Nemzeti liberalizmus
A nemzeti liberalizmus egy szellemi és politikai irányzat, melynek értékrendje a nemzeti kultúra illetve az általa és benne megfogalmazott történelmi azonosságtudat és hagyomány mellett az európai szabadelvűség eszméihez és tradícióihoz kötődik. A nemzeti liberalizmus - más néven jobboldali liberalizmus - egy olyan politikai attitűd, amely a 19. században az egyéni szabadság (liberalizmus) és a nemzeti szuverenitás (nacionalizmus) törekvésében alakult ki. A szociálliberalizmussal ellentétben a nemzeti liberalizmus alkotja a konzervatívabbat. Különösen Németországban nyert politikai jelentőséget, mert a többi európai állam a nagyobb liberális pártok által már befejezte nemzetépítési folyamatát, míg a német kérdés a 20. századig nyitott maradt.

Klasszikus magyar képviselői Kossuth Lajos, Eötvös József, Deák Ferenc, Bibó István, Tisza István; a kisgazda politikusok közül Kovács Béla és Nagy Ferenc.

Története

Németország

Eredete 
A német nemzeti liberalizmus politikai eredete a francia forradalom következményéig nyúlik vissza. Franciaországban a polgárokban kialakult az összetartozás érzése, amely független volt felekezetüktől, osztályuktól és társadalmi hovatartozásuktól. Nemzeti identitásuk a nép politikai önrendelkezésében rejlett. A franciák már nem egy királyság passzív alattvalóinak tekintették magukat, hanem egy olyan nemzet felelős polgárainak, amely szabadságot és egyenlőséget ígért nekik. Ezeket az eszméket a német államokban is elfogadták, elválaszthatatlan kapcsolatot képezve a liberalizmus irányzata és a nacionalizmus között. 

Ugyanakkor a német lakosság is felfigyelt a francia nacionalizmus agresszív és birodalmi jellemzőire, amelyek Napóleon idején egyre élesebbé váltak. A különféle terhek, mint például a katonák beszállásolása és a hozzájárulások miatt a német földek francia megszállását "idegen uralomnak" tekintették. Az úgynevezett felszabadító háborúkban végre feltámadtak a remények, hogy a nép egy szabad, egyesült német nemzetállamot kap cserébe azért, mert fegyvert fogott Napóleon ellen. Ezek a liberális elvárások azonban a bécsi kongresszus idején szertefoszlottak. amely a Német Szövetség (Deutsher Bund) létrehozásával csupán egyes német államok laza társulását hozta létre. A Német Szövetségnek nem volt közös joghatósága, közigazgatása, törvénykezése és hadseregszervezete.

Ugyanakkor az állampolgári jogok megadásának követelése uralta a politikai vitákat. A francia forradalom hatására néhány német államban a 19. század elején bevezetett állampolgári jogokat 1819-1830 között a karlsbadi döntések és más helyreállítási intézkedések megnyirbálták.

Az állampolgári jogok és a német nemzetállamiság követelését az ellenzéki politikusok párhuzamosan képviselték egész Németországban, ezzel egyesítve a német államok antiliberális fejedelmei elleni harcot. E politikai irányzat korai fénypontjai voltak például a diákegyesületek által szervezett Wartburgi Fesztivál 1817-ben és a Hambachi Fesztivál 1832-ben. Ugyanakkor a más országok nemzeti mozgalmai iránti lelkesedés a Lengyelország és a filhellénizmus iránti lelkesedésben nyilvánult meg.

Az 1848–49-es német forradalomtól 1933-ig 
Az 1848/1849-es forradalom során a burzsoá-liberális erők a frankfurti nemzetgyűlés radikális demokratikus mozgalmával együtt hozzáláttak a két követelés megvalósításához, de végül kudarcot vallott a német nemzetállam meghatározása és a polgári szabadságjogok egyidejű megvalósítása - mindenekelőtt a porosz ellenállás miatt. Ezzel egy időben Poroszország a német nemzeti állam konzervatívabb változatát követte az Erfurti Unió létrehozásával. 1849. június végén a jobboldali liberális Casino-frakció - mely a frankfurti nemzetgyűlés jobbközép politikai csoportja volt, mely 1848. június 25. óta létezett - vezető képviselői találkoztak a gothai utóparlamentben, hogy megvitassák a javasolt uniós alkotmányt. Az aggodalmak ellenére a többség  amellett emelt szót, hogy adjunk még egy esélyt a nemzetállam megalapításának. Ezek a gothaiak képviselték a Bahnhofpartei-t az erfurti parlamentben 1850-ben. Az unió létrehozásának kudarca a liberálisok tekintélyes presztízsveszteségét is jelentette.

Miután 1866-ban Poroszország hegemóniát ért el Németország felett az osztrák-porosz háborúban, 1867-ben az Északnémet Szövetségben megalapították a Nemzeti Liberális Pártot. A Progresszív Párttól való elszakadással az alkotmányos konfliktust befejezettnek látta és a Nemzeti Liberális Párt Otto von Bismarckkal akart együtt dolgozni. Az Északnémet Szövetség, majd a Német Császárság Reichstagjában Bismarck és a nemzeti liberálisok valódi kompromisszumokat találtak ki a bel- és igazságügyi politikában, mely jelentősen modernizálta és egyesítette Németországot. Ez az időszak körülbelül egy évtizedig tartott, egészen az 1878-as szakadásig közte és a nemzeti liberálisok között, amikor is Bismarck protekcionista intézkedésekkel, például a védővámok bevezetésével (amit néha „a Birodalom belső alapjaként” is emlegetnek) konzervatív fordulatot vetett. A nemzeti liberálisok egy része kivált a parlamenti képviselőcsoportból amiatt a fennálló kérdés miatt, hogy meddig mehet el Bismarck. 1890-től a nemzeti liberálisok szavazatokat veszítettek; a következő Reichstag-választásokon körülbelül 13-15%-ot értek el, és többé nem voltak domináns párt.

A Német Birodalom összeomlása után a Gustav Stresemann vezette nemzeti liberálisok többsége és az egykori Haladó Néppárt (Fortschrittliche Volkspartei) jobbszárnya 1918 decemberében egyesült, és megalakult a Német Néppárt (Deutsche Volkspartei, DVP). Stresemann köztársaságpárti irányzatával szemben 1924-ben megalakult a rövid életű Nemzeti Liberális Birodalmi Párt (Nationalliberale Reichspartei). 1933-ban, a DVP megszűnésével azonban a nemzeti liberálisok pártalapítási ereje felemésztődött.

A második világháború után 
Az FDP-n belül részben konzervatív, részben reakciós nemzeti-liberális törekvések voltak, amelyek különösen erősek voltak az egyes tartományi szövetségekben egészen az 1950-es évekig. Így 1950 végén az FDP a Bundestagban a CDU és az SPD által denacifikációs eljárás (a denacifikáció a nácik hivatalos pozícióiból való eltávolítását és a nácizmus iránti hűség feladását jelenti) bevezetése ellen szavazott. 1951-ben Münchenben tartott szövetségi pártkonferenciáján az összes "úgynevezett háborús bűnös" szabadon bocsátását követelte, és üdvözölte a Német Katonák Szövetségének megalapítását a korábbi Wehrmacht- és SS-tagokból - a nacionalista erők demokráciába való integrációjának előmozdítása érdekében. A Werner Naumannról elnevezett Naumann-ügy (1953) a régi nemzetiszocialisták azon kísérletét jelzi, hogy beszivárogjanak a pártba, vagyis az FDP-be, amelynek sok jobboldali konzervatív és nacionalista tagja volt Hessenben, Észak-Rajna-Vesztfáliában és Alsó-Szászországban. Miután a brit megszálló hatóságok letartóztatták a Naumann-kör hét prominens képviselőjét, az FDP szövetségi végrehajtó testülete Thomas Dehler elnökletével nyomozóbizottságot hozott létre, amely különösen az észak-rajna-vesztfáliai FDP-ben uralkodó állapotokat kifogásolta. A következő években a jobboldal veszített erejéből, és a szélsőjobboldal egyre inkább az FDP-n kívüli tevékenységi területek színtereit kereste. Az 1960-as évek közepe óta a Walter Scheel és Hans-Dietrich Genscher vezette FDP középpártként illetve a freiburgi tézisekkel együtt baloldali liberális pártként határozta meg magát. A nemzeti liberálisok megmaradt többsége – Erich Mende és Siegfried Zoglmann köré csoportosulva – 1969 és 1972 között az új keleti politika (Ostpolitik) elleni tiltakozásul kilépett a pártból, és megalapította a rövid életű kis pártot, a Nemzeti Liberális Akciót (Kleinpartei Nationalliberale Aktion, NLA). Míg Mende és Heinz Starke hamarosan átpártolt a CDU/CSU-hoz, Zoglmann 1974-ig a maga útját próbálta járni a Német Unióval (Deutschen Unio), (amelyben ő volt a szövetségi elnök) és csak ezután csatlakozott a CSU-hoz.

Az FDP-ben később is több kísérlet volt a nemzeti liberális hagyomány újraélesztésére, például Alexander von Stahl Hermann Oxforddal 1979-ben megalapította a Liberális Társaságot, amely a jobboldal liberális megújítását tűzte ki célul. 1995-ben Alexander von Stahl Achim Rohdeval és Heiner Kappellel együtt megalapította az FDP Liberális Offenzíváját. 2009-ben a Stresemann Klub jobboldali nemzeti liberális hálózatként indult az FDP-n belül, azonban ez már nem létezik. A Stresemann Klub országos elnöke, Sven Tritschler ezután az Alternatíva Németországért (Alternative für Deutschland, AfD) párthoz csatlakozott. Különböző média- és politikai elemzők szerint egyes FDP-politikusok továbbra is nemzeti liberális vagy pedig jobboldali liberális nézeteket vallanak. A mai napig nemzeti liberális irányzatok vannak az FDP-ben.

A második világháború után a nemzeti-liberális DVP korábbi politikusai csatlakoztak a CDU-hoz, vagy részt vettek a CDU megalapításában, mint például a Bundestag első elnöke, Erich Köhler, Kurt Sieveking, aki Hamburg polgármestere volt és a későbbi szövetségi egészségügyi miniszter, Elisabeth Schwarzhaupt.

A 2013-ban alapított Alternatíva Németországért pártot - amely programjában a CDU/CSU-tól és az FDP-től jobbra levőnek határozta meg magát és képes volt megtartani az FDP korábbi szavazóit is - korai szakaszában szintén "nemzeti liberálisként" jellemezték. Azonban már 2014-ben megkezdődött a nemzeti liberálisok kiválása az AfD-ből, miközben kialakult a pártban egy népi-nemzeti szélsőjobboldali pártszárny. Bernd Lucke 2015 júliusában bekövetkezett kiválása és az ő vezetésével gazdasági liberalizmust valló Szövetség a Haladásért és Ébredésért (Allianz für Fortschritt und Aufbruch, ALFA) párt létrehozása az AfD történetében fordulópontnak tekinthető a gazdasági és nemzeti liberalizmustól a nemzeti konzervatív és népi nemzeti elvek felvállalása felé.

Ausztria 
Németországgal ellentétben az Osztrák Császárságban csak néhány liberális párt alakult ki, a 19. század közepén egyedül csak a Német Liberális Párt (Deutschliberale Partei) tudta nemzeti liberális erőként megvetni a lábát. A katolicizmus és a szláv népcsoportok elleni folyamatos harc, valamint az 1873-as pénzügyi válság (Gründerkrach) azonban a párt hanyatlásához vezetett, amely végül több németmentes és német nemzetiségű pártra és csoportra szakadt. Az első köztársaságban a liberalizmus ekkor még csak marginális szerepet játszott és a keresztényszociális és szociáldemokrata tömbök között felmorzsolódtak a liberális erők.

Jelenleg az Osztrák Szabadságpárt (FPÖ) a harmadik tábor (Drittes Lager) hagyományait követő nemzeti liberális pártnak mondja magát; az elemzők többsége azonban jobboldali populistának minősíti őket.

Szlovákia 
Szlovákiában az EU-kritikus és liberális álláspontokat egyaránt képviselő Szabadság és Szolidaritás (Sloboda a Solidarita) pártot a nemzeti liberalizmus képviselőjének tekintik.

A nemzeti liberalizmus híres képviselői 
A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a 19. században:
 Hans Victor von Unruh
 Karl Twesten
 Ludwig Bamberger
 Rudolf von Bennigsen
 Eduard Lasker
 Johannes von Miquel
 Arthur Johnson Hobrecht
 Friedrich Hammacher

A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a 20. században:
 Ernst Bassermann
 Robert Friedberg
 Gustav Stresemann
 Otto Hugo
 Ernst Scholz
 Eduard Dingeldey
 Franz Blücher
 Hermann Schäfer
 Max Becker
 August-Martin Euler
 Erich Mende
 Knut von Kühlmann-Stumm
 Hermann Oxford
 Alexander von Stahl
 Rudolf Augstein

A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a 21. században:
 Holger Zastrow
 Thomas Kemmerich

Nemzeti liberális pártok egyes országokban 
 Nemzeti Liberális Párt (Románia)
 Likud (Izrael)
 Liberális Demokrata Párt (Japán)
 Egyesült Nemzeti Mozgalom

Jegyzetek

Fordítás

További információk 
 A nemzeti liberalizmus válsága; Beszélő
 Constantin Frantz: Die Religion des Nationalliberalismus. Neudruck. Scientia, Aalen 1970, 
 Gerhard Gitzler: Der Nationalliberalismus in seiner Epoche. Rudolf von Bennigsen. Gedenkschrift anlässlich der Gründung der Rudolf von Bennigsen-Stiftung. Nomos, Baden-Baden 1981, 
 Marc-Wilhelm Kohfink: Für Freiheit und Vaterland. Eine sozialwissenschaftliche Studie über den liberalen Nationalismus 1890–1933 in Deutschland. Hartung-Gorre, Konstanz 2002, 
 Oskar Muley: Nationalliberalismus. In: Michael Festl (Hrsg.) Handbuch Liberalismus, Springer 2021
 Yael Tamir: Liberal Nationalism. Princeton University Press, Princeton 1993, 
 Kurt Klotzbach: Das Eliteproblem im politischen Liberalismus. VS Verlag für Sozialwissenschaft,

Kapcsolódó szócikkek 
 Nemzeti konzervativizmus

Politikai ideológiák
Liberalizmus
A nemzeti liberalizmus egy szellemi és politikai irányzat , melynek értékrendje a nemzeti kultúra illetve az általa és benne megfogalmazott történelmi azonosságtudat és hagyomány mellett az európai szabadelvűség eszméihez és tradícióihoz kötődik . A nemzeti liberalizmus - más néven jobboldali liberalizmus - egy olyan politikai attitűd , amely a században az egyéni szabadság ( liberalizmus ) és a nemzeti szuverenitás ( nacionalizmus ) törekvésében alakult ki . A szociálliberalizmussal ellentétben a nemzeti liberalizmus alkotja a konzervatívabbat . Különösen Németországban nyert politikai jelentőséget , mert a többi európai állam a nagyobb liberális pártok által már befejezte nemzetépítési folyamatát , míg a német kérdés a századig nyitott maradt . Klasszikus magyar képviselői Kossuth Lajos , Eötvös József , Deák Ferenc , Bibó István , Tisza István ; a kisgazda politikusok közül Kovács Béla és Nagy Ferenc . Története Németország Eredete A német nemzeti liberalizmus politikai eredete a francia forradalom következményéig nyúlik vissza . Franciaországban a polgárokban kialakult az összetartozás érzése , amely független volt felekezetüktől , osztályuktól és társadalmi hovatartozásuktól . Nemzeti identitásuk a nép politikai önrendelkezésében rejlett . A franciák már nem egy királyság passzív alattvalóinak tekintették magukat , hanem egy olyan nemzet felelős polgárainak , amely szabadságot és egyenlőséget ígért nekik . Ezeket az eszméket a német államokban is elfogadták , elválaszthatatlan kapcsolatot képezve a liberalizmus irányzata és a nacionalizmus között . Ugyanakkor a német lakosság is felfigyelt a francia nacionalizmus agresszív és birodalmi jellemzőire , amelyek Napóleon idején egyre élesebbé váltak . A különféle terhek , mint például a katonák beszállásolása és a hozzájárulások miatt a német földek francia megszállását " idegen uralomnak " tekintették . Az úgynevezett felszabadító háborúkban végre feltámadtak a remények , hogy a nép egy szabad , egyesült német nemzetállamot kap cserébe azért , mert fegyvert fogott Napóleon ellen . Ezek a liberális elvárások azonban a bécsi kongresszus idején szertefoszlottak. amely a Német Szövetség ( Deutsher Bund ) létrehozásával csupán egyes német államok laza társulását hozta létre . A Német Szövetségnek nem volt közös joghatósága , közigazgatása , törvénykezése és hadseregszervezete . Ugyanakkor az állampolgári jogok megadásának követelése uralta a politikai vitákat . A francia forradalom hatására néhány német államban a század elején bevezetett állampolgári jogokatközött a karlsbadi döntések és más helyreállítási intézkedések megnyirbálták . Az állampolgári jogok és a német nemzetállamiság követelését az ellenzéki politikusok párhuzamosan képviselték egész Németországban , ezzel egyesítve a német államok antiliberális fejedelmei elleni harcot . E politikai irányzat korai fénypontjai voltak például a diákegyesületek által szervezett Wartburgi Fesztiválben és a Hambachi Fesztiválben . Ugyanakkor a más országok nemzeti mozgalmai iránti lelkesedés a Lengyelország és a filhellénizmus iránti lelkesedésben nyilvánult meg . Az49-es német forradalomtólig Az1849-es forradalom során a burzsoá-liberális erők a frankfurti nemzetgyűlés radikális demokratikus mozgalmával együtt hozzáláttak a két követelés megvalósításához , de végül kudarcot vallott a német nemzetállam meghatározása és a polgári szabadságjogok egyidejű megvalósítása - mindenekelőtt a porosz ellenállás miatt . Ezzel egy időben Poroszország a német nemzeti állam konzervatívabb változatát követte az Erfurti Unió létrehozásával. június végén a jobboldali liberális Casino-frakció - mely a frankfurti nemzetgyűlés jobbközép politikai csoportja volt , mely június óta létezett - vezető képviselői találkoztak a gothai utóparlamentben , hogy megvitassák a javasolt uniós alkotmányt . Az aggodalmak ellenére a többség amellett emelt szót , hogy adjunk még egy esélyt a nemzetállam megalapításának . Ezek a gothaiak képviselték a Bahnhofpartei-t az erfurti parlamentbenben . Az unió létrehozásának kudarca a liberálisok tekintélyes presztízsveszteségét is jelentette . Miutánban Poroszország hegemóniát ért el Németország felett az osztrák-porosz háborúban, ben az Északnémet Szövetségben megalapították a Nemzeti Liberális Pártot . A Progresszív Párttól való elszakadással az alkotmányos konfliktust befejezettnek látta és a Nemzeti Liberális Párt Otto von Bismarckkal akart együtt dolgozni . Az Északnémet Szövetség , majd a Német Császárság Reichstagjában Bismarck és a nemzeti liberálisok valódi kompromisszumokat találtak ki a bel- és igazságügyi politikában , mely jelentősen modernizálta és egyesítette Németországot . Ez az időszak körülbelül egy évtizedig tartott , egészen azas szakadásig közte és a nemzeti liberálisok között , amikor is Bismarck protekcionista intézkedésekkel , például a védővámok bevezetésével ( amit néha „ a Birodalom belső alapjaként” is emlegetnek ) konzervatív fordulatot vetett . A nemzeti liberálisok egy része kivált a parlamenti képviselőcsoportból amiatt a fennálló kérdés miatt , hogy meddig mehet el Bismarck.től a nemzeti liberálisok szavazatokat veszítettek ; a következő Reichstag-választásokon körülbelül-ot értek el , és többé nem voltak domináns párt . A Német Birodalom összeomlása után a Gustav Stresemann vezette nemzeti liberálisok többsége és az egykori Haladó Néppárt ( Fortschrittliche Volkspartei ) jobbszárnyadecemberében egyesült , és megalakult a Német Néppárt ( Deutsche Volkspartei , DVP ) . Stresemann köztársaságpárti irányzatával szembenben megalakult a rövid életű Nemzeti Liberális Birodalmi Párt ( Nationalliberale Reichspartei ) .ban , a DVP megszűnésével azonban a nemzeti liberálisok pártalapítási ereje felemésztődött . A második világháború után Az FDP-n belül részben konzervatív , részben reakciós nemzeti-liberális törekvések voltak , amelyek különösen erősek voltak az egyes tartományi szövetségekben egészen azes évekig . Ígyvégén az FDP a Bundestagban a CDU és az SPD által denacifikációs eljárás ( a denacifikáció a nácik hivatalos pozícióiból való eltávolítását és a nácizmus iránti hűség feladását jelenti ) bevezetése ellen szavazott.ben Münchenben tartott szövetségi pártkonferenciáján az összes " úgynevezett háborús bűnös " szabadon bocsátását követelte , és üdvözölte a Német Katonák Szövetségének megalapítását a korábbi Wehrmacht- és SS-tagokból - a nacionalista erők demokráciába való integrációjának előmozdítása érdekében . A Werner Naumannról elnevezett Naumann-ügya régi nemzetiszocialisták azon kísérletét jelzi , hogy beszivárogjanak a pártba , vagyis az FDP-be , amelynek sok jobboldali konzervatív és nacionalista tagja volt Hessenben , Észak-Rajna-Vesztfáliában és Alsó-Szászországban . Miután a brit megszálló hatóságok letartóztatták a Naumann-kör hét prominens képviselőjét , az FDP szövetségi végrehajtó testülete Thomas Dehler elnökletével nyomozóbizottságot hozott létre , amely különösen az észak-rajna-vesztfáliai FDP-ben uralkodó állapotokat kifogásolta . A következő években a jobboldal veszített erejéből , és a szélsőjobboldal egyre inkább az FDP-n kívüli tevékenységi területek színtereit kereste . Azas évek közepe óta a Walter Scheel és Hans-Dietrich Genscher vezette FDP középpártként illetve a freiburgi tézisekkel együtt baloldali liberális pártként határozta meg magát . A nemzeti liberálisok megmaradt többsége – Erich Mende és Siegfried Zoglmann köré csoportosulva –ésközött az új keleti politika ( Ostpolitik ) elleni tiltakozásul kilépett a pártból , és megalapította a rövid életű kis pártot , a Nemzeti Liberális Akciót ( Kleinpartei Nationalliberale Aktion , NLA) . Míg Mende és Heinz Starke hamarosan átpártolt a CDU/CSU-hoz , Zoglmannig a maga útját próbálta járni a Német Unióval ( Deutschen Unio ) , ( amelyben ő volt a szövetségi elnök ) és csak ezután csatlakozott a CSU-hoz . Az FDP-ben később is több kísérlet volt a nemzeti liberális hagyomány újraélesztésére , például Alexander von Stahl Hermann Oxforddalben megalapította a Liberális Társaságot , amely a jobboldal liberális megújítását tűzte ki célul.ben Alexander von Stahl Achim Rohdeval és Heiner Kappellel együtt megalapította az FDP Liberális Offenzíváját.ben a Stresemann Klub jobboldali nemzeti liberális hálózatként indult az FDP-n belül , azonban ez már nem létezik . A Stresemann Klub országos elnöke , Sven Tritschler ezután az Alternatíva Németországért ( Alternative für Deutschland , AfD ) párthoz csatlakozott . Különböző média- és politikai elemzők szerint egyes FDP-politikusok továbbra is nemzeti liberális vagy pedig jobboldali liberális nézeteket vallanak . A mai napig nemzeti liberális irányzatok vannak az FDP-ben . A második világháború után a nemzeti-liberális DVP korábbi politikusai csatlakoztak a CDU-hoz , vagy részt vettek a CDU megalapításában , mint például a Bundestag első elnöke , Erich Köhler , Kurt Sieveking , aki Hamburg polgármestere volt és a későbbi szövetségi egészségügyi miniszter , Elisabeth Schwarzhaupt . Aban alapított Alternatíva Németországért pártot - amely programjában a CDU/CSU-tól és az FDP-től jobbra levőnek határozta meg magát és képes volt megtartani az FDP korábbi szavazóit is - korai szakaszában szintén " nemzeti liberálisként " jellemezték . Azonban márben megkezdődött a nemzeti liberálisok kiválása az AfD-ből , miközben kialakult a pártban egy népi-nemzeti szélsőjobboldali pártszárny . Bernd Luckejúliusában bekövetkezett kiválása és az ő vezetésével gazdasági liberalizmust valló Szövetség a Haladásért és Ébredésért ( Allianz für Fortschritt und Aufbruch , ALFA ) párt létrehozása az AfD történetében fordulópontnak tekinthető a gazdasági és nemzeti liberalizmustól a nemzeti konzervatív és népi nemzeti elvek felvállalása felé . Ausztria Németországgal ellentétben az Osztrák Császárságban csak néhány liberális párt alakult ki , a század közepén egyedül csak a Német Liberális Párt ( Deutschliberale Partei ) tudta nemzeti liberális erőként megvetni a lábát . A katolicizmus és a szláv népcsoportok elleni folyamatos harc , valamint azas pénzügyi válság ( Gründerkrach ) azonban a párt hanyatlásához vezetett , amely végül több németmentes és német nemzetiségű pártra és csoportra szakadt . Az első köztársaságban a liberalizmus ekkor még csak marginális szerepet játszott és a keresztényszociális és szociáldemokrata tömbök között felmorzsolódtak a liberális erők . Jelenleg az Osztrák Szabadságpárt ( FPÖ ) a harmadik tábor ( Drittes Lager ) hagyományait követő nemzeti liberális pártnak mondja magát ; az elemzők többsége azonban jobboldali populistának minősíti őket . Szlovákia Szlovákiában az EU-kritikus és liberális álláspontokat egyaránt képviselő Szabadság és Szolidaritás ( Sloboda a Solidarita ) pártot a nemzeti liberalizmus képviselőjének tekintik . A nemzeti liberalizmus híres képviselői A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a században : Hans Victor von Unruh Karl Twesten Ludwig Bamberger Rudolf von Bennigsen Eduard Lasker Johannes von Miquel Arthur Johnson Hobrecht Friedrich Hammacher A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a században : Ernst Bassermann Robert Friedberg Gustav Stresemann Otto Hugo Ernst Scholz Eduard Dingeldey Franz Blücher Hermann Schäfer Max Becker August-Martin Euler Erich Mende Knut von Kühlmann-Stumm Hermann Oxford Alexander von Stahl Rudolf Augstein A nemzeti liberalizmus vezető képviselői a században : Holger Zastrow Thomas Kemmerich Nemzeti liberális pártok egyes országokban Nemzeti Liberális Párt ( Románia ) Likud ( Izrael ) Liberális Demokrata Párt ( Japán ) Egyesült Nemzeti Mozgalom Jegyzetek Fordítás További információk A nemzeti liberalizmus válsága; Beszélő Constantin Frantz : Die Religion des Nationalliberalismus . Neudruck . Scientia , Aalen Gerhard Gitzler : Der Nationalliberalismus in seiner Epoche . Rudolf von Bennigsen . Gedenkschrift anlässlich der Gründung der Rudolf von Bennigsen-Stiftung . Nomos, Baden-Baden Marc-Wilhelm Kohfink : Für Freiheit und Vaterland . Eine sozialwissenschaftliche Studie über den liberalen Nationalismus1933 in Deutschland . Hartung-Gorre , Konstanz Oskar Muley : Nationalliberalismus . In : Michael Festl ( Hrsg . ) Handbuch Liberalismus , Springer Yael Tamir : Liberal Nationalism . Princeton University Press , Princeton Kurt Klotzbach : Das Eliteproblem im politischen Liberalismus . VS Verlag für Sozialwissenschaft , Kapcsolódó szócikkek Nemzeti konzervativizmus Politikai ideológiák Liberalizmus