D–10
A D–10 szovjet 100 mm-es huzagolt csövű harckocsiágyú, melyet a második világháború utolsó éveiben fejlesztettek ki az OKB–9 tervezőirodában. Több kísérleti harcjármű mellett kezdetben a SZU–100 páncélvadásznál alkalmazták, később a T–54 és T–55-ös harckocsikba építették be. Az egyik legnagyobb mennyiségben előállított harckocsiágyú, melyet az 1970-es évek végéig gyártottak.

Története 
1943-tól a T–34-be is a SZU–85-ön használt 85 mm-es ágyút építették be, ez a SZU–85-öt elavulttá tette a páncélvadász feladatkörben. Emiatt a SZU–85 utódaként egy erősebb páncéltörő ágyú kifejlesztése vált szükségessé. Erről az Állami Védelmi Bizottság (GKO) 1943-ban adta ki a 4851. sz. határozatát.  1944 elején bízták meg a 9. sz. Tüzérségi Gyár mellett működő, Fjodor Petrov vezette tervezőirodát (OKB–9) egy 100 mm-es páncéltörő ágyú megtervezésével. Petrov az ágyú kifejlesztéséhez az B–34 hajófedélzeti légvédelmi ágyút vette alapul, ezt alakították át más feladatkörre. Petrov a B–34-es ágyút felhasználva korábban már készített egy harckocsiágyút. Ez volt az SZ–34, de annak a gyártását elvetették.

Először az ágyú D–10SZ (SZ – szamohodnaja, magyarul: önjáró) jelű változatát a SZU–85-öst felváltó SZU–100 páncélvadászba építették be, melyet a második világháború utolsó időszakában vetettek be. Kísérleti jelleggel két ISZ–2-es harckocsit is felszereltek ezzel a löveggel, de végül úgy döntöttek, hogy csak a SZU–100-ast látják el ezzel az ágyúval.

1944-ben elkészült a harckocsikba szánt D–10T (T – tankovaja, magyarul: harckocsi-) jelű változata is, amelyet a később a T–54-hez vezetőt kísérleti típusokba, a T–34–100-ba, a T–44–100-ba (1945–1947 között) építettek, majd a T–54 prototípusaiba, később pedig a sorozatgyártású harckocsiba szereltek. Kipróbálták a KV–100 és az ISZ–2 kísérleti változatánál (ISZ–4) is.

1955-ben jelent meg a füstelszívóval és függőleges síkú stabilizátor (SZTP–1 Gorizont) használatához szükséges rögzítési pontokkal rendelkező változata, a D–10TG. 1956-ban jelent meg a kétsíkú stabilizátorhoz (SZTP–2 Ciklon) használható változata, a D–10T2SZ, amelyet a T–54B-hez és a T–55-höz használtak. Ezt a változatot hővédő köpennyel is ellátták. A D–10-es ágyút 1978-ig építették be harcjárművekbe. Az egyes változatok műszaki és harcászati paramétereiben nem voltak jelentős eltérések.

Az ágyú tűzereje az 1960-as évektől már nem felelt meg a korszerű harckocsik jelentette elvárásoknak, az 1970-es években megjelent 3. generációs harckocsik között pedig teljesen elavultnak számított. Ezért a tűzerő javítása érdekében – a T–55-ösök 1980-as években végrehajtott modernizációja során – ehhez az ágyúhoz is készültek lövegcsőből indítható önirányítású páncéltörő rakétákkal szerelt lőszerek. Ilyenek voltak a 3UKB10 lőszerek, melyek 9K117 Basztyion páncéltörő rakétát tartalmaztak.

Jellemzői

Lőszerek

Változatok 
 D–10SZ – 1944-től gyártották a SZU–100 páncélvadászhoz.
 D–10T – 1944-től készült. A T–34-100, a T–44–100, valamint a T–54 prototípusaihoz, majd 1946-tól nagy sorozatban a T–54-hez készült.
 D–10T2 – 1950-től gyártották a T–54-hez.
 D–10TG – 1954-től készült a T–55A és a T–54AM számára. Egysíkú (függőleges) stabilizátorral működött együtt.
 D–10T2SZ – 1956-tól gyártották a T–54B, a T–54M, a T–55 és a T–55A harckocsikhoz. Kétsíkú stabilizátorral, füstelszívóval és hővédő köpennyel látták el.

Források
 M. V. Pavlov, I. V. Pavlov: Otyecsesztvennije bronyirovannije masini 1945–1965, in: Tyehnyika i vooruzsenyije: vcsera, szevodnya, zavtra, Tyehinform kiadó, Moszkva, 2008/9. szám, p. 46.
100-mm tankovije puski D–10–T, D–10–TG, D–10–T2SZ. Rukovodsztvo szluzsbi. A Szovjetunió Védelmi Minisztériumának Kiadója, 1971.

További információk

 A gyártó 9. sz. gyár honlapja 

Harckocsiágyúk
Második világháborús lövegek
A D–10 szovjetmm-es huzagolt csövű harckocsiágyú , melyet a második világháború utolsó éveiben fejlesztettek ki az OKB–9 tervezőirodában . Több kísérleti harcjármű mellett kezdetben a SZU–100 páncélvadásznál alkalmazták , később a T–54 és T–55-ös harckocsikba építették be . Az egyik legnagyobb mennyiségben előállított harckocsiágyú , melyet azes évek végéig gyártottak . Története 1943-tól a T–34-be is a SZU–85-ön használtmm-es ágyút építették be , ez a SZU–85-öt elavulttá tette a páncélvadász feladatkörben . Emiatt a SZU–85 utódaként egy erősebb páncéltörő ágyú kifejlesztése vált szükségessé . Erről az Állami Védelmi Bizottság ( GKO) ban adta ki a sz . határozatát. elején bízták meg a sz . Tüzérségi Gyár mellett működő , Fjodor Petrov vezette tervezőirodát ( OKB–9 ) egymm-es páncéltörő ágyú megtervezésével . Petrov az ágyú kifejlesztéséhez az B–34 hajófedélzeti légvédelmi ágyút vette alapul , ezt alakították át más feladatkörre . Petrov a B–34-es ágyút felhasználva korábban már készített egy harckocsiágyút . Ez volt az SZ–34 , de annak a gyártását elvetették . Először az ágyú D–10SZ ( SZ – szamohodnaja , magyarul : önjáró ) jelű változatát a SZU–85-öst felváltó SZU–100 páncélvadászba építették be , melyet a második világháború utolsó időszakában vetettek be . Kísérleti jelleggel két ISZ–2-es harckocsit is felszereltek ezzel a löveggel , de végül úgy döntöttek , hogy csak a SZU–100-ast látják el ezzel az ágyúval . 1944-ben elkészült a harckocsikba szánt D–10T ( T – tankovaja , magyarul : harckocsi- ) jelű változata is , amelyet a később a T–54-hez vezetőt kísérleti típusokba , a T–34–100-ba , a T–44–100-ba1947 között ) építettek , majd a T–54 prototípusaiba , később pedig a sorozatgyártású harckocsiba szereltek . Kipróbálták a KV–100 és az ISZ–2 kísérleti változatánál ( ISZ–4 ) is . 1955-ben jelent meg a füstelszívóval és függőleges síkú stabilizátor ( SZTP–1 Gorizont ) használatához szükséges rögzítési pontokkal rendelkező változata , a D–10TG.ban jelent meg a kétsíkú stabilizátorhoz ( SZTP–2 Ciklon ) használható változata , a D–10T2SZ , amelyet a T–54B-hez és a T–55-höz használtak . Ezt a változatot hővédő köpennyel is ellátták . A D–10-es ágyútig építették be harcjárművekbe . Az egyes változatok műszaki és harcászati paramétereiben nem voltak jelentős eltérések . Az ágyú tűzereje azas évektől már nem felelt meg a korszerű harckocsik jelentette elvárásoknak , azes években megjelent generációs harckocsik között pedig teljesen elavultnak számított . Ezért a tűzerő javítása érdekében – a T–55-ösökas években végrehajtott modernizációja során – ehhez az ágyúhoz is készültek lövegcsőből indítható önirányítású páncéltörő rakétákkal szerelt lőszerek . Ilyenek voltak aKB10 lőszerek , melyek117 Basztyion páncéltörő rakétát tartalmaztak . Jellemzői Lőszerek Változatok D–10SZ –től gyártották a SZU–100 páncélvadászhoz . D–10T –től készült . A T–34-100 , a T–44–100 , valamint a T–54 prototípusaihoz , majdtól nagy sorozatban a T–54-hez készült . D–10T2 –től gyártották a T–54-hez . D–10TG –től készült a T–55A és a T–54AM számára . Egysíkú ( függőleges ) stabilizátorral működött együtt . D–10T2SZ –tól gyártották a T–54B , a T–54M , a T–55 és a T–55A harckocsikhoz . Kétsíkú stabilizátorral , füstelszívóval és hővédő köpennyel látták el . Források M. V . Pavlov , I. V . Pavlov : Otyecsesztvennije bronyirovannije masini1965 , in : Tyehnyika i vooruzsenyije : vcsera , szevodnya , zavtra , Tyehinform kiadó , Moszkva,9. szám , p. 100-mm tankovije puski D–10–T , D–10–TG , D–10–T2SZ . Rukovodsztvo szluzsbi . A Szovjetunió Védelmi Minisztériumának Kiadója , További információk A gyártó sz. gyár honlapja Harckocsiágyúk Második világháborús lövegek