Rohr Magdolna
Rohr Magdolna, Pintér Károlyné (Bátaszék, 1928. december 24. – 2007.) Gulag-túlélő, az Alapítvány a Gulagokban Elpusztultak Emlékének Megörökítésére alapítója.

Letartóztatása és elítélése
1945. szeptember 23-án, még tizenhét éves kora előtt a szovjet katonai elhárítás két embere letartóztatta és elvitte. Mint a kihallgatás során kiderült, a „bűne” mindössze annyi volt, hogy korábban megismerkedett Herczeg Istvánnal, aki 1945 nyarán disszidálni akart, de elfogták. Mivel a fiú jegyzetfüzetében szerepelt Rohr Magdolna, Marczin Borbála és Tiefenbeck Kornél neve, a fiatalokat négyszemélyes bűnszövetkezetnek tekintették, amelynek tagjait kémkedéssel, hazaárulással és a szovjetek elleni szervezkedéssel vádolták. Először egy Üllői úti laktanyában, majd Szombathelyen, végül az ausztriai Kismartonban tartották fogva. Mivel az ostrom alatt a bevonuló orosz katonák megerőszakolták, rettegésében mindent aláírt. 

1946. január 31-én a 7. Szovjet Gárdahadsereg katonai törvényszéke tízévi, javító-nevelő munkatáborban letöltendő szabadságvesztésre ítélte a társaival együtt. Mivel az orosz nyelvű tárgyaláson tolmács nem volt, kézzel mutatták nekik a tíz évet.

A Gulagon
Februárban bevagonírozták őket, és három és fél hétig tartó úton Lembergbe szállították. Itt anyaszült meztelenre vetkőztették őket, és leborotválták a szőrzetüket. Két hét múlva továbbvitték Donbaszra, a doni szénmedencébe, majd egy másfél hónapos újabb szállítással a szibériai Tajset elosztólágerbe került. Útközben maláriát kapott, de tífuszra gyanakodtak, ezért kopaszra nyírták és kininnel kezelték. A gyógyulása után a bratszki lágerbe vitték vasútvonalat építeni, később Zajarszkba mentek: a 400 kilométeres távot gyalog tették meg két hét alatt. 1948-ban az egyik jóindulatú őr segítségével tudott hírt adni magáról a családjának, addig nem tudták, hogy mi van vele. 

Napi tizenkét órát dolgoztatták nehéz fizikai munkával az útépítéstől a kőbányászásig és a fairtásig. Latrinát kellett üríteniük lapáttal, télen csákánnyal. Egy konzervdoboznyi vízzel mosakodtak, télen a hóban. Naponta hetvenöt deka élelmet kaptak. Az éhezéstől és a piszoktól tojás nagyságú gennyes daganatok keletkeztek a lábai között. Tüzelőjük nem mindig volt, ilyenkor csak a pufajka védte a hidegtől, ezen viselte „J-322” azonosítószámát.

Sztálin halála után, 1953 júniusában a magyar foglyokat visszaszállították Lembergre, hogy hazajöhessenek, de Rákosi Mátyás hónapokig nem akarta átvenni őket. Végül november végén értek Magyarországra, ahol Radvánszky Károly akkori belügyminiszter-helyettes megfenyegette őket: „Ha bárkinek beszélnek a múltról, akkor ugyanott találják magunkat, ahol voltak!”

Magyarországra visszatérve
Hazatérése után férjhez ment Pintér Károlyhoz, akivel a Gulagon ismerkedett meg.

Ő az alapítója A Gulagon Elpusztultak Emlékének Megörökítésére Alapítványnak, mely a budapesti V. kerületi Honvéd téren 1993-ban emlékművet állíttatott a Gulag áldozatainak. A carrarai márványból és ólomból készített alkotást Veszprémi Imre készítette.

Jegyzetek

Források

 

 Rózsás János: Gulág Lexikon. Budapest, 2000. Püski Kiadó. 296 o.

További információk
Sára Sándor Magyar nők a Gulágon című filmje

Bátaszékiek
1928-ban született személyek
2007-ben elhunyt személyek
Magyar Gulag-rabok
Magyar nők
Rohr Magdolna , Pintér Károlyné ( Bátaszék , december – ) Gulag-túlélő , az Alapítvány a Gulagokban Elpusztultak Emlékének Megörökítésére alapítója . Letartóztatása és elítélése 1945. szeptemberán , még tizenhét éves kora előtt a szovjet katonai elhárítás két embere letartóztatta és elvitte . Mint a kihallgatás során kiderült , a „ bűne” mindössze annyi volt , hogy korábban megismerkedett Herczeg Istvánnal , akinyarán disszidálni akart , de elfogták . Mivel a fiú jegyzetfüzetében szerepelt Rohr Magdolna , Marczin Borbála és Tiefenbeck Kornél neve , a fiatalokat négyszemélyes bűnszövetkezetnek tekintették , amelynek tagjait kémkedéssel , hazaárulással és a szovjetek elleni szervezkedéssel vádolták . Először egy Üllői úti laktanyában , majd Szombathelyen , végül az ausztriai Kismartonban tartották fogva . Mivel az ostrom alatt a bevonuló orosz katonák megerőszakolták , rettegésében mindent aláírt . 1946. januárén a Szovjet Gárdahadsereg katonai törvényszéke tízévi , javító-nevelő munkatáborban letöltendő szabadságvesztésre ítélte a társaival együtt . Mivel az orosz nyelvű tárgyaláson tolmács nem volt , kézzel mutatták nekik a tíz évet . A Gulagon Februárban bevagonírozták őket , és három és fél hétig tartó úton Lembergbe szállították . Itt anyaszült meztelenre vetkőztették őket , és leborotválták a szőrzetüket . Két hét múlva továbbvitték Donbaszra , a doni szénmedencébe , majd egy másfél hónapos újabb szállítással a szibériai Tajset elosztólágerbe került . Útközben maláriát kapott , de tífuszra gyanakodtak , ezért kopaszra nyírták és kininnel kezelték . A gyógyulása után a bratszki lágerbe vitték vasútvonalat építeni , később Zajarszkba mentek : akilométeres távot gyalog tették meg két hét alatt.ban az egyik jóindulatú őr segítségével tudott hírt adni magáról a családjának , addig nem tudták , hogy mi van vele . Napi tizenkét órát dolgoztatták nehéz fizikai munkával az útépítéstől a kőbányászásig és a fairtásig . Latrinát kellett üríteniük lapáttal , télen csákánnyal . Egy konzervdoboznyi vízzel mosakodtak , télen a hóban . Naponta hetvenöt deka élelmet kaptak . Az éhezéstől és a piszoktól tojás nagyságú gennyes daganatok keletkeztek a lábai között . Tüzelőjük nem mindig volt , ilyenkor csak a pufajka védte a hidegtől , ezen viselte „ J-322” azonosítószámát . Sztálin halála után,júniusában a magyar foglyokat visszaszállították Lembergre , hogy hazajöhessenek , de Rákosi Mátyás hónapokig nem akarta átvenni őket . Végül november végén értek Magyarországra , ahol Radvánszky Károly akkori belügyminiszter-helyettes megfenyegette őket : „ Ha bárkinek beszélnek a múltról , akkor ugyanott találják magunkat , ahol voltak! ” Magyarországra visszatérve Hazatérése után férjhez ment Pintér Károlyhoz , akivel a Gulagon ismerkedett meg . Ő az alapítója A Gulagon Elpusztultak Emlékének Megörökítésére Alapítványnak , mely a budapesti V. kerületi Honvéd térenban emlékművet állíttatott a Gulag áldozatainak . A carrarai márványból és ólomból készített alkotást Veszprémi Imre készítette . Jegyzetek Források Rózsás János : Gulág Lexikon . Budapest , Püski Kiadó.o . További információk Sára Sándor Magyar nők a Gulágon című filmje Bátaszékiek 1928-ban született személyek 2007-ben elhunyt személyek Magyar Gulag-rabok Magyar nők