Mezőségi néptáncok
A mintegy 300 magyar, román és szász települést magába foglaló Mezőség régies, de gazdag és fejlett tánc- és zenekultúrája több tényező együtthatásának köszönhető. Ez a közép-erdélyi tájegység őrzött meg a legtöbbet az erdélyi reneszánsz és barokk örökségéből, s ezt fejlesztve alakította ki a sajátos újabb erdélyi tánc- és zenestílust. A magyar néptánc alaprétegét képviselő kanásztánc-ugrós stílus kiteljesedett formáját ismerhetjük fel e vidék férfitáncában, a legényesben, népzenénk régi rétege pedig gazdagon áradó, hangszeres változatokban él a tánczenében. A későbbi magyarországi új stílus és más idegen, polgári hatások ide csak későn jutottak el. A magyar, román, cigány és szász kultúra összefonódása, kölcsönhatása itt fokozta a legmagasabbra az erdélyi tánc- és zenekincs gazdagságát. A táncok és a táncdalok állandó cseréje következtében a Mezőségen teljesen összemosódnak a magyar és román jellegzetességek határai, s valódi zenei és táncbéli kétnyelvűség érvényesül. A képet tovább színezik a hajdan eltérő jogállású jobbágyi, kisnemesi, mezővárosi közösségek árnyalatnyi különbségei is.

Tánckultúránk organikus fejlődését és egyik jelentős történeti periódusát dokumentálja az erdélyi Mezőség művészi élményként is magával ragadó tánc- és tánczenei hagyománya.

A táncélet struktúráját, alapvető vonásait a különböző tánctípusokat, történeti rétegeket magába foglaló, a reneszánsz és barokk tánczenei gyakorlatából ismert, szvitszerű szerkesztés határozza meg. Ennek megfelelően alkotnak stiláris egységet e táncrendekben a kései középkorban gyökerező individuális férfitáncok, a reneszánsz jegyében elterjedt lassú és gyors forgós-forgatós karakterű párosok, az új stílust ígérő lassú legényes, verbunk és csárdás, valamint a polgári eredetű társastáncok — Porka, hétlépés — folklorizálódott változatai.

A mezőségi táncciklusok tehát elsősorban átfogó szerkezetükkel őrzik a reneszánsz tradícióit, melynek szellemében a különböző történeti rétegeket képviselő táncok egymás tempóbéli, metrikai és ritmikai változataiként jelennek meg a szinte falvanként változó táncrendekben. Egyes tánctípusok viszont már a fejlődés olyan fokán állnak, melyet méltán illethetünk a klasszikus jelzővel. Ezt indokolja a virtuóz férfi és páros táncok szabályos, zárt szerkezete, valamint visszatérő és variálódó építkezése. A táncalkotás e formai sajátosságai a hozzájuk kapcsolódó hangszeres zenével együtt ugyanúgy az új stílust meg előző korszakról adnak hírt, mint zenetörténetünk XVIII. századi emlékei.

Mezőségi népzene
Belső-Mezőség egyik legjelentősebb zenészközpontja Magyarpalatka. Az itt élő cigányzenész dinasztiák nemcsak saját falujuk, hanem sok környező település zenei igényeit is kielégítették. Ebben a faluban élnek a táncházmozgalom egyik legismertebb, a mai napig is aktív vonószenekarának, a Magyarpalatkai bandának a tagjai.

Fontos megemlíteni továbbá az ördöngösfüzesi, bonchidai, széki, magyarszováti népzenét.

Népzene és néptánc tábor
Válaszúton minden évben megrendezésre kerül a Mezőségi népzene- és néptánctábor, ahol a mezőségi táncok, népdalok iránt érdeklődők napi 8 órás néptánc-, hangszeres népzene-, illetve népdaloktatásban részesülhetnek. A tábor minden évben gálaműsorral zárul, melyen a meghívottak mellett a táborban résztvevők is fellépnek.

Forrás, felhasznált irodalom
Pávai István honlapja
 Nagy Zsolt: Magyar népzenei dallamgyűjtemény. Hangszeres népzenei példatár - Népzenei füzetek. Hagyományok Háza, Budapest, 2004
 Magyar Népzenei Antológia DVD-ROM, FolkEurópa Kiadó, 2012
 Pávai István: Az erdélyi magyar népi tánczene. Krizsa János Néprajzi Társaság, Kolozsvár, 2012

Kapcsolódó szócikkek 
Kalotaszegi népzene és tánc
Művelődéstörténet Erdélyben

Magyar népzene
Magyar néptánc
A mintegymagyar , román és szász települést magába foglaló Mezőség régies , de gazdag és fejlett tánc- és zenekultúrája több tényező együtthatásának köszönhető . Ez a közép-erdélyi tájegység őrzött meg a legtöbbet az erdélyi reneszánsz és barokk örökségéből , s ezt fejlesztve alakította ki a sajátos újabb erdélyi tánc- és zenestílust . A magyar néptánc alaprétegét képviselő kanásztánc-ugrós stílus kiteljesedett formáját ismerhetjük fel e vidék férfitáncában , a legényesben , népzenénk régi rétege pedig gazdagon áradó , hangszeres változatokban él a tánczenében . A későbbi magyarországi új stílus és más idegen , polgári hatások ide csak későn jutottak el . A magyar , román , cigány és szász kultúra összefonódása , kölcsönhatása itt fokozta a legmagasabbra az erdélyi tánc- és zenekincs gazdagságát . A táncok és a táncdalok állandó cseréje következtében a Mezőségen teljesen összemosódnak a magyar és román jellegzetességek határai , s valódi zenei és táncbéli kétnyelvűség érvényesül . A képet tovább színezik a hajdan eltérő jogállású jobbágyi , kisnemesi , mezővárosi közösségek árnyalatnyi különbségei is . Tánckultúránk organikus fejlődését és egyik jelentős történeti periódusát dokumentálja az erdélyi Mezőség művészi élményként is magával ragadó tánc- és tánczenei hagyománya . A táncélet struktúráját , alapvető vonásait a különböző tánctípusokat , történeti rétegeket magába foglaló , a reneszánsz és barokk tánczenei gyakorlatából ismert , szvitszerű szerkesztés határozza meg . Ennek megfelelően alkotnak stiláris egységet e táncrendekben a kései középkorban gyökerező individuális férfitáncok , a reneszánsz jegyében elterjedt lassú és gyors forgós-forgatós karakterű párosok , az új stílust ígérő lassú legényes , verbunk és csárdás , valamint a polgári eredetű társastáncok — Porka , hétlépés — folklorizálódott változatai . A mezőségi táncciklusok tehát elsősorban átfogó szerkezetükkel őrzik a reneszánsz tradícióit , melynek szellemében a különböző történeti rétegeket képviselő táncok egymás tempóbéli , metrikai és ritmikai változataiként jelennek meg a szinte falvanként változó táncrendekben . Egyes tánctípusok viszont már a fejlődés olyan fokán állnak , melyet méltán illethetünk a klasszikus jelzővel . Ezt indokolja a virtuóz férfi és páros táncok szabályos , zárt szerkezete , valamint visszatérő és variálódó építkezése . A táncalkotás e formai sajátosságai a hozzájuk kapcsolódó hangszeres zenével együtt ugyanúgy az új stílust meg előző korszakról adnak hírt , mint zenetörténetünk XVIII. századi emlékei . Mezőségi népzene Belső-Mezőség egyik legjelentősebb zenészközpontja Magyarpalatka . Az itt élő cigányzenész dinasztiák nemcsak saját falujuk , hanem sok környező település zenei igényeit is kielégítették . Ebben a faluban élnek a táncházmozgalom egyik legismertebb , a mai napig is aktív vonószenekarának , a Magyarpalatkai bandának a tagjai . Fontos megemlíteni továbbá az ördöngösfüzesi , bonchidai , széki , magyarszováti népzenét . Népzene és néptánc tábor Válaszúton minden évben megrendezésre kerül a Mezőségi népzene- és néptánctábor , ahol a mezőségi táncok , népdalok iránt érdeklődők napiórás néptánc- , hangszeres népzene- , illetve népdaloktatásban részesülhetnek . A tábor minden évben gálaműsorral zárul , melyen a meghívottak mellett a táborban résztvevők is fellépnek . Forrás , felhasznált irodalom Pávai István honlapja Nagy Zsolt : Magyar népzenei dallamgyűjtemény . Hangszeres népzenei példatár - Népzenei füzetek . Hagyományok Háza, Budapest , Magyar Népzenei Antológia DVD-ROM , FolkEurópa Kiadó , Pávai István : Az erdélyi magyar népi tánczene . Krizsa János Néprajzi Társaság , Kolozsvár , Kapcsolódó szócikkek Kalotaszegi népzene és tánc Művelődéstörténet Erdélyben Magyar népzene Magyar néptánc