Szíjgyártó
A szíjgyártó (régiesen szíjjártó) az emberi ruházathoz, lószerszámhoz, és a különböző használati tárgyakhoz (például az ülőalkalmatosságokhoz) szükséges szíjazatot készítő és egyéb bőrmunkát is végző mesterember. A szíjgyártó mesterség valószínűleg ősi mesterség a magyarság körében, már a vándorlások idején magas színvonalon ismerhették. A többi bőrműveshez hasonlóan a középkorban a szíjgyártók is maguk dolgozták meg a termékeikhez szükséges nyersbőröket. A timsós-faggyús készítést nevezték Európa-szerte „magyar bőr”-nek. Nagy rugalmassága és szakítószilárdsága miatt elsősorban lószerszámok, kocsiszerszámok készítésére volt igen alkalmas a bőr. Az akkor használatos állatbőrök olyan, ridegen tartott állatok bőréből készültek, ahol a tartás körülményei is előnyösen befolyásolták a bőrök minőségét. A 17. században a német és a francia szíjgyártók még azért vándoroltak Magyarországra, hogy e „magyar bőr” készítését eltanulják. Később, a 18. században a magyar szíjgyártók már a vargák cserzett (cseresen) kikészített bőreiből dolgoztak.

Szerszámai 
Számos sajátos kézi szerszámmal dolgoztak, mint bőrgyalu, bújtató, cérnavágó kés, csípőfogó, élszedő, félhold-serfelőkés, fenőkövek, festőkészlet, fogólyukasztó, gömbőlyűár, görbekés, jelölő körző, rádli, kúpos és lapos fogó, szélezőfa, szurok és méhviasz, tolókés, varróár, madzag vagy cérna, varrószék vagy csikó. A varrófonalat megviaszolták vagy olvadt szurokba mártották. A nyerges és szíjgyártó mesterség kereslete a lóállomány rohamos fogyásával a 20. század második felére nagymértékben lecsökkent.

Rokon szakmák még az egyéb, bőrrel dolgozó iparosok a csizmadia, a tímár, a tobakos, a suszter, a kárpitos és az ostorkészítő (ostorfonás).

Jegyzetek 

Foglalkozások
Néprajz
A szíjgyártó ( régiesen szíjjártó ) az emberi ruházathoz , lószerszámhoz , és a különböző használati tárgyakhoz ( például az ülőalkalmatosságokhoz ) szükséges szíjazatot készítő és egyéb bőrmunkát is végző mesterember . A szíjgyártó mesterség valószínűleg ősi mesterség a magyarság körében , már a vándorlások idején magas színvonalon ismerhették . A többi bőrműveshez hasonlóan a középkorban a szíjgyártók is maguk dolgozták meg a termékeikhez szükséges nyersbőröket . A timsós-faggyús készítést nevezték Európa-szerte „ magyar bőr”-nek . Nagy rugalmassága és szakítószilárdsága miatt elsősorban lószerszámok , kocsiszerszámok készítésére volt igen alkalmas a bőr . Az akkor használatos állatbőrök olyan , ridegen tartott állatok bőréből készültek , ahol a tartás körülményei is előnyösen befolyásolták a bőrök minőségét . A században a német és a francia szíjgyártók még azért vándoroltak Magyarországra , hogy e „ magyar bőr” készítését eltanulják . Később , a században a magyar szíjgyártók már a vargák cserzett ( cseresen ) kikészített bőreiből dolgoztak . Szerszámai Számos sajátos kézi szerszámmal dolgoztak , mint bőrgyalu , bújtató , cérnavágó kés , csípőfogó , élszedő , félhold-serfelőkés , fenőkövek , festőkészlet , fogólyukasztó , gömbőlyűár , görbekés , jelölő körző , rádli , kúpos és lapos fogó , szélezőfa , szurok és méhviasz , tolókés , varróár , madzag vagy cérna , varrószék vagy csikó . A varrófonalat megviaszolták vagy olvadt szurokba mártották . A nyerges és szíjgyártó mesterség kereslete a lóállomány rohamos fogyásával a század második felére nagymértékben lecsökkent . Rokon szakmák még az egyéb , bőrrel dolgozó iparosok a csizmadia , a tímár , a tobakos , a suszter , a kárpitos és az ostorkészítő ( ostorfonás ) . Jegyzetek Foglalkozások Néprajz