Belzec-per
A Belzec-per (németül: Belzec-Prozess, lengyelül: proces Bełżec) egy bírósági eljárás volt Nyugat-Németországban, melyben nyolc, háborús bűnökkel vádolt egykori SS-keretlegény ellen emeltek vádat, akik a háború alatt a bełżeci megsemmisítő táborban teljesítettek szolgálatot. A pert a müncheni 1. kerületi törvényszék előtt folytatták le 1963. augusztus 8. - 1965. január 21. között. Habár a per során voltak bizonyítékok a vádlottak közvetett felelősségére a táborban zajló megsemmisítési program megvalósításában, a bíróság hét vádlottat felmentett arra hivatkozva, hogy a vádlottak nyomás alatt cselekedtek, csak egy főt ítéltek el, 4,5 év börtönre. A felmentett vádlottak közül később öt főt az ún. Sobibór-perben is bíróság elé állítottak.

Előzmények 

A belzeci megsemmisítő tábor 1942. március 17. - 1943. júniusa között funkcionált a náci Németország által megszállt Lengyelország (Lengyel Főkormányzóság) területén, a Lublinhoz közeli Bełżec (németül Belzec) falu mellett. A táborban, működése alatt, mintegy 430 - 500 000 fő vesztette életét a szisztematikus megsemmisítés során, elsősorban az ide deportált zsidók, cigányok és kisebb számban lengyelek, de Belzec volt az egyik helyszíne a náci eutanázia-program végrehajtásának is. A tábornak mindössze hét túlélője ismeretes. 

A tábor viszonylag korai bezárása miatt, a német hatóságoknak volt lehetőségük a tömegmészárlásra utaló bizonyítékok szinte teljes megsemmisítésére, ezzel megnehezítve a táborban történt bűncselekmények pontos feltérképezését. A háború utáni számonkérés során tovább nehezítette a hatóságok munkáját, hogy a tábor személyzetének jelentős része sikeresen elmenekült vagy öngyilkos lett, az első táborparancsnokot, Christian Wirthet 1944 novemberében jugoszláv partizánok meggyilkolták, míg a második parancsnok, Gottlieb Hering 1945 októberében hunyt el egészségügyi okok miatt.

A per 
Az 1961-ben lezajló jeruzsálemi Eichmann-per holokauszt-perek egész sorozatát indította el Nyugat-Németországban (illetve kisebb mértékben az NDK-ban is). Ennek a "hullámnak" a keretében került sor 1963-ban a Belzec-perre is. 

A vádindítvány 1963 nyarán látott napvilágot nyolc egykori SS-keretlegény ellen, akik az 1942-1943 közötti időszakban a belzeci megsemmisítő táborban teljesítettek szolgálatot. Az eljárás 1963. augusztus 8. - 1965. január 21. között tartott. Ez alatt az idő alatt összesen 14 tanút hallgattak meg, többségében a tábor volt SS személyzetének néhány tagját, illetve egy túlélőt, aki azonban egyetlen vádlott ellen sem tudott terhelő vallomást tenni. A bíróság végül hét vádlottat (Erich Fuchs, Heinrich Gley, Werner Dubois, Karl Schluch, Heinrich Unverhau, Robert Jührs és Ernst Zierke) szabadlábra helyezett, arra hivatkozva, hogy kényszer hatására, felsőbb parancsra cselekedtek, a parancs megtagadása pedig súlyos következményekkel járt volna számukra. A továbbra is vád alatt maradt Josef Oberhauser (akit korábban az NDK-ban 15 év börtönre ítéltek, de 8 év után szabadlábra helyeztek) esetében azonban a bíróság nem fogadta el ezt az enyhítő körülményt, arra hivatkozva, hogy Oberhauser Christian Wirth táborparancsnok személyi asszisztenseként jó kapcsolatot ápolt vele. A bíróság végül - az NDK-ban letöltött idő figyelembevételével - Oberhausert 4,5 év börtönre ítélte, majd a büntetés felének letöltése után amnesztiában részesült.

A Münchenben felmentett hét vádlott közül ötöt fél év múlva a Hagenben lefolytatott Sóbibor-perben is bíróság elé állítottak, itt közülük két főt ítéltek el: Erich Fuchsot négy év, míg Werner Duboist 3 év börtönre. Három vádlottat (Heinrich Unverhau, Robert Jührs és Ernst Zierke) másodszor is felmentettek.

Források 
Kerstin Freudiger: Die juristische Aufarbeitung von NS-Verbrechen. Mohr-Siebeck, Tübingen, 2002.

Jegyzetek 

 

Holokauszt
A második világháború utáni perek
A Belzec-per ( németül : Belzec-Prozess , lengyelül : proces Bełżec ) egy bírósági eljárás volt Nyugat-Németországban , melyben nyolc , háborús bűnökkel vádolt egykori SS-keretlegény ellen emeltek vádat , akik a háború alatt a bełżeci megsemmisítő táborban teljesítettek szolgálatot . A pert a müncheni kerületi törvényszék előtt folytatták le augusztus - január között . Habár a per során voltak bizonyítékok a vádlottak közvetett felelősségére a táborban zajló megsemmisítési program megvalósításában , a bíróság hét vádlottat felmentett arra hivatkozva , hogy a vádlottak nyomás alatt cselekedtek , csak egy főt ítéltek el,5 év börtönre . A felmentett vádlottak közül később öt főt az ún . Sobibór-perben is bíróság elé állítottak . Előzmények A belzeci megsemmisítő tábor március - júniusa között funkcionált a náci Németország által megszállt Lengyelország ( Lengyel Főkormányzóság ) területén , a Lublinhoz közeli Bełżec ( németül Belzec ) falu mellett . A táborban , működése alatt , mintegy-000 fő vesztette életét a szisztematikus megsemmisítés során , elsősorban az ide deportált zsidók , cigányok és kisebb számban lengyelek , de Belzec volt az egyik helyszíne a náci eutanázia-program végrehajtásának is . A tábornak mindössze hét túlélője ismeretes . A tábor viszonylag korai bezárása miatt , a német hatóságoknak volt lehetőségük a tömegmészárlásra utaló bizonyítékok szinte teljes megsemmisítésére , ezzel megnehezítve a táborban történt bűncselekmények pontos feltérképezését . A háború utáni számonkérés során tovább nehezítette a hatóságok munkáját , hogy a tábor személyzetének jelentős része sikeresen elmenekült vagy öngyilkos lett , az első táborparancsnokot , Christian Wirthetnovemberében jugoszláv partizánok meggyilkolták , míg a második parancsnok , Gottlieb Heringoktóberében hunyt el egészségügyi okok miatt . A per Azben lezajló jeruzsálemi Eichmann-per holokauszt-perek egész sorozatát indította el Nyugat-Németországban ( illetve kisebb mértékben az NDK-ban is ) . Ennek a " hullámnak " a keretében került sorban a Belzec-perre is . A vádindítványnyarán látott napvilágot nyolc egykori SS-keretlegény ellen , akik azközötti időszakban a belzeci megsemmisítő táborban teljesítettek szolgálatot . Az eljárás augusztus - január között tartott . Ez alatt az idő alatt összesentanút hallgattak meg , többségében a tábor volt SS személyzetének néhány tagját , illetve egy túlélőt , aki azonban egyetlen vádlott ellen sem tudott terhelő vallomást tenni . A bíróság végül hét vádlottat ( Erich Fuchs , Heinrich Gley , Werner Dubois , Karl Schluch , Heinrich Unverhau , Robert Jührs és Ernst Zierke ) szabadlábra helyezett , arra hivatkozva , hogy kényszer hatására , felsőbb parancsra cselekedtek , a parancs megtagadása pedig súlyos következményekkel járt volna számukra . A továbbra is vád alatt maradt Josef Oberhauser ( akit korábban az NDK-banév börtönre ítéltek , deév után szabadlábra helyeztek ) esetében azonban a bíróság nem fogadta el ezt az enyhítő körülményt , arra hivatkozva , hogy Oberhauser Christian Wirth táborparancsnok személyi asszisztenseként jó kapcsolatot ápolt vele . A bíróság végül - az NDK-ban letöltött idő figyelembevételével - Oberhausert5 év börtönre ítélte , majd a büntetés felének letöltése után amnesztiában részesült . A Münchenben felmentett hét vádlott közül ötöt fél év múlva a Hagenben lefolytatott Sóbibor-perben is bíróság elé állítottak , itt közülük két főt ítéltek el : Erich Fuchsot négy év , míg Werner Duboistév börtönre . Három vádlottat ( Heinrich Unverhau , Robert Jührs és Ernst Zierke ) másodszor is felmentettek . Források Kerstin Freudiger : Die juristische Aufarbeitung von NS-Verbrechen . Mohr-Siebeck , Tübingen , Jegyzetek Holokauszt A második világháború utáni perek