 kg-os volt . Feje nagy , hosszú és keskeny , hasonlóan az afrikai fekete mambához , de annak " koporsóalakja " nélkül . Vékonyabb nyaka jól elkülönül fejétől . Homloka szögletes és lapos , orra és szájkörnyékének színe világosabb , mint a feje és háta . Teste karcsú , de erőteljes . Több színváltozata is létezik : a világos olívaszíntől a vörösbarnáig , vagy akár sötétszürke és fekete is lehet . Mintázata nincs , pikkelyei simák , bár a nyaktájon kisebb kiemelkedés futhat rajtuk . Oldala világosabb mint a háta , a hasa pedig halványsárga vagy törtfehér . A hasán lehetnek kis narancssárga vagy rózsaszín foltok . A tajpánok télen sötétebbek , nyáron kifakulnak . Szemük nagy , szivárványhártyájuk világos- vagy mogyoróbarna , pupillájuk kerek . Méregfogai elérhetik amm-es hosszúságot . Két alfaja ismert : Oxyuranus scutellatus canni ( Slater,pápua tajpán ; Új-Guineán él Oxyuranus scutellatus scutellatus ( W. Peters,parti tajpán vagy közönséges tajpán ; Ausztrália északi partvidékén honos Hasonló fajok a textilmintás barnakígyó ( Pseudonaja textilis ) és a barna ausztrálsikló ( Pseudechis australis ) . Elterjedése A tajpán Új-Guinea ( mind az indonéz , mint a Pápua Új-Guinea-i oldalon , de utóbbiban gyakoribb ) déli partjainál és Ausztráliában Queensland észak-északkeleti , az Északi terület északi és Nyugat-Ausztrália északkeleti vidékein honos ; angol nevétől ( coastal taipan , parti tajpán ) eltérően akár több száz kilométerre a tengertől . Melegkedvelő faj , hiányzik onnan , ahol a maximális téli hőmérséklet°C alá csökken . Élőhelyét illetően a tajpán nem válogatós , egyaránt előfordul trópusi esőerdőben , monszunerdőben , keménylevelű bozóterdőkben , természetes és ültetett réteken , legelőkön vagy szeméttelepeken. Queenslandban beköltözött a cukornádültetvényekre , ahol az elszaporodott rágcsálókra vadászik . Észak-Queenslanden a Cape York-félszigeten elsősorban a nyílt erdők lakója . Amikor nem vadászik , többnyire elhagyott föld alatti járatokban , odvas fatörzsekben és avarkupacokban húzza meg magát . Életmódja A tajpán főleg nappali életmódot folytat , többnyire reggel aktív , de nagy meleg idején inkább éjszaka vadászik . Zsákmányát elsősorban szemeivel érzékeli , mozgás közben fejét kissé megemeli a talajszintről . Ha meglátja áldozatát megdermed , majd villámgyorsan ráveti magát és többször megmarja . Ezután elengedni , míg a méreg végez vele . Ezzel a stratégiával a kígyó minimalizálja annak veszélyét , hogy a végveszélybe kerülő rágcsálók megkarmolják vagy erőteljes metszőfogaikkal megharapják . Nem agresszív állat , veszély közeledtével inkább a menekülést választja . Ha azonban sarokba szorítva érzi magát vagy meglepik , határozottan és ismételten megmarja háborgatóját . A tajpánok kisemlősökkel ( egerekkel , patkányokkal , bandikutokkal ) és madarakkal táplálkoznak . A fiatal példányok ( fogságban legalábbis ) megeszik a gyíkokat is . A tajpánok tél végén , tavasz elején ( augusztus-októberben ) párzanak . A hímek ilyenkor megküzdenek egymással , egymás köré fonódva megpróbálják a másik fejét lenyomni a földre . Fogságban élő tajpánoknál három és fél óráig tartó kopulációt is megfigyeltek . A nőstények a párzás utánhónappaltojást raknak , melyeknap múlva kelnek ki . A frissen kikelő kígyók45 cm hosszúak és azonnal képesek vadászni és gondoskodni magukról . Kígyóméreg Az Encyclopaedia Britannica szerint a tajpán a második legveszélyesebb mérgeskígyó a világon ( közeli rokona , a kispikkelyű tajpán mögött ) . Mérge rendkívül hatékony , LD50 értéke106-0,12 mg/kg , ezzel a szárazföldi kígyók között a harmadik legtoxikusabb . Egy harapással átlagosanmg mérget fecskendez áldozatába , de ez elérheti amg-ot is : ezzel egy átlagos marássalembert vagyezer egeret lenne képes megölni . Mérge tajkatoxint tartalmaz , amely az idegrendszert támadja és gátolja a véralvadást . A megmart egyén tünetei : fejfájás , hányinger/ hányás , izomrángás , bénulás , belső vérzés , az izomszövet szétesése és vesekárosodás . Az áldozat egészségi állapotától , a marás helyétől és a méreg mennyiségétől függően átlagosan5 órán belül ( de akár félórán belül ) beáll a halál . A kezeletlen tajpánmarás után a halálozás közel . Ellenszérumóta létezik . Források 9 of the World's Deadliest Snakes Encyclopaedia Britannica Oxyuranus scutellatus ( Peters,The Reptile Database Oxyuranus scutellatus Clinical toxicology resources Coastal Taipan Queensland Museum Coastal taipan Australian museum Mérgessiklófélék Hüllőfajok Ausztrália hüllői