Solymár-akna
A Solymár-akna a Pilisi-szénmedence Nagykovácsi, Pilisszentiván, Pilisvörösvár és Solymár közigazgatási területe alatt elterülő szénmezejének egyik jelentős szénbányája volt, amely körülbelül másfél évtizeden keresztül működött az 1920-as és 1930-as években. Itt zajlott 1933-ban a magyarországi szénbányászat egyik legnagyobb publicitást kapott, döntően eredményes bányamentő akciója, egy vízbetörést követően, melynek mindössze 2 ember esett áldozatául, 9 mélyben rekedt bányamunkást pedig az öt napon keresztül tartó mentés eredményeként sikerült épségben a felszínre hozni. A második világháború előtt az aknát lezárták, de a kapcsolódó létesítmények közül néhány még ma is megvan, ezek ipartörténeti értéket képviselnek.

Története 

A Pest vármegyei Pilisszentiván térségében először 1849-ben találtak barnaszenet, s a következő években meg is indult a rendszeres szénbányászat a térségben. Az 1890-es évek végén egy gazdag szénlelőhelybe mélyítették a község külterületén az Erzsébet-aknát, amely egészen az 1920-as évekig bőséges széntermelésre biztosított lehetőséget. Idővel azonban a mély fekvésű bányamezőben egyre több volt a kisebb-nagyobb vízbetörés, illetve bányatűz, ezért az aknától kelet felé mélyített vágatokat már egyre nehezebben lehetett művelés alatt tartani. A probléma áthidalására született meg az üzemben tartó, belga érdekeltségű Budapestvidéki Kőszénbánya Rt. vezetőiben az a döntés, hogy Solymár területén új aknát nyitnak, és a szénmező még mindig bőséges szénkészletét abból az irányból kísérlik meg a felszínre hozni.

Az aknát Solymár, Pilisszentiván és Pilisvörösvár hármas határpontjának közelében, attól kb. 150-200 méterre délkeletre, solymári területen kezdték mélyíteni 1923-ban. Az új létesítménynek nagy előnye volt, hogy magasabb szinten helyezkedett el az Erzsébet-akna nyitópontjánál, ezért arra lehetett számítani, hogy ebből az irányból biztonságosabb lehet az Erzsébet-aknai szénmező szénkészletének kitermelése. Az új akna irányából ugyanakkor lehetőség nyílt a pilisvörösvári területen korábban feltárt, de a nem elég kedvező körülmények miatt felhagyott Új-aknai bányamező szénkészletének termelésbe való bevonására, valamint arra is, hogy a Szél-hegy tömbjében még 1895 körül, Loser Mátyás bányatulajdonos által [a Solymár I. táróval] feltárt szénmennyiséget is megkíséreljék kitermelni.

A Solymár-aknát 173 méteres mélységgel alakították ki, falazott kivitelben, mélyítésével 1924 utolsó hónapjaira készültek el, majd a következő évben, az Erzsébet-aknától áttelepített gépekkel megkezdték a termelést is. A műszaki átadás időpontja 1925. december 6. volt, a személyszállítást pedig december 16-tól engedélyezték az aknában. Az itt kialakított bányatelep a fénykorában mintegy 500 fővel dolgozott.

Az 1933-as bányakatasztrófa 
A Solymár-aknából nyugat-délnyugat felé indított vágatok 1933-ra érték el az elöntött Erzsébet-aknai szénterületeket, ám azzal a bánya szakemberei valószínűleg nem voltak tisztában, hogy mekkora vízmennyiség rejtőzhet a felhagyott járatokban. 1933. június 28-án, a déli órákban a vágathajtást végző munkások 245 méter mélyen dolgoztak, megközelítve a víz alá került vágatokat, amikor az ott pangó víztömeg betört a Solymár-akna járataiba, elöntve a bánya alsó szintjeit.

A veszélyeztetett szinteken 11 olyan munkás tartózkodott, akik már nem tudtak elmenekülni a víz útjából. Közvetlenül a vízbetörés helyszínén két vájár dolgozott, őket azonnal elsodorta a víz, feltehetőleg mindketten perceken belül életüket vesztették (egyikük holtteste sosem került elő, másikuk földi maradványait majdnem háromnegyed évvel később, 1934 tavaszán találták meg). További kilenc fő (3 vájár, 2 segédvájár és 4 csillés) egy zárt üregbe menekült, amelyet nem lepett el az emelkedő víz és levegő is maradt elegendő a túlélésükhöz. Őket a felszínről irányított mentőcsapat öt napon át tartó, a tiszta mentési időtartamot tekintve 85 órás – és mindvégig a korabeli hazai sajtó jelentős érdeklődésével kísért – küzdelem árán tudta kiszabadítani és a felszínre hozni.

A szerencsétlenség vizsgálata – a Pilishegyvidéki Hírek című járási hetilap 1935. január 13-i beszámolója szerint – csak másfél év után zárult le, s a hatóságok megállapítása szerint vis maior – elháríthatatlan baleset – történt. Kassay (Kuzen) Antal bányaigazgatót ebből az alkalomból kitüntetésre terjesztették fel, a lap által szó szerint idézett indoklás szerint azért, mert „megállapítást nyert, hogy a mentés sikere úgyszólván egyedül és kizárólag Kassay Antal bányaigazgató érdeme, aki az első perctől kezdve körömszakadtáig küzdött a mentési munkálatok engedélyezéséért, és a földalatti mentési munkálatokat, amelyek pedig a bányakapitányság szakvéleménye szerint igen veszélyesek voltak, állandóan személyesen maga vezette, a négy napi mentési munkálat alatt az üzemet és a tárnát egy órára sem hagyta el, a szó teljes értelmében vett éjjel és nappal permanensen a mentőcsapatok között tartózkodott, ahol a munkájukat irányította”.

A bánya felhagyása 

Az 1933-as szerencsétlenség után tovább folytatták az aknában a termelést, sőt az Erzsébet-aknai mezőrész feltárása is tovább folytatódott, de a dolgozói létszámot a vezetőség valamelyest csökkentette, átlagosan 400 főre. A munka a következő hat évben többé-kevésbé zavartalanul folyt, de 1939 nyarán, kevesebb mint két hónapon belül annyira megsokasodtak a vízbetörések, és megemelkedett a bányába beömlő víz mennyisége, hogy a vezetőség helyzetértékelése szerint a legmagasabb intenzitású szivattyúzással sem lehetett már fenntartani a termelés biztonságos színvonalát. 1939 szeptemberében a vezetőség feladta a bányát, és úgy döntött, hogy onnantól fogva már csak az értékes berendezések kimentésével foglalkozzanak; néhány héten belül pedig, biztonsági szempontokra való tekintettel ezzel a tevékenységgel is fel kellett hagyniuk, így a legalsó szinteken telepített berendezések túlnyomó része odaveszett.

Sokan mindenesetre kétségbe vonták, hogy valóban csak a kialakult vis maior helyzet – vagy a bezárás indokaként ugyancsak emlegetett kimerülés – miatt döntött a belga érdekeltségű bányavezetés az akna bezárásáról. 1939 nyarára ugyanis már elkerülhetetlennek tűnt a második világháború kitörése, az pedig nagyon valószínűnek tűnt, hogy egy belga részvénytársaság nem kíván olyan szénbányát működtetni, amely egy Németországgal szövetségben álló országot szolgálna ki. Ezt a gyanút erősítheti, hogy majdnem ugyanebben az időszakban zárták le – kimerülésre hivatkozva – a pilisvörösvári Lipót-aknát is, amely szintén a Budapestvidéki Kőszénbánya Rt. érdekeltsége volt. A kimerülés verziója ellen szól az is, hogy a második világháború után rövid időn belül új szénbánya létesült az egykori Solymár-akna közvetlen közelében, a Szél-hegy tömbjében, Solymár I. lejtősakna néven, amelyből 1945-től egészen 1950 novemberéig termeltek szenet.

Elhelyezkedése 

A Solymár-akna egykori helye Solymár, Pilisszentiván és Pilisvörösvár hármas határpontjának közelében, attól mintegy 150-200 méterre délkeletre, a Budapest–Esztergom-vasútvonaltól, illetve annak Solymártelep elnevezésű, egykori iparvasúti rakodó állomásától légvonalban alig néhány tíz méterre található, solymári területen. Az akna nyílását a bezárást követően egy betonlappal zárták le, ezért annak helye (amely amúgy is magánterületen található), helyismeret nélkül ma már nem ismerhető fel.

Áll viszont még a Solymár-akna egykori gépháza, amelynek belső részét ugyan az elmúlt évtizedekben nagy mértékben átalakították, de magának az épületnek a szerkezete és külső megjelenése szinte változatlanul őrzi az 1920-as évek ipari építkezéseinek jellegzetes vonásait, s mint ilyen, védelmet érdemlő ipartörténeti emlék. Megmaradását részben annak is köszönhette, hogy a Solymár-akna közvetlenül a térség egyéb bányaüzemeit is kiszolgáló bányavasúti pályaudvar közelében létesült, ezért a bezárását követően a gépház épületében alakították ki a többi bánya külüzemi ellátását kiszolgáló központi műhelyeket.

Ugyancsak áll még – bár több esetben jelentősen átalakított formában – a Solymár-aknai bányaüzem néhány más létesítménye (pl. a szénosztályozó), a bányaüzem két egykori épülete (ma mindkettő lakóházként funkcionál), illetve megmaradt a Solymár-aknai segédtáró is, amelyet a vasút rakodószintjétől vízszintes irányban mélyítettek ki, az akna helyéig, és amely részben beszálló táróként szolgálhatott a munkába Pilisszentiván és Pilisvörösvár felől érkező dolgozóknak [akiknek így nem kellett megmászniuk egy 30-40 méter szintkülönbségű emelkedőt], részben rakodási célokra is alkalmas lehetett. A beton- és téglabiztosítású segédtáró, amely jelenleg magánterületről nyílik, ma is eredeti állapotában látható, azzal az egy különbséggel, hogy a végét, ahol az aknához csatlakozott, elfalazták.

Névhasználat 

A rendelkezésre álló adatok szerint a Solymár-akna, mint bányászati létesítmény, illetve a Solymár-aknai bányaüzem elnevezése nem tért el egymástól, a leggyakrabban mindkettőt egyaránt Solymár-aknának nevezték.

Emlékezete 
2012. szeptember 2-án a térség helytörténeti szervezetei – a solymári Helytörténeti Alapítvány és a Pilisszentiváni Helytörténeti Közhasznú Egyesület – emlékkövet állítottak az egykor itt működött szénbányák, illetve a nagykovácsi, pilisszentiváni, pilisvörösvári és solymári szénbányák szinte mindegyikét közel nyolc évtizeden át kiszolgáló külüzemi létesítmények emlékére. Az emlékkő és a vele együtt felállított két információs tábla az egykori Solymár-akna helye közelében (a Terstyánszky utca Pilisszentiván felőli végénél, az Erzsébet-aknához kiépített nagyvasúti szárnyvonal és az országút kereszteződésénél, attól pár méterre) található.

Források 
 https://sites.google.com/site/pilisibanyaszat/solymarakna

Külső hivatkozások 
 Bánki Imre tanulmánya a Solymár-aknai vízbetörésről és az azt követő mentésről

Kapcsolódó szócikkek 
 Ajtay Zoltán
 Kakas János
 Loser Mátyás

 Erzsébet-akna (Pilisszentiván)
 Irma-akna (Pilisszentiván)
 Jóreménység-altáró
 Solymár I. lejtősakna
 Solymár I. táró
 Zwierzina-akna (Nagykovácsi)

Magyarország bányászata
Solymár
Pest megye gazdasága
A Solymár-akna a Pilisi-szénmedence Nagykovácsi , Pilisszentiván , Pilisvörösvár és Solymár közigazgatási területe alatt elterülő szénmezejének egyik jelentős szénbányája volt , amely körülbelül másfél évtizeden keresztül működött azas ésas években . Itt zajlottban a magyarországi szénbányászat egyik legnagyobb publicitást kapott , döntően eredményes bányamentő akciója , egy vízbetörést követően , melynek mindösszeember esett áldozatául, mélyben rekedt bányamunkást pedig az öt napon keresztül tartó mentés eredményeként sikerült épségben a felszínre hozni . A második világháború előtt az aknát lezárták , de a kapcsolódó létesítmények közül néhány még ma is megvan , ezek ipartörténeti értéket képviselnek . Története A Pest vármegyei Pilisszentiván térségében előszörben találtak barnaszenet , s a következő években meg is indult a rendszeres szénbányászat a térségben . Azes évek végén egy gazdag szénlelőhelybe mélyítették a község külterületén az Erzsébet-aknát , amely egészen azas évekig bőséges széntermelésre biztosított lehetőséget . Idővel azonban a mély fekvésű bányamezőben egyre több volt a kisebb-nagyobb vízbetörés , illetve bányatűz , ezért az aknától kelet felé mélyített vágatokat már egyre nehezebben lehetett művelés alatt tartani . A probléma áthidalására született meg az üzemben tartó , belga érdekeltségű Budapestvidéki Kőszénbánya Rt. vezetőiben az a döntés , hogy Solymár területén új aknát nyitnak , és a szénmező még mindig bőséges szénkészletét abból az irányból kísérlik meg a felszínre hozni . Az aknát Solymár , Pilisszentiván és Pilisvörösvár hármas határpontjának közelében , attól kb.méterre délkeletre , solymári területen kezdték mélyíteniban . Az új létesítménynek nagy előnye volt , hogy magasabb szinten helyezkedett el az Erzsébet-akna nyitópontjánál , ezért arra lehetett számítani , hogy ebből az irányból biztonságosabb lehet az Erzsébet-aknai szénmező szénkészletének kitermelése . Az új akna irányából ugyanakkor lehetőség nyílt a pilisvörösvári területen korábban feltárt , de a nem elég kedvező körülmények miatt felhagyott Új-aknai bányamező szénkészletének termelésbe való bevonására , valamint arra is , hogy a Szél-hegy tömbjében mégkörül , Loser Mátyás bányatulajdonos által [ a Solymár I. táróval ] feltárt szénmennyiséget is megkíséreljék kitermelni . A Solymár-aknátméteres mélységgel alakították ki , falazott kivitelben , mélyítésévelutolsó hónapjaira készültek el , majd a következő évben , az Erzsébet-aknától áttelepített gépekkel megkezdték a termelést is . A műszaki átadás időpontja december volt , a személyszállítást pedig decembertól engedélyezték az aknában . Az itt kialakított bányatelep a fénykorában mintegyfővel dolgozott . Azas bányakatasztrófa A Solymár-aknából nyugat-délnyugat felé indított vágatokra érték el az elöntött Erzsébet-aknai szénterületeket , ám azzal a bánya szakemberei valószínűleg nem voltak tisztában , hogy mekkora vízmennyiség rejtőzhet a felhagyott járatokban. júniusán , a déli órákban a vágathajtást végző munkásokméter mélyen dolgoztak , megközelítve a víz alá került vágatokat , amikor az ott pangó víztömeg betört a Solymár-akna járataiba , elöntve a bánya alsó szintjeit . A veszélyeztetett szintekenolyan munkás tartózkodott , akik már nem tudtak elmenekülni a víz útjából . Közvetlenül a vízbetörés helyszínén két vájár dolgozott , őket azonnal elsodorta a víz , feltehetőleg mindketten perceken belül életüket vesztették ( egyikük holtteste sosem került elő , másikuk földi maradványait majdnem háromnegyed évvel később,tavaszán találták meg ) . További kilenc fővájár, segédvájár éscsillés ) egy zárt üregbe menekült , amelyet nem lepett el az emelkedő víz és levegő is maradt elegendő a túlélésükhöz . Őket a felszínről irányított mentőcsapat öt napon át tartó , a tiszta mentési időtartamot tekintveórás – és mindvégig a korabeli hazai sajtó jelentős érdeklődésével kísért – küzdelem árán tudta kiszabadítani és a felszínre hozni . A szerencsétlenség vizsgálata – a Pilishegyvidéki Hírek című járási hetilap januári beszámolója szerint – csak másfél év után zárult le , s a hatóságok megállapítása szerint vis maior – elháríthatatlan baleset – történt . Kassay ( Kuzen ) Antal bányaigazgatót ebből az alkalomból kitüntetésre terjesztették fel , a lap által szó szerint idézett indoklás szerint azért , mert „ megállapítást nyert , hogy a mentés sikere úgyszólván egyedül és kizárólag Kassay Antal bányaigazgató érdeme , aki az első perctől kezdve körömszakadtáig küzdött a mentési munkálatok engedélyezéséért , és a földalatti mentési munkálatokat , amelyek pedig a bányakapitányság szakvéleménye szerint igen veszélyesek voltak , állandóan személyesen maga vezette , a négy napi mentési munkálat alatt az üzemet és a tárnát egy órára sem hagyta el , a szó teljes értelmében vett éjjel és nappal permanensen a mentőcsapatok között tartózkodott , ahol a munkájukat irányította” . A bánya felhagyása Azas szerencsétlenség után tovább folytatták az aknában a termelést , sőt az Erzsébet-aknai mezőrész feltárása is tovább folytatódott , de a dolgozói létszámot a vezetőség valamelyest csökkentette , átlagosanfőre . A munka a következő hat évben többé-kevésbé zavartalanul folyt , denyarán , kevesebb mint két hónapon belül annyira megsokasodtak a vízbetörések , és megemelkedett a bányába beömlő víz mennyisége , hogy a vezetőség helyzetértékelése szerint a legmagasabb intenzitású szivattyúzással sem lehetett már fenntartani a termelés biztonságos színvonalát.szeptemberében a vezetőség feladta a bányát , és úgy döntött , hogy onnantól fogva már csak az értékes berendezések kimentésével foglalkozzanak ; néhány héten belül pedig , biztonsági szempontokra való tekintettel ezzel a tevékenységgel is fel kellett hagyniuk , így a legalsó szinteken telepített berendezések túlnyomó része odaveszett . Sokan mindenesetre kétségbe vonták , hogy valóban csak a kialakult vis maior helyzet – vagy a bezárás indokaként ugyancsak emlegetett kimerülés – miatt döntött a belga érdekeltségű bányavezetés az akna bezárásáról.nyarára ugyanis már elkerülhetetlennek tűnt a második világháború kitörése , az pedig nagyon valószínűnek tűnt , hogy egy belga részvénytársaság nem kíván olyan szénbányát működtetni , amely egy Németországgal szövetségben álló országot szolgálna ki . Ezt a gyanút erősítheti , hogy majdnem ugyanebben az időszakban zárták le – kimerülésre hivatkozva – a pilisvörösvári Lipót-aknát is , amely szintén a Budapestvidéki Kőszénbánya Rt. érdekeltsége volt . A kimerülés verziója ellen szól az is , hogy a második világháború után rövid időn belül új szénbánya létesült az egykori Solymár-akna közvetlen közelében , a Szél-hegy tömbjében , Solymár I. lejtősakna néven , amelybőltől egészennovemberéig termeltek szenet . Elhelyezkedése A Solymár-akna egykori helye Solymár , Pilisszentiván és Pilisvörösvár hármas határpontjának közelében , attól mintegyméterre délkeletre , a Budapest–Esztergom-vasútvonaltól , illetve annak Solymártelep elnevezésű , egykori iparvasúti rakodó állomásától légvonalban alig néhány tíz méterre található , solymári területen . Az akna nyílását a bezárást követően egy betonlappal zárták le , ezért annak helye ( amely amúgy is magánterületen található ) , helyismeret nélkül ma már nem ismerhető fel . Áll viszont még a Solymár-akna egykori gépháza , amelynek belső részét ugyan az elmúlt évtizedekben nagy mértékben átalakították , de magának az épületnek a szerkezete és külső megjelenése szinte változatlanul őrzi azas évek ipari építkezéseinek jellegzetes vonásait , s mint ilyen , védelmet érdemlő ipartörténeti emlék . Megmaradását részben annak is köszönhette , hogy a Solymár-akna közvetlenül a térség egyéb bányaüzemeit is kiszolgáló bányavasúti pályaudvar közelében létesült , ezért a bezárását követően a gépház épületében alakították ki a többi bánya külüzemi ellátását kiszolgáló központi műhelyeket . Ugyancsak áll még – bár több esetben jelentősen átalakított formában – a Solymár-aknai bányaüzem néhány más létesítménye ( pl. a szénosztályozó ) , a bányaüzem két egykori épülete ( ma mindkettő lakóházként funkcionál ) , illetve megmaradt a Solymár-aknai segédtáró is , amelyet a vasút rakodószintjétől vízszintes irányban mélyítettek ki , az akna helyéig , és amely részben beszálló táróként szolgálhatott a munkába Pilisszentiván és Pilisvörösvár felől érkező dolgozóknak [ akiknek így nem kellett megmászniuk egyméter szintkülönbségű emelkedőt ] , részben rakodási célokra is alkalmas lehetett . A beton- és téglabiztosítású segédtáró , amely jelenleg magánterületről nyílik , ma is eredeti állapotában látható , azzal az egy különbséggel , hogy a végét , ahol az aknához csatlakozott , elfalazták . Névhasználat A rendelkezésre álló adatok szerint a Solymár-akna , mint bányászati létesítmény , illetve a Solymár-aknai bányaüzem elnevezése nem tért el egymástól , a leggyakrabban mindkettőt egyaránt Solymár-aknának nevezték . Emlékezete 2012. szeptemberán a térség helytörténeti szervezetei – a solymári Helytörténeti Alapítvány és a Pilisszentiváni Helytörténeti Közhasznú Egyesület – emlékkövet állítottak az egykor itt működött szénbányák , illetve a nagykovácsi , pilisszentiváni , pilisvörösvári és solymári szénbányák szinte mindegyikét közel nyolc évtizeden át kiszolgáló külüzemi létesítmények emlékére . Az emlékkő és a vele együtt felállított két információs tábla az egykori Solymár-akna helye közelében ( a Terstyánszky utca Pilisszentiván felőli végénél , az Erzsébet-aknához kiépített nagyvasúti szárnyvonal és az országút kereszteződésénél , attól pár méterre ) található . Források https://sites.google.com/site/pilisibanyaszat/solymarakna Külső hivatkozások Bánki Imre tanulmánya a Solymár-aknai vízbetörésről és az azt követő mentésről Kapcsolódó szócikkek Ajtay Zoltán Kakas János Loser Mátyás Erzsébet-akna ( Pilisszentiván ) Irma-akna ( Pilisszentiván ) Jóreménység-altáró Solymár I. lejtősakna Solymár I. táró Zwierzina-akna ( Nagykovácsi ) Magyarország bányászata Solymár Pest megye gazdasága