I. Milán szerb király
Milán Obrenović (), (1854. augusztus 22., Mărășești – 1901. február 11., Bécs) szerb fejedelem 1868-tól II. Milán néven, király 1882-től 1889-ig I. Milán néven.

Unokatestvérét, Mihályt követte a trónon 1868-ban. Uralkodása első éveiben régenssi tanács irányította az országot, amely 1869-ben látszólag liberális alkotmányt fogadott el, egyben igyekezett szorosabbra fonni a kapcsolatot Ausztriával. A régenstanács rendkívül népszerűtlenné tette az uralkodót, de miután Milán 1872 augusztusában maga vette kezébe az ország irányítását, még inkább ellene fordult a közhangulat. Ennek fő oka a fejedelem ledér élete volt (hűtlen volt feleségéhez, az orosz Natalja Petrovna Keskóhoz); nem azonosult alattvalói pánszláv érzelmeivel; és nem támogatta a török elnoymás ellen 1875-ben fállazadt bosznia-hercegovinai felkelőket. Csak mikor már forrodalom volt várható Szerbiában, üzent hada a törököknek (1876. június 30.). A szerb csapatok hamarosan vereséget szenvedtek, és az ország helyzetét csak az mentette meg, hogy a orosz–török háborúban Oroszország lett a győztes. Így a berlini béke nemcsak növelte Szerbia területét, de egyben elismerte önálló államnak is. Az engedmények eléréhez azonban a szerbeknek a béketárgyaláson az osztrákokra kellett támaszkodniuk, akik cserébe a szerb vasúthálózat és gazdaság Monarchiához való kapcsolását igényelték.

Több miniszter oroszbarát érzelmeket táplált, ám a fejedelem továbbra is az osztrák vonalat támogatta a miniszterek kinevezésénél, és a szerb gazdaságot tette függővé a Monarchiával kötött vámegyezményekkel. Odáig ment Ausztria irányában, hogy 1881-ben beleegyezett abba, hogy más ország kormányával Ausztria beleegyezése nélkül nem köt semmiféle szerződést. Az osztrákok ismét cserébe támogatásukról biztosították Milánt, aki 1882-ben királlyá koronáztatta magát, Szerbiát pedig Királysággá változtatta. 1883-ban a királynak a radikálisok vezette kelet-szerbiai parasztfelkelést kellett levernie, majd 1885-ben Bolgár Fejedelemségnek üzent hadat. A háborúban súlyos vereséget szenvedett, de – ismét osztrák segítséggel – olyan békét sikerült kötnie, amely a háború előtti állapotokat állította vissza.

A király – aki 1888-ban elvált feleségétől – alattvalói előtt azonban népszerűtlenné vált az osztrák függőség miatt, és hiába próbálta orvosolni egy 1889 januári liberális alkotmánnyal a helyzetet, még az év márciusában le kellett mondania, fia I. Sándor szerb király javára. Milán 1892-ben lemondott szerb állampolgárságáról is, és Párizsban telepedett le Takovo gróf néven.1897-ben visszatért Szerbiába, ahol fia kinevezte a hadsereg főparancsnokává. Több reformot is bevezetett a hadseregben, de továbbra is népszerűtlen maradt. Amikor 1900-ban fia az ő és főminiszterek tanácsa ellenére nősült meg, végleg elhagyta hazáját.

Egy évvel később Bécsben érte a halál 46 éves korában.

Jegyzetek

Források 
 

Szerb uralkodók
Obrenović-ház
1854-ben született személyek
1901-ben elhunyt személyek
Lemondott uralkodók
Milán Obrenović ( ) , augusztus , Mărășești – február , Bécs ) szerb fejedelemtól II. Milán néven , királytőlig I. Milán néven . Unokatestvérét , Mihályt követte a trónonban . Uralkodása első éveiben régenssi tanács irányította az országot , amelyben látszólag liberális alkotmányt fogadott el , egyben igyekezett szorosabbra fonni a kapcsolatot Ausztriával . A régenstanács rendkívül népszerűtlenné tette az uralkodót , de miután Milánaugusztusában maga vette kezébe az ország irányítását , még inkább ellene fordult a közhangulat . Ennek fő oka a fejedelem ledér élete volt ( hűtlen volt feleségéhez , az orosz Natalja Petrovna Keskóhoz ) ; nem azonosult alattvalói pánszláv érzelmeivel ; és nem támogatta a török elnoymás ellenben fállazadt bosznia-hercegovinai felkelőket . Csak mikor már forrodalom volt várható Szerbiában , üzent hada a törököknek június ) . A szerb csapatok hamarosan vereséget szenvedtek , és az ország helyzetét csak az mentette meg , hogy a orosz–török háborúban Oroszország lett a győztes . Így a berlini béke nemcsak növelte Szerbia területét , de egyben elismerte önálló államnak is . Az engedmények eléréhez azonban a szerbeknek a béketárgyaláson az osztrákokra kellett támaszkodniuk , akik cserébe a szerb vasúthálózat és gazdaság Monarchiához való kapcsolását igényelték . Több miniszter oroszbarát érzelmeket táplált , ám a fejedelem továbbra is az osztrák vonalat támogatta a miniszterek kinevezésénél , és a szerb gazdaságot tette függővé a Monarchiával kötött vámegyezményekkel . Odáig ment Ausztria irányában , hogyben beleegyezett abba , hogy más ország kormányával Ausztria beleegyezése nélkül nem köt semmiféle szerződést . Az osztrákok ismét cserébe támogatásukról biztosították Milánt , akiben királlyá koronáztatta magát , Szerbiát pedig Királysággá változtatta.ban a királynak a radikálisok vezette kelet-szerbiai parasztfelkelést kellett levernie , majdben Bolgár Fejedelemségnek üzent hadat . A háborúban súlyos vereséget szenvedett , de – ismét osztrák segítséggel – olyan békét sikerült kötnie , amely a háború előtti állapotokat állította vissza . A király – akiban elvált feleségétől – alattvalói előtt azonban népszerűtlenné vált az osztrák függőség miatt , és hiába próbálta orvosolni egyjanuári liberális alkotmánnyal a helyzetet , még az év márciusában le kellett mondania , fia I. Sándor szerb király javára . Milánben lemondott szerb állampolgárságáról is , és Párizsban telepedett le Takovo gróf néven.1897-ben visszatért Szerbiába , ahol fia kinevezte a hadsereg főparancsnokává . Több reformot is bevezetett a hadseregben , de továbbra is népszerűtlen maradt . Amikorban fia az ő és főminiszterek tanácsa ellenére nősült meg , végleg elhagyta hazáját . Egy évvel később Bécsben érte a haláléves korában . Jegyzetek Források Szerb uralkodók Obrenović-ház 1854-ben született személyek 1901-ben elhunyt személyek Lemondott uralkodók