Ostor (sejtszervecske)
Az ostor (flagellum) sejtekben előforduló sejtszervecske, elsősorban a helyváltoztatásban van szerepe. Főleg az egysejtű élőlények körében fordul elő (közülük is jellemzőbb az eukariótákra, mint a prokariótákra), de megtalálható algák, gombák, mohák és egyéb spórával szaporodó élőlények, illetve állatok ivarsejtjein is. Az egysejtű eukarióták között például az ostoros moszatok – mint például a zöld szemesostoros (Euglena viridis) – rendelkeznek ostorral, a prokariótáknál pedig a mozgásra képes baktériumok többsége ostorok segítségével mozog. A szivacsok és az űrbelűek egyes csoportjainak anyagcseréjében nélkülözhetetlen szerepet játszanak ostoros sejtjeik, mivel ostoraik mozgása eredményezi azt a vízáramlást, amelynek segítségével lélegeznek, amelyből kiszűrik táplálékukat, és amely segítségével eltávolítják szervezetükből a salakanyagokat.

A prokarióták és az eukarióták körében előforduló ostorok felépítése és működési módja különbözik. Az eukariótáknak egy vagy több ostoruk van, melyek mozgása jellegzetesen ostorszerű. Ostoruk felépítése nagyon hasonló a csillókéhoz. Belsejüket egyetlen nyalábba rendeződött, tubulin nevű fehérjéből felépülő mikrotubulusok alkotják: a nyaláb két központi mikrotubuluspárból és ezeket körülvevő kilenc mikrotubuluspárból áll. A mikrotubulusok összehangolt egymáson való elcsúszása eredményezi az ostor mozgását. Az ostor alját a bazális test horgonyozza le a sejtbe.

A baktériumok ostorai csavart alakú szerkezetek, flagellin nevű fehérjét tartalmaznak. Ostoruk alja, a kampó a sejt felszínéhez közel csatlakozik a rétegzett felépítésű sejtfalban levő bazális testhez. A baktériumostor az óramutató járásával egyező vagy ellentétes irányban forog a propeller mozgásához hasonlóan.

Míg az eukarióta sejtek ostoruk mozgatásához ATP-molekulákat használnak fel, addig a prokarióta sejtek a sejtmembránon keresztül lebonyolított proton-, illetve ionforgalomból nyert energiát.

Források 
 

Sejtszervecskék
Az ostor ( flagellum ) sejtekben előforduló sejtszervecske , elsősorban a helyváltoztatásban van szerepe . Főleg az egysejtű élőlények körében fordul elő ( közülük is jellemzőbb az eukariótákra , mint a prokariótákra ) , de megtalálható algák , gombák , mohák és egyéb spórával szaporodó élőlények , illetve állatok ivarsejtjein is . Az egysejtű eukarióták között például az ostoros moszatok – mint például a zöld szemesostoros ( Euglena viridis ) – rendelkeznek ostorral , a prokariótáknál pedig a mozgásra képes baktériumok többsége ostorok segítségével mozog . A szivacsok és az űrbelűek egyes csoportjainak anyagcseréjében nélkülözhetetlen szerepet játszanak ostoros sejtjeik , mivel ostoraik mozgása eredményezi azt a vízáramlást , amelynek segítségével lélegeznek , amelyből kiszűrik táplálékukat , és amely segítségével eltávolítják szervezetükből a salakanyagokat . A prokarióták és az eukarióták körében előforduló ostorok felépítése és működési módja különbözik . Az eukariótáknak egy vagy több ostoruk van , melyek mozgása jellegzetesen ostorszerű . Ostoruk felépítése nagyon hasonló a csillókéhoz . Belsejüket egyetlen nyalábba rendeződött , tubulin nevű fehérjéből felépülő mikrotubulusok alkotják : a nyaláb két központi mikrotubuluspárból és ezeket körülvevő kilenc mikrotubuluspárból áll . A mikrotubulusok összehangolt egymáson való elcsúszása eredményezi az ostor mozgását . Az ostor alját a bazális test horgonyozza le a sejtbe . A baktériumok ostorai csavart alakú szerkezetek , flagellin nevű fehérjét tartalmaznak . Ostoruk alja , a kampó a sejt felszínéhez közel csatlakozik a rétegzett felépítésű sejtfalban levő bazális testhez . A baktériumostor az óramutató járásával egyező vagy ellentétes irányban forog a propeller mozgásához hasonlóan . Míg az eukarióta sejtek ostoruk mozgatásához ATP-molekulákat használnak fel , addig a prokarióta sejtek a sejtmembránon keresztül lebonyolított proton- , illetve ionforgalomból nyert energiát . Források Sejtszervecskék