Édouard Balladur
Édouard Balladur (İzmir, 1929. május 2. –) francia jogász, politikus, az Ötödik Francia Köztársaság 14. miniszterelnöke.

Családja, tanulmányai
Édesapja az Ottomán Bank (Bank-ı Osmanî-i Şahane) egyik igazgatója volt. A Balladurok gyökerei Nahicsevánba nyúlnak vissza. Az örmény–perzsa származású családot domonkos szerzetesek térítették a római katolikus hitre. A 17. században, amikor a Szafavidák és az Oszmán Birodalom egyaránt igényt tartottak Nahicsevánra, a család a politikai helyzet miatt Törökországba menekült. A nagykereskedő Balladurok üzleti kapcsolatban álltak Európával, elsősorban Marseille várossal, és feleséget Provence-ból hoztak. III. Szelim oszmán szultán 1795-ben a kapitulációra vonatkozó rendeletének köszönhetően a Balladurokat francia alattvalóknak ismerték el, és ez könnyítette meg számukra a francia állampolgárság megszerzését 1926-ban. A család a nagy politikai változások után 1935-ben végleg elhagyta Törökországot és Marseille-ben telepedett le.

Édouard Balladur 1946-ban Párizsban kezdte meg tanulmányait a Politikai Tanulmányok Intézetében, ahol jogász diplomát szerzett. 1955-ben, miután meggyógyult betegségéből, az Államigazgatási Főiskolán tanult.

Pályafutása
1958-ban a francia államtanácsban kezdte pályáját a közberuházások osztályán. 1964-ben Georges Pompidou miniszterelnök tanácsadója lett szociális ügyekben. 1969-ben, Pompidou elnöksége kezdetén az köztársaság klnöki hivatalának helyettes vezetőjévé, 1973-ban igazgatójává nevezték ki. Pompidou halála után Balladur visszatért az allamtanácshoz. 1977-ben az CGE (Állami Villamosenergiai Társaság) egyik leányvállalatának élére került, 1980-ban egy akkumulátorokat gyártó cég elnök-vezérigazgatója volt.

Az RPR (Tömörülés a Köztársaságért) jobboldali, gaullista párt politikai tanácsának tagjaként közel állt Jacques Chirachoz. 1983-ban ő volt az első gaullista, aki kedvezően foglalt állást a jobb- és baloldal közös kormányzása mellett. Később sikerült meggyőznie az erősen habozó Chiracot is. 1986-ban az elnöki hivatallal együttműködve diplomatikusan kijelölte a jobb- és baloldal együttműködési lehetőségét. 1986-ban Párizs 12. választókerületének képviselőjeként bekerült a főváros képviselő-testületébe. François Mitterrand elnöksége alatt a kormányalakító Chirac hívására kilépett szürke eminenciás szerepéből, államminiszter, nemzetgazdasági és pénzügyminiszter, valamint a privatizációért felelős miniszter lett 1988 májusáig. Továbbra is meggyőződéssel állt ki a békés együttműködés és kormányzás mellett, ami tiszteletben tartja a köztársasági elnök funkcióját. 1992-ben igennel szavazott a maastrichti szerződésre, mert úgy gondolta, hogy a Mitterrand-nal szembeni ellenzékiséget nem szabad összekeverni Franciaország Európa iránti elkötelezettségével.

1993-ban a parlamenti választások a jobboldali koalíció elsöprő győzelmét eredményezték. Mitterrand elnök Balladurt nevezte ki miniszterelnöknek. Viszonylag kis létszámú kormányt alakított, Charles Pasqua került a belügy-, Alain Juppé a külügyminisztérium élére, Nicolas Sarkozy költségvetési miniszter lett a kormány szóvivője. Balladur kijelölte kormánya működésének három alapelvét: a megújulást, a toleranciát és az összefogást. Az ország gazdasági és szociális helyzetét súlyosnak ítélte, mert nőtt a munkanélküliség, és romlott a közbiztonság. A gazdasági növekedés újraindítása lett legfontosabb célkitűzése. Szigorú gazdaságpolitikát hirdetett, csökkenteni akarta az államháztartási hiányt. Az 1993-ban indított nagy államkölcsön felvétel lehetővé tette a költségvetési hiány kezelését. Az 1993 júliusában elindított privatizációs folyamat 21 céget érintett, többek között az Air France-t, a Rhône Poulenc-t, a Renault-t, a Thomsont, a BNP és a Crédit Lyonnais bankokat.

1995-ben indult az elnökválasztáson, az UDF, és az RPR vezetőségéből Nicolas Sarkozy és Charles Pasqua is támogatták. Jacques Chirac ezt a lépését árulásnak vette, mert ő adott lehetőséget Balladurnak, hogy bekerülhessen a kormányba. Bár viszonylagos népszerűségnek örvendett, az első fordulóban, általános meglepetésre, a szavazatoknak csak 18,5%-át kapta. Ekkor habozás nélkül Chiracot támogatta, de ő mellőzte.

2002-ben újra bekerült a főváros képviselő-testületébe. A nemzetgyűlés elnöki posztját is megpályázta, de Jean-Louis Debré több szavazatot kapott. Balladur a nemzetgyűlés külügyi bizottságának élére került. 2008. október 22-én Sarkozy rendelete nyomán megalakult Franciaország közigazgatási egységeinek strukturális reformjával foglalkozó bizottság, s amelynek élére Balladurt nevezték ki.

Kitüntetései
A Francia Köztársaság Becsületrendjének főtisztje
A Francia Köztársaság Nemzeti Érdemrendjének nagykeresztje

Írásai
 L’Arbre de mai, 1979
 Je crois en l'homme plus qu'en l'État, 1987
 Passion et longueur de temps, 1989
 Douze lettres aux Français trop tranquilles, 1990
 Des Modes et des convictions, 1992
 Dictionnaire de la réforme, 1992
 Deux ans à Matignon, 1995
 Caractère de la France, 1997
 L’Avenir de la différence, 1999
 Renaissance de la droite, 2000
 Les Aventuriers de l'histoire, 2001
 Jeanne d'Arc et la France, le mythe du sauveur, 2003
 La fin de l'illusion jacobine, 2005
 Machiavel en démocratie. Mécanique du pouvoir, 2006 (dans le style de Baltasar Gracián)
 L'Europe autrement, 2006
 Laissons de Gaulle en paix!, 2006
 Pour une union occidentale entre l'Europe et les États-Unis, 2007
 Une Ve République plus démocratique, 2008
 Le Pouvoir ne se partage pas : Conversations avec François Mitterrand, 2009
 La Liberté a-t-elle un avenir ?, 2012

Jegyzetek

Források

Kapcsolódó szócikk
Franciaország miniszterelnökeinek listája

Franciaországi politikusok
Francia jogászok
1929-ben született személyek
Élő személyek
Franciaország miniszterelnökei
Édouard Balladur ( İzmir , május – ) francia jogász , politikus , az Ötödik Francia Köztársaság miniszterelnöke . Családja , tanulmányai Édesapja az Ottomán Bank ( Bank-ı Osmanî-i Şahane ) egyik igazgatója volt . A Balladurok gyökerei Nahicsevánba nyúlnak vissza . Az örmény–perzsa származású családot domonkos szerzetesek térítették a római katolikus hitre . A században , amikor a Szafavidák és az Oszmán Birodalom egyaránt igényt tartottak Nahicsevánra , a család a politikai helyzet miatt Törökországba menekült . A nagykereskedő Balladurok üzleti kapcsolatban álltak Európával , elsősorban Marseille várossal , és feleséget Provence-ból hoztak . III. Szelim oszmán szultánben a kapitulációra vonatkozó rendeletének köszönhetően a Balladurokat francia alattvalóknak ismerték el , és ez könnyítette meg számukra a francia állampolgárság megszerzésétban . A család a nagy politikai változások utánben végleg elhagyta Törökországot és Marseille-ben telepedett le . Édouard Balladurban Párizsban kezdte meg tanulmányait a Politikai Tanulmányok Intézetében , ahol jogász diplomát szerzett.ben , miután meggyógyult betegségéből , az Államigazgatási Főiskolán tanult . Pályafutása 1958-ban a francia államtanácsban kezdte pályáját a közberuházások osztályán.ben Georges Pompidou miniszterelnök tanácsadója lett szociális ügyekben.ben , Pompidou elnöksége kezdetén az köztársaság klnöki hivatalának helyettes vezetőjévé, ban igazgatójává nevezték ki . Pompidou halála után Balladur visszatért az allamtanácshoz.ben az CGE ( Állami Villamosenergiai Társaság ) egyik leányvállalatának élére került, ban egy akkumulátorokat gyártó cég elnök-vezérigazgatója volt . Az RPR ( Tömörülés a Köztársaságért ) jobboldali , gaullista párt politikai tanácsának tagjaként közel állt Jacques Chirachoz.ban ő volt az első gaullista , aki kedvezően foglalt állást a jobb- és baloldal közös kormányzása mellett . Később sikerült meggyőznie az erősen habozó Chiracot is.ban az elnöki hivatallal együttműködve diplomatikusan kijelölte a jobb- és baloldal együttműködési lehetőségét.ban Párizs választókerületének képviselőjeként bekerült a főváros képviselő-testületébe . François Mitterrand elnöksége alatt a kormányalakító Chirac hívására kilépett szürke eminenciás szerepéből , államminiszter , nemzetgazdasági és pénzügyminiszter , valamint a privatizációért felelős miniszter lettmájusáig . Továbbra is meggyőződéssel állt ki a békés együttműködés és kormányzás mellett , ami tiszteletben tartja a köztársasági elnök funkcióját.ben igennel szavazott a maastrichti szerződésre , mert úgy gondolta , hogy a Mitterrand-nal szembeni ellenzékiséget nem szabad összekeverni Franciaország Európa iránti elkötelezettségével . 1993-ban a parlamenti választások a jobboldali koalíció elsöprő győzelmét eredményezték . Mitterrand elnök Balladurt nevezte ki miniszterelnöknek . Viszonylag kis létszámú kormányt alakított , Charles Pasqua került a belügy- , Alain Juppé a külügyminisztérium élére , Nicolas Sarkozy költségvetési miniszter lett a kormány szóvivője . Balladur kijelölte kormánya működésének három alapelvét : a megújulást , a toleranciát és az összefogást . Az ország gazdasági és szociális helyzetét súlyosnak ítélte , mert nőtt a munkanélküliség , és romlott a közbiztonság . A gazdasági növekedés újraindítása lett legfontosabb célkitűzése . Szigorú gazdaságpolitikát hirdetett , csökkenteni akarta az államháztartási hiányt . Azban indított nagy államkölcsön felvétel lehetővé tette a költségvetési hiány kezelését . Azjúliusában elindított privatizációs folyamatcéget érintett , többek között az Air France-t , a Rhône Poulenc-t , a Renault-t , a Thomsont , a BNP és a Crédit Lyonnais bankokat . 1995-ben indult az elnökválasztáson , az UDF , és az RPR vezetőségéből Nicolas Sarkozy és Charles Pasqua is támogatták . Jacques Chirac ezt a lépését árulásnak vette , mert ő adott lehetőséget Balladurnak , hogy bekerülhessen a kormányba . Bár viszonylagos népszerűségnek örvendett , az első fordulóban , általános meglepetésre , a szavazatoknak csak5%-át kapta . Ekkor habozás nélkül Chiracot támogatta , de ő mellőzte . 2002-ben újra bekerült a főváros képviselő-testületébe . A nemzetgyűlés elnöki posztját is megpályázta , de Jean-Louis Debré több szavazatot kapott . Balladur a nemzetgyűlés külügyi bizottságának élére került. októberén Sarkozy rendelete nyomán megalakult Franciaország közigazgatási egységeinek strukturális reformjával foglalkozó bizottság , s amelynek élére Balladurt nevezték ki . Kitüntetései A Francia Köztársaság Becsületrendjének főtisztje A Francia Köztársaság Nemzeti Érdemrendjének nagykeresztje Írásai L’Arbre de mai , Je crois en l'homme plus qu'en l'État , Passion et longueur de temps , Douze lettres aux Français trop tranquilles , Des Modes et des convictions , Dictionnaire de la réforme , Deux ans à Matignon , Caractère de la France , L’Avenir de la différence , Renaissance de la droite , Les Aventuriers de l'histoire , Jeanne d'Arc et la France , le mythe du sauveur , La fin de l'illusion jacobine , Machiavel en démocratie . Mécanique du pouvoir,( dans le style de Baltasar Gracián ) L'Europe autrement , Laissons de Gaulle en paix ! , Pour une union occidentale entre l'Europe et les États-Unis , Une Ve République plus démocratique , Le Pouvoir ne se partage pas \ : Conversations avec François Mitterrand , La Liberté a-t-elle un avenir ? , Jegyzetek Források Kapcsolódó szócikk Franciaország miniszterelnökeinek listája Franciaországi politikusok Francia jogászok 1929-ben született személyek Élő személyek Franciaország miniszterelnökei