Shakespeare művei a magyar színházban
William Shakespeare darabjainak színpadra állítása az egész világon a mindenkori kulturális elit szívügye, ez kiváltképp igaz nálunk, hiszen Magyarországon a kultúra ezernyi szálon kapcsolódik William Shakespeare műveihez, és annak fordításaihoz. Utóbbi több mint kétszáz éves történelmünk során több kulturális mérföldkövet találhatunk, mely valamilyen formán köthető egy-egy Shakespeare-fordításhoz (például a nyelvújítás és Kazinczy Ferenc Shakespeare-fordításai), így hát elmondható, hogy Shakespeare színpadra állítása egyben szimbolikus jelentőséggel is bír.

Nyelvújítás és a kezdetek 
 
Az első Shakespeare-fordítás Kazinczy Ferenc nevéhez fűződik, ő fordította ugyanis itthon elsőként a Hamletet. Érdekesség azonban, hogy nem angolról, hanem Schröder német fordításából fordította tovább magyarra. Kazinczy eredetileg a Kelemen László Magyar Játszó Társulat megbízásából végezte a munkát, de végül az ősbemutatóra 1794. január 27-én került sor Kolozsváron, a címszerepben Kótsi Patkó Jánossal. A kolozsvári társulat ugyanebben az évben az Othello, a velencei szerecsen című darabot is bemutatta március 24-én, K. Boér Sándor fordításában.

Reformkor 
 
1837-ben a Nemzeti Színház első Shakespeare-darabjának tapsolhattak a pesti nézők, ugyanis Komlóssy Ferenc (Kazinczyhoz hasonlóan nem az eredeti, hanem a Franz Ignaz Holbein német verziója nyomán) magyar fordításában előadták a Szerelem mindent tehet című vígjátékot, amit a mai nézők A makrancos hölgy néven ismernek. A Nemzeti Színház következő évadában is mutattak be új Shakespeare-fordítást, akkor a Vajda Péter által (szintén németből) tolmácsolt Lear király-t láthatta a nagyérdemű. A felhasznált német szövegek érdekessége, hogy Gajdó Tamás színháztörténész szerint azért ezeket használták a magyar fordítók, mert ezek kevésbé voltak „erőszakosak”, mint az eredeti. A következő években hagyománnyá vált, hogy újabb és újabb Shakespeare-mű magyar verzióját mutatták be a Nemzetiben, így következett sorban a Hamlet, A velencei kalmár, majd a Coriolanus. 1843. április elsején mutatták be a III. Richárdot, melyben olyan színészek játszottak címszerepet itthon, mint Lendvay Márton vagy Egressy Gábor.

Aztán Arany János lefordította a Hamletet, a Szentivánéji álmot és a János királyt, Petőfi a Coriolanust, Vörösmarty a Lear királyt, a Julius Caesart. Ezek már időtálló fordítások.

XX. század eleje: Shakespeare – Recepció és a fordítások 
 
A XX. század színházi törekvései arra irányultak, hogy a színház visszataláljon spontán közösségteremtő funkciójához, bevonja a nézőket az előadásba, és önálló, sajátosan teátrális eszközökkel, látvány-, hangzás- és mozgáseffektusokkal dolgozó színházművészetet alakítson ki. A Shakespeare-szövegek szabad átírása az egész 18–19. századi színjátszást is jellemezte. Magyarországon gyakori volt, hogy a 19. században működő vándortársulatok az adott színdarabból csak egy-egy jelenetet mutattak be, és nem az egész darabot, ráadásul olyan „fordításban”, amely éppen akadt – a 20. század első évtizedeitől az első olyan rendező, aki a szövegek minőségére is rendszeresen és tudatosan komoly gondot fordított, Hevesi Sándor volt, aki elégedetlen lévén egy-egy már meglévő szöveggel, kijavítgatta a fordítások apróbb hibáit, sőt az előadás kedvéért újrafordított akár egész drámákat is. Janovics Jenő 1913–1914-ben tizennégy bemutatóból álló Shakespeare-drámaciklust állított színpadra Kolozsváron.

A Shakespeare-darabok színrevitele és a fordítás problematikája szinte minden színháztörténeti és drámatörténeti időszakban felmerül. Ez alól nem kivétel a magyar irodalom és színház sem. A XX. század első felében a Shakespeare-fordításokról szóló írások nagy részében a szöveg és a költészet iránti csodálat, áhítat, és az autentikus shakespeare-i nyelv keresése állt a középpontban. Babits a Nyugatban 1924-ben az „új magyar Shakespeare-fordítás eszméjének” tervezetét 18 pontban foglalja össze, és ezek között - bár Babits a közérthetőség mellett érvel - nem esik szó a színpadi alkalmazásról. A XX. század első felének rendezői - bár Shakespeare-re elsősorban mint drámaíróra és nem költőre tekintenek - zömében ugyanúgy szövegközpontúan gondolkodnak, ahogy az irodalmárok. Hevesi Sándor szerint Shakespeare a szavakkal való szuggerálás mestere, és a színház feladata az, hogy felnőjön a shakespeare-i szöveghez. Hevesi kedvenc fordítói Babits és különösen Arany. Németh Antal az 1948-as A teljes magyar Shakespeare című tanulmányában Vörösmarty, Arany és Szabó Lőrinc fordításairól értekezve szükségesnek tartja a romantika szellemében készült fordítások revízióját. Habár elismeri Arany költői nagyságát, alapvetően Kosztolányi, Áprily Lajos és Szabó Lőrinc munkái mellett érvel nemcsak a jobban érthető színpadi szöveg, de az olvashatóság okán is. Vörösmarty és Áprily fordításait összehasonlítva megállapítja, hogy „Vörösmarty Shakespeare-felfogását átértékelte az idő”, és helyette a korszerű tolmácsolásokat kell olvasni és követni. A XX. század első évtizedeiben, miután többek között Hevesi Sándor és Király György elméleti munkái, valamint Babits és Kosztolányi Shakespeare-fordítói kezdeményezései újradefiniálták a magyar Shakespeare-t, alapvető igény mutatkozott egy új, modern, élő Shakespeare-re, amit 1935-ben Szabó Lőrinc szólaltatott meg először. Az új magyar Shakespeare iránti igény és Szabó Lőrincnek az 1930-as években beérő költői hangja Németh Antal, a Nemzeti Színház igazgatója megbízásai nyomán talált egymásra, aminek az eredménye egy egyedülálló, két évtizedes Shakespeare-fordítói oeuvre (mű) megszületése volt. Az 1935-ös nemzeti színházi Athéni Timon Schöpflin Aladár szerint „kísérlet Shakespeare-nek új, egyszerűbb stílusban való játszására” is. A színészek - Schöpflin szerint - egyszerűen, világosan, a társalkodó dráma hangján beszélnek. A főszereplő, Somlay Artúr pedig a darabot és a szerepet egyaránt igyekszik a mai ember abszolút közelségébe hozni úgy, hogy kerüli a látványos szavalást, és úgy kíván megszólalni, mintha „kedves ismerősünkkel beszélnénk”. Mindebben pedig nagy segítségére van a Szabó Lőrinc-féle fordítás. Látható tehát, hogy az 1935-ös Athéni Timon az aktualizálásra, a modernizálásra törekszik úgy, hogy az a szövegre épít.

Hatvanas évek 
 
Marton Endre 1964-es, Nemzeti Színházban színpadra vitt Learje szöveg szempontjából csupán kisebb húzásokat eszközölve pontosan igyekezett tartani Vörösmarty Mihály a Folio szövegére alapuló fordítását. Ám a színészek jól artikuláltan, szenvtelenül, már-már fáradtan beszélnek, miközben gyakorlatilag szinte egyáltalán nem mozognak a színpadon, játékuk merev, kötelességszerű. A jelmezek Peter Brook jelmezeit idézik, mindenki bőrruhákat visel, bár Nádas Péter szerint jellegteleneket. A színpadkép is a brooki előadásnak megfelelően kiüresített, nem igyekszik semmiféle reális színpadképet teremteni, hanem inkább szimbolizálja a teret: egyszerű faszékek és oszlopok között zajlik a cselekmény. Budapesten a Vígszínházban Vámos László még megrendezte az Antonius és Kleopátrát, a Madách Színházban pedig Ádám Ottó az Othellót.

Hetvenes évek 
 
Az 1972-es vendégszereplést követően 1974-ben két vidéki színházban is rendeztek emlékezetes Shakespeare-komédiát. A kaposvári Csiky Gergely Színház Ahogy tetszik-előadását Zsámbéki Gábor rendezte. Saját bevallása szerint nem annyira a vendégjáték, mint Peter Brook könyve, Az üres tér hatott rá. Hangsúlyozta, hogy az erdő nem valóságos tér, hanem „a tisztaság erdeje – valójában vágykép, ami könnyen szertefoszlik”. Ennek megfelelően az erdőt lelógó kötelek és puha leplek jelképezték. A 19. században forgalomba került, a Shakespeare-előadásokat uraló realisztikus/naturalisztikus színpadkép, amely főként a Meiningeni Udvari Színház hatásának tulajdonítható, de Max Reinhardt színpadképeinek is nagy szerep jutott, ebben az előadásban gyakorlatilag leváltódik. Az Ahogy tetszik-et játszó színészek, szintén Peter Brook könyvének ösztönzésére, nem törekedtek korhű jelmezek kiválasztására, hanem a figurát jellemző modern jelmezeket öltöttek magukra: Rosalinda bőrnadrágot, Orlando farmert hordott, Célia például miniszoknyában lépett színre. Zsámbéki Gábor rendezése nemcsak a brooki vendégjátékban használt ötletekből merített, hanem olyan egyéb nyíltan teátrális elemeket is használt, mint az általában színfalak mögött tartózkodó színházi emberek színpadon való szerepeltetése: az első rész végén ugyanis Ascher Tamás, Zsámbéki, Babarczy László és Pauer Gyula, a díszlettervező megjelent az „ardennes-i erdőben”, és furulyán kísérték a jó Herceg és kíséretének dalát. Utána pedig a béke jegyében mindenkinek szeltek egy szelet kenyeret. A budapesti vendégszereplés alkalmával kétszer kellett egy napon műsorra tűzni az Ahogy tetszik-et, hogy minden érdeklődő láthassa. Az előadás méltán vált hírhedtté Magyarországon – habár a kritika nem nagyon dicsérte –, s a kaposvári színház innentől kezdve változott a színházrajongók Mekkájává. Előadásaira ezentúl buszok vitték a nézőket Budapestről. Az ugyanebben az évben Pécsett megrendezett másik Shakespeare-komédia, a Tévedések vígjátéka Sík Ferenc rendezésében szintén sikeres előadás volt, s ugyancsak hasonlatosságot mutatott Brook vendégjátékával. A másfél órás előadás alatt a színészek egyszerre játszottak a színpad különböző pontjait bejárva, használva a színpad minden zugát. A figurák szinte akrobatikus mozgássorokat hajtottak végre, bukfenceztek, szaltóztak s egyéb mutatványokkal szakították félbe a mondataikat: a Herceg példának okáért egyfolytában ugrált vagy szökdécselt. Maga az előadás kezdete is már utal egyfajta nyílt teatralitásra, hiszen a nézőket kéregető színészek, koldusok fogadják.

Napjainkban 
 
Az Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet adattára szerint jelenleg a Szentivánéji álom a legjátszottabb Shakespeare darab hazánkban, nyomában a Rómeó és Júlia, ami mellé a Hamlet fért fel még a képzeletbeli dobogóra. Több, mint ezer alkalommal játszottak magyarra fordított Shakespeare-t magyar színházban. A klasszikusok mellett az utóbbi időkben Nádasdy Ádám fordításai is népszerűek. Nádasdy Shakespeare fordításaival a modern színház problematikájára hívja fel a figyelmet, hiszen a klasszikus műveket a modern magyar nyelv közegébe helyezi át, így aktualizálva a szövegeket. Ezzel kívánja életre hívni a mára legtöbb esetben archaikussá vált korábbi fordításokat.
Ismételten Shakespeare szimbolikus szerepét bizonyítja, hogy a Bárkaszínház alakuló előadása is a Szentivánéji álom egy kultikussá vált feldolgozása volt. Nevezetes továbbá Alföldi Róbert még a Nemzeti Színházban színpadra vitt Hamletje is, ahol a színészek a nézőtér sorai között játszottak, így változtatva a cselekmény perspektíváján, a nézők nézőpontján, tovább fokozva a karakterek kiszolgáltatottságának érzetét. Érdekesség, hogy van olyan előadás, ami még a saját színházát is túlélte; a Krétakör Hamletje még a színház megszűnése után is járja az országot Schilling Árpád rendezésében.

Jegyzetek

Források

További információk

Kapcsolódó szócikkek 

William Shakespeare
William Shakespeare darabjainak színpadra állítása az egész világon a mindenkori kulturális elit szívügye , ez kiváltképp igaz nálunk , hiszen Magyarországon a kultúra ezernyi szálon kapcsolódik William Shakespeare műveihez , és annak fordításaihoz . Utóbbi több mint kétszáz éves történelmünk során több kulturális mérföldkövet találhatunk , mely valamilyen formán köthető egy-egy Shakespeare-fordításhoz ( például a nyelvújítás és Kazinczy Ferenc Shakespeare-fordításai ) , így hát elmondható , hogy Shakespeare színpadra állítása egyben szimbolikus jelentőséggel is bír . Nyelvújítás és a kezdetek Az első Shakespeare-fordítás Kazinczy Ferenc nevéhez fűződik , ő fordította ugyanis itthon elsőként a Hamletet . Érdekesség azonban , hogy nem angolról , hanem Schröder német fordításából fordította tovább magyarra . Kazinczy eredetileg a Kelemen László Magyar Játszó Társulat megbízásából végezte a munkát , de végül az ősbemutatóra januárén került sor Kolozsváron , a címszerepben Kótsi Patkó Jánossal . A kolozsvári társulat ugyanebben az évben az Othello , a velencei szerecsen című darabot is bemutatta márciusén , K. Boér Sándor fordításában . Reformkor 1837-ben a Nemzeti Színház első Shakespeare-darabjának tapsolhattak a pesti nézők , ugyanis Komlóssy Ferenc ( Kazinczyhoz hasonlóan nem az eredeti , hanem a Franz Ignaz Holbein német verziója nyomán ) magyar fordításában előadták a Szerelem mindent tehet című vígjátékot , amit a mai nézők A makrancos hölgy néven ismernek . A Nemzeti Színház következő évadában is mutattak be új Shakespeare-fordítást , akkor a Vajda Péter által ( szintén németből ) tolmácsolt Lear király-t láthatta a nagyérdemű . A felhasznált német szövegek érdekessége , hogy Gajdó Tamás színháztörténész szerint azért ezeket használták a magyar fordítók , mert ezek kevésbé voltak „ erőszakosak” , mint az eredeti . A következő években hagyománnyá vált , hogy újabb és újabb Shakespeare-mű magyar verzióját mutatták be a Nemzetiben , így következett sorban a Hamlet , A velencei kalmár , majd a Coriolanus. április elsején mutatták be a III. Richárdot , melyben olyan színészek játszottak címszerepet itthon , mint Lendvay Márton vagy Egressy Gábor . Aztán Arany János lefordította a Hamletet , a Szentivánéji álmot és a János királyt , Petőfi a Coriolanust , Vörösmarty a Lear királyt , a Julius Caesart . Ezek már időtálló fordítások. XX. század eleje : Shakespeare – Recepció és a fordítások A XX. század színházi törekvései arra irányultak , hogy a színház visszataláljon spontán közösségteremtő funkciójához , bevonja a nézőket az előadásba , és önálló , sajátosan teátrális eszközökkel , látvány- , hangzás- és mozgáseffektusokkal dolgozó színházművészetet alakítson ki . A Shakespeare-szövegek szabad átírása az egész19. századi színjátszást is jellemezte . Magyarországon gyakori volt , hogy a században működő vándortársulatok az adott színdarabból csak egy-egy jelenetet mutattak be , és nem az egész darabot , ráadásul olyan „ fordításban” , amely éppen akadt – a század első évtizedeitől az első olyan rendező , aki a szövegek minőségére is rendszeresen és tudatosan komoly gondot fordított , Hevesi Sándor volt , aki elégedetlen lévén egy-egy már meglévő szöveggel , kijavítgatta a fordítások apróbb hibáit , sőt az előadás kedvéért újrafordított akár egész drámákat is . Janovics Jenő1914-ben tizennégy bemutatóból álló Shakespeare-drámaciklust állított színpadra Kolozsváron . A Shakespeare-darabok színrevitele és a fordítás problematikája szinte minden színháztörténeti és drámatörténeti időszakban felmerül . Ez alól nem kivétel a magyar irodalom és színház sem . A XX. század első felében a Shakespeare-fordításokról szóló írások nagy részében a szöveg és a költészet iránti csodálat , áhítat , és az autentikus shakespeare-i nyelv keresése állt a középpontban . Babits a Nyugatbanben az „ új magyar Shakespeare-fordítás eszméjének” tervezetétpontban foglalja össze , és ezek között - bár Babits a közérthetőség mellett érvel - nem esik szó a színpadi alkalmazásról . A XX. század első felének rendezői - bár Shakespeare-re elsősorban mint drámaíróra és nem költőre tekintenek - zömében ugyanúgy szövegközpontúan gondolkodnak , ahogy az irodalmárok . Hevesi Sándor szerint Shakespeare a szavakkal való szuggerálás mestere , és a színház feladata az , hogy felnőjön a shakespeare-i szöveghez . Hevesi kedvenc fordítói Babits és különösen Arany . Németh Antal azas A teljes magyar Shakespeare című tanulmányában Vörösmarty , Arany és Szabó Lőrinc fordításairól értekezve szükségesnek tartja a romantika szellemében készült fordítások revízióját . Habár elismeri Arany költői nagyságát , alapvetően Kosztolányi , Áprily Lajos és Szabó Lőrinc munkái mellett érvel nemcsak a jobban érthető színpadi szöveg , de az olvashatóság okán is . Vörösmarty és Áprily fordításait összehasonlítva megállapítja , hogy „ Vörösmarty Shakespeare-felfogását átértékelte az idő” , és helyette a korszerű tolmácsolásokat kell olvasni és követni . A XX. század első évtizedeiben , miután többek között Hevesi Sándor és Király György elméleti munkái , valamint Babits és Kosztolányi Shakespeare-fordítói kezdeményezései újradefiniálták a magyar Shakespeare-t , alapvető igény mutatkozott egy új , modern , élő Shakespeare-re , amitben Szabó Lőrinc szólaltatott meg először . Az új magyar Shakespeare iránti igény és Szabó Lőrincnek azas években beérő költői hangja Németh Antal , a Nemzeti Színház igazgatója megbízásai nyomán talált egymásra , aminek az eredménye egy egyedülálló , két évtizedes Shakespeare-fordítói oeuvre ( mű ) megszületése volt . Azös nemzeti színházi Athéni Timon Schöpflin Aladár szerint „ kísérlet Shakespeare-nek új , egyszerűbb stílusban való játszására” is . A színészek - Schöpflin szerint - egyszerűen , világosan , a társalkodó dráma hangján beszélnek . A főszereplő , Somlay Artúr pedig a darabot és a szerepet egyaránt igyekszik a mai ember abszolút közelségébe hozni úgy , hogy kerüli a látványos szavalást , és úgy kíván megszólalni , mintha „ kedves ismerősünkkel beszélnénk” . Mindebben pedig nagy segítségére van a Szabó Lőrinc-féle fordítás . Látható tehát , hogy azös Athéni Timon az aktualizálásra , a modernizálásra törekszik úgy , hogy az a szövegre épít . Hatvanas évek Marton Endrees , Nemzeti Színházban színpadra vitt Learje szöveg szempontjából csupán kisebb húzásokat eszközölve pontosan igyekezett tartani Vörösmarty Mihály a Folio szövegére alapuló fordítását . Ám a színészek jól artikuláltan , szenvtelenül , már-már fáradtan beszélnek , miközben gyakorlatilag szinte egyáltalán nem mozognak a színpadon , játékuk merev , kötelességszerű . A jelmezek Peter Brook jelmezeit idézik , mindenki bőrruhákat visel , bár Nádas Péter szerint jellegteleneket . A színpadkép is a brooki előadásnak megfelelően kiüresített , nem igyekszik semmiféle reális színpadképet teremteni , hanem inkább szimbolizálja a teret : egyszerű faszékek és oszlopok között zajlik a cselekmény . Budapesten a Vígszínházban Vámos László még megrendezte az Antonius és Kleopátrát , a Madách Színházban pedig Ádám Ottó az Othellót . Hetvenes évek Azes vendégszereplést követőenben két vidéki színházban is rendeztek emlékezetes Shakespeare-komédiát . A kaposvári Csiky Gergely Színház Ahogy tetszik-előadását Zsámbéki Gábor rendezte . Saját bevallása szerint nem annyira a vendégjáték , mint Peter Brook könyve , Az üres tér hatott rá . Hangsúlyozta , hogy az erdő nem valóságos tér , hanem „ a tisztaság erdeje – valójában vágykép , ami könnyen szertefoszlik” . Ennek megfelelően az erdőt lelógó kötelek és puha leplek jelképezték . A században forgalomba került , a Shakespeare-előadásokat uraló realisztikus / naturalisztikus színpadkép , amely főként a Meiningeni Udvari Színház hatásának tulajdonítható , de Max Reinhardt színpadképeinek is nagy szerep jutott , ebben az előadásban gyakorlatilag leváltódik . Az Ahogy tetszik-et játszó színészek , szintén Peter Brook könyvének ösztönzésére , nem törekedtek korhű jelmezek kiválasztására , hanem a figurát jellemző modern jelmezeket öltöttek magukra : Rosalinda bőrnadrágot , Orlando farmert hordott , Célia például miniszoknyában lépett színre . Zsámbéki Gábor rendezése nemcsak a brooki vendégjátékban használt ötletekből merített , hanem olyan egyéb nyíltan teátrális elemeket is használt , mint az általában színfalak mögött tartózkodó színházi emberek színpadon való szerepeltetése : az első rész végén ugyanis Ascher Tamás , Zsámbéki , Babarczy László és Pauer Gyula , a díszlettervező megjelent az „ ardennes-i erdőben” , és furulyán kísérték a jó Herceg és kíséretének dalát . Utána pedig a béke jegyében mindenkinek szeltek egy szelet kenyeret . A budapesti vendégszereplés alkalmával kétszer kellett egy napon műsorra tűzni az Ahogy tetszik-et , hogy minden érdeklődő láthassa . Az előadás méltán vált hírhedtté Magyarországon – habár a kritika nem nagyon dicsérte – , s a kaposvári színház innentől kezdve változott a színházrajongók Mekkájává . Előadásaira ezentúl buszok vitték a nézőket Budapestről . Az ugyanebben az évben Pécsett megrendezett másik Shakespeare-komédia , a Tévedések vígjátéka Sík Ferenc rendezésében szintén sikeres előadás volt , s ugyancsak hasonlatosságot mutatott Brook vendégjátékával . A másfél órás előadás alatt a színészek egyszerre játszottak a színpad különböző pontjait bejárva , használva a színpad minden zugát . A figurák szinte akrobatikus mozgássorokat hajtottak végre , bukfenceztek , szaltóztak s egyéb mutatványokkal szakították félbe a mondataikat : a Herceg példának okáért egyfolytában ugrált vagy szökdécselt . Maga az előadás kezdete is már utal egyfajta nyílt teatralitásra , hiszen a nézőket kéregető színészek , koldusok fogadják . Napjainkban Az Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet adattára szerint jelenleg a Szentivánéji álom a legjátszottabb Shakespeare darab hazánkban , nyomában a Rómeó és Júlia , ami mellé a Hamlet fért fel még a képzeletbeli dobogóra . Több , mint ezer alkalommal játszottak magyarra fordított Shakespeare-t magyar színházban . A klasszikusok mellett az utóbbi időkben Nádasdy Ádám fordításai is népszerűek . Nádasdy Shakespeare fordításaival a modern színház problematikájára hívja fel a figyelmet , hiszen a klasszikus műveket a modern magyar nyelv közegébe helyezi át , így aktualizálva a szövegeket . Ezzel kívánja életre hívni a mára legtöbb esetben archaikussá vált korábbi fordításokat . Ismételten Shakespeare szimbolikus szerepét bizonyítja , hogy a Bárkaszínház alakuló előadása is a Szentivánéji álom egy kultikussá vált feldolgozása volt . Nevezetes továbbá Alföldi Róbert még a Nemzeti Színházban színpadra vitt Hamletje is , ahol a színészek a nézőtér sorai között játszottak , így változtatva a cselekmény perspektíváján , a nézők nézőpontján , tovább fokozva a karakterek kiszolgáltatottságának érzetét . Érdekesség , hogy van olyan előadás , ami még a saját színházát is túlélte ; a Krétakör Hamletje még a színház megszűnése után is járja az országot Schilling Árpád rendezésében . Jegyzetek Források További információk Kapcsolódó szócikkek William Shakespeare