Vorkuta
Vorkuta  (oroszul: Воркута, komi nyelven Вöркута) bányászváros Oroszország európai részén, a Komi Köztársaságban, Moszkvától 1900 km-re északkeletre. Építkezésein és bányáiban a Gulag lágerrendszer több tízezer rabja dolgozott.

Lakossága:  (a 2010. évi népszámláláskor).

Fekvése, éghajlata 
Komiföld északkeleti peremén, Sziktivkar köztársasági fővárostól több mint 900 km-re, a városnak nevet adó Vorkuta folyó (az Usza mellékfolyója) partján terül el. A Komiföldet délnyugat–északkeleti irányban átszelő Kotlasz–Vorkuta vasúti fővonal utolsó nagy állomása.

Mintegy 150 km-rel az északi sarkkörön túl, a Bolsezemelszkaja-tundra ('nagyföldi tundra') keleti szélén, örökké fagyott talajon épült. Kelet felé már a Sarki-Urál hegyei magasodnak. A hatalmas kiterjedésű pecsorai szénmedence legjelentősebb lelőhelyének központja.

Vorkuta szubarktikus klímája rövid, hűvös nyarat és nagyon hideg, száraz telet jelent. A februári átlaghőmérséklet , a júliusi . A valaha mért legalacsonyabb hőmérséklet  (1978. december), a legmagasabb  (1990. július). A csapadék évi mennyisége 531 mm.

Története 
A várost 1931-ben alapították a pecsorai szénmedence erőforrásainak kiaknázására. A termelést elsősorban a közelben ebből a célból létrehozott Gulag-tábor foglyai végezték.

1942-re elkészült a teljes vasútvonal, és megkezdődött a vorkutai szén szállítása a központi körzetekbe és a kohászati üzemekbe. Ez csökkentette a krónikus szénhiányt, hiszen a donyeci szénmedence a német megszálló csapatok kezére került.

1943. november 26-án városi rangot kapott. 1951-ben a környező kis bányásztelepüléseket a városhoz csatolták, ezeket 1956-ban egységes városi szervezetté alakították, közös központtal. Az 1960-as években nagyobb építkezések kezdődtek, ekkor emelték a fontosabb igazgatási, oktatási, kulturális szervezetek épületeit, a fagyott talaj miatt mindet különleges technológiával, cölöpökre alapozva. Az 1970-es évek végére a város lélekszáma elérte a százezer főt.

Vorkuta az 1930-as évektől az 1950-es évek végéig a Gulag lágerrendszer egyik legnagyobb és éghajlati jellemzői miatt is egyik legkegyetlenebb helye volt. Kezdetben az Abez központú Pecsorlaghoz tartozott. Az „átnevelő munkatáborok” itteni szervezetét (Vorkutlag) 1938-ban hozták létre. A szervezetéhez tartozó (nem csak vorkutai) táborok foglyainak összlétszáma 1951-ben elérte a 73 000 főt. Foglyok dolgoztak a bányákban, az üzemek, a vasút és a települések, a kikötők és a víztározók építkezésein, földtani feltáró munkákon és fakitermeléseken. Az embertelen munka- és életkörülmények, a zord téli időjárás következtében tízezrek haltak meg. Több alkalommal felkelés tört ki, a legnagyobb 1953-ban, ezeket rendre megtorlás követte. A Gulag szervezetének feloszlatása (átszervezése) után Vorkutában továbbra is megmaradtak a belügyminisztérium illetékes szervei.

A Szovjetunió felbomlása és a szénbányászat akkori visszafejlesztése erősen sújtotta a várost, a kifizetések és az ellátás zavarai miatt bányászsztrájkok is voltak. Az egyébként is zord éghajlatú városból tömegesen költöztek délebbi tájakra. Az 1990-es évek közepén megkezdődtek a bányabezárások, 2009-ben már csak öt bánya termelt.

Népesség 

1959-ben  lakosa volt.
1979-ben  lakosa volt.
1989-ben  lakosa volt.
2002-ben  lakosa volt.
2010-ben  lakosa volt, melynek 77,7%-a orosz, 7,9%-a ukrán, 2,9%-a tatár és 1,7%-a komi.

Gazdasága 
Vorkuta a 21. század elején is az európai északi országrész széntermelésének központja maradt. Legnagyobb iparvállalata a Szeversztal holdinghoz tartozó Vorkutaugol („ugol” jelentése 'szén'). Elsősorban szénkitermeléssel és -dúsítással, a szén piacra juttatásával foglalkozik. A vorkutai szeneket jó minőségük miatt elsősorban a kohászatban hasznosítják, fűtőanyagként és lakossági felhasználásra inkább a kevésbé minőségi uhtai szenet használják.

A város egyik nagy gépipari vállalata a Vorkutaugolhoz tartozó mechanikai gyár. Az 1944 óta működő gyár a bányák berendezéseinek javítását, felújítását, korszerűsítését végzi. Saját öntödével is rendelkezik.

1993-ban kezdte meg a termelést a központi széndúsító üzem (Pecsorszkaja centralnaja obogatyityelnaja fabrika), szintén a Vorkutaugol vállalata. 2013-ban 7,5 millió tonna szenet dolgoztak fel és a termelés további növekedését tervezték.

25 km-re a várostól, a folyó túlsó partján 1950 óta működik a cementgyár. A villamosenergia-ellátást a helyben bányászott szénre alapított két hőerőmű biztosítja.

A város és környéke 

A város főútjain több emeletes épülettömb, köztük az 1950-es és 1960-as évek szovjet építészetére jellemző monumentális neoklasszicista épületek magasodnak. Ilyen a bányaipari technikum, az úttörőház és a bányászok kultúrházának épülete. Utóbbiban működik a város színháza, melynek története szintén a lágerekhez kapcsolódik: első rendezői, színészei a kényszermunkára küldött művészekből kerültek ki.

1960-ban helytörténeti múzeum nyílt. A város és a járás, a szénbányászat és a Gulag történeti anyagain kívül természetrajzi, nyenyec néprajzi gyűjteménnyel és képgalériával is rendelkezik. Korábbi épületéből 2014-ben nagyobb területű, de régi épületbe költöztették át.

A környék bányái Vorkutát ellipszis alakban veszik körül. Mellettük önálló bányásztelepülések épültek, melyeket egymással és Vorkutával vasút és kiépített közút, autóbuszjárat köt össze. Az ún. vorkutai gyűrű településeiről, például Vorgasorból a bányászat csökkenése vagy a bányák bezárása után sokan elköltöztek. Egyes települések teljesen kihaltak (pl. Jursor vagy Jur-Sor), a négyemeletes lakótömbök néptelenül, elhagyatva sorakoznak.

A városvezetés az idegenforgalmat szabadtéri emlékmúzeummal kívánja élénkíteni, melyet az egykori Gulag-lágerek eredeti helyszíneinek felhasználásával, illetve reprodukálásával alakítanak ki.

Jegyzetek

Források

További információk 

Komiföld települései
Vorkuta ( oroszul : Воркута , komi nyelven Вöркута ) bányászváros Oroszország európai részén , a Komi Köztársaságban , Moszkvátólkm-re északkeletre . Építkezésein és bányáiban a Gulag lágerrendszer több tízezer rabja dolgozott . Lakossága : ( a évi népszámláláskor ) . Fekvése , éghajlata Komiföld északkeleti peremén , Sziktivkar köztársasági fővárostól több mintkm-re , a városnak nevet adó Vorkuta folyó ( az Usza mellékfolyója ) partján terül el . A Komiföldet délnyugat–északkeleti irányban átszelő Kotlasz–Vorkuta vasúti fővonal utolsó nagy állomása . Mintegykm-rel az északi sarkkörön túl , a Bolsezemelszkaja-tundra ( 'nagyföldi tundra' ) keleti szélén , örökké fagyott talajon épült . Kelet felé már a Sarki-Urál hegyei magasodnak . A hatalmas kiterjedésű pecsorai szénmedence legjelentősebb lelőhelyének központja . Vorkuta szubarktikus klímája rövid , hűvös nyarat és nagyon hideg , száraz telet jelent . A februári átlaghőmérséklet , a júliusi \ . A valaha mért legalacsonyabb hőmérséklet december ) , a legmagasabb július ) . A csapadék évi mennyiségemm . Története A várostben alapították a pecsorai szénmedence erőforrásainak kiaknázására . A termelést elsősorban a közelben ebből a célból létrehozott Gulag-tábor foglyai végezték . 1942-re elkészült a teljes vasútvonal , és megkezdődött a vorkutai szén szállítása a központi körzetekbe és a kohászati üzemekbe . Ez csökkentette a krónikus szénhiányt , hiszen a donyeci szénmedence a német megszálló csapatok kezére került . 1943. novemberán városi rangot kapott.ben a környező kis bányásztelepüléseket a városhoz csatolták , ezeketban egységes városi szervezetté alakították , közös központtal . Azas években nagyobb építkezések kezdődtek , ekkor emelték a fontosabb igazgatási , oktatási , kulturális szervezetek épületeit , a fagyott talaj miatt mindet különleges technológiával , cölöpökre alapozva . Azes évek végére a város lélekszáma elérte a százezer főt . Vorkuta azas évektől azes évek végéig a Gulag lágerrendszer egyik legnagyobb és éghajlati jellemzői miatt is egyik legkegyetlenebb helye volt . Kezdetben az Abez központú Pecsorlaghoz tartozott . Az „ átnevelő munkatáborok” itteni szervezetét ( Vorkutlag) ban hozták létre . A szervezetéhez tartozó ( nem csak vorkutai ) táborok foglyainak összlétszámaben elérte a000 főt . Foglyok dolgoztak a bányákban , az üzemek , a vasút és a települések , a kikötők és a víztározók építkezésein , földtani feltáró munkákon és fakitermeléseken . Az embertelen munka- és életkörülmények , a zord téli időjárás következtében tízezrek haltak meg . Több alkalommal felkelés tört ki , a legnagyobbban , ezeket rendre megtorlás követte . A Gulag szervezetének feloszlatása ( átszervezése ) után Vorkutában továbbra is megmaradtak a belügyminisztérium illetékes szervei . A Szovjetunió felbomlása és a szénbányászat akkori visszafejlesztése erősen sújtotta a várost , a kifizetések és az ellátás zavarai miatt bányászsztrájkok is voltak . Az egyébként is zord éghajlatú városból tömegesen költöztek délebbi tájakra . Azes évek közepén megkezdődtek a bányabezárások, ben már csak öt bánya termelt . Népesség 1959-ben lakosa volt . 1979-ben lakosa volt . 1989-ben lakosa volt . 2002-ben lakosa volt . 2010-ben lakosa volt , melynek7%-a orosz,9%-a ukrán,9%-a tatár és7%-a komi . Gazdasága Vorkuta a század elején is az európai északi országrész széntermelésének központja maradt . Legnagyobb iparvállalata a Szeversztal holdinghoz tartozó Vorkutaugol ( „ ugol” jelentése 'szén' ) . Elsősorban szénkitermeléssel és -dúsítással , a szén piacra juttatásával foglalkozik . A vorkutai szeneket jó minőségük miatt elsősorban a kohászatban hasznosítják , fűtőanyagként és lakossági felhasználásra inkább a kevésbé minőségi uhtai szenet használják . A város egyik nagy gépipari vállalata a Vorkutaugolhoz tartozó mechanikai gyár . Azóta működő gyár a bányák berendezéseinek javítását , felújítását , korszerűsítését végzi . Saját öntödével is rendelkezik . 1993-ban kezdte meg a termelést a központi széndúsító üzem ( Pecsorszkaja centralnaja obogatyityelnaja fabrika ) , szintén a Vorkutaugol vállalata.ban5 millió tonna szenet dolgoztak fel és a termelés további növekedését tervezték . 25 km-re a várostól , a folyó túlsó partjánóta működik a cementgyár . A villamosenergia-ellátást a helyben bányászott szénre alapított két hőerőmű biztosítja . A város és környéke A város főútjain több emeletes épülettömb , köztük azes ésas évek szovjet építészetére jellemző monumentális neoklasszicista épületek magasodnak . Ilyen a bányaipari technikum , az úttörőház és a bányászok kultúrházának épülete . Utóbbiban működik a város színháza , melynek története szintén a lágerekhez kapcsolódik : első rendezői , színészei a kényszermunkára küldött művészekből kerültek ki . 1960-ban helytörténeti múzeum nyílt . A város és a járás , a szénbányászat és a Gulag történeti anyagain kívül természetrajzi , nyenyec néprajzi gyűjteménnyel és képgalériával is rendelkezik . Korábbi épületébőlben nagyobb területű , de régi épületbe költöztették át . A környék bányái Vorkutát ellipszis alakban veszik körül . Mellettük önálló bányásztelepülések épültek , melyeket egymással és Vorkutával vasút és kiépített közút , autóbuszjárat köt össze . Az ún. vorkutai gyűrű településeiről , például Vorgasorból a bányászat csökkenése vagy a bányák bezárása után sokan elköltöztek . Egyes települések teljesen kihaltak ( pl . Jursor vagy Jur-Sor ) , a négyemeletes lakótömbök néptelenül , elhagyatva sorakoznak . A városvezetés az idegenforgalmat szabadtéri emlékmúzeummal kívánja élénkíteni , melyet az egykori Gulag-lágerek eredeti helyszíneinek felhasználásával , illetve reprodukálásával alakítanak ki . Jegyzetek Források További információk Komiföld települései