Jóreménység-altáró
A Jóreménység-altáró a Pilisi-szénmedence Nagykovácsi, Pilisszentiván, Pilisvörösvár és Solymár közigazgatási területe alatt elterülő szénmezejének egyik legnagyobb jelentőségű és valószínűleg legnagyobb kiterjedésű szénbányája volt, amely több mint két évtizeden keresztül működött az 1940-es és 1960-as évek között. Létesítésének fő célja a Nagykovácsi alatt feltárt nagy mennyiségű szénkészlet olyan módon történő kitermelése, hogy a szén szállítása vasúton történhessék meg. Itt zajlott 1954-ben a pilisi bányavidék egyik legnagyobb bányaszerencsétlensége, melyben harmincnál több ember rekedt a mélyben, és közülük hat főt már csak holtan lehetett a felszínre hozni. A bányaüzem bezárása után az altáró fő járatát több ponton elfalazták, de a bejárati szakaszt évtizedeken keresztül használták különböző célokra. Az egykori bányaüzemi épületek közül több ma is áll.

Története 
Pilisszentiván térségében első alkalommal még az 1840-es években találtak kitermelésre érdemes minőségű és arra alkalmas mennyiségű barnaszenet, s a következő években meg is indult a rendszeres szénbányászat a térségben, kezdetben külfejtéssel, majd különböző pontokon megnyitott aknákra alapozott bányaüzemek létesítésével (a fontosabbak a működésük fő időszakának időrendi sorrendjében: Erzsébet-akna, Hungária-akna, Solymár-akna, István-akna). Időközben Nagykovácsi alatt még bőségesebb szénmezőre bukkantak, amelynek szénkészletét kisebb-nagyobb magánvállalkozások kezdték meg kitermelni, ám a gazdaságos működést majdhogynem lehetetlenné tette a vasúti szállítás lehetőségének hiánya.

E probléma áthidalására született meg az a terv, hogy a szénmezőt Pilisszentiván felől kíséreljék meg elérni, olyan módon, hogy átfúrják a Zsíros-hegy tömbjét egy, a vízszinteshez közeli lejtésű altáróval, melynek nyitópontjától keskeny nyomtávú bányavasutat építenek ki a pár évvel korábban felhagyott Solymár-akna üzemi területén kialakított pályaudvarig, ott pedig közvetlenül a Budapest–Esztergom-vasútvonal leágazásaként kialakított rakodó állomáson tudják nagyvasúti szerelvényekre rakodni a kitermelt szenet. Az így kiépítendő új kisvasút arra is lehetőséget kínált, hogy az István-aknán kitermelt szenet ugyanerre a rakodó pályaudvarra szállítsák (az István-akna működésének első, mintegy 5 évében más szállítási útvonalat alkalmaztak, ami jelentős szakaszon közvetlenül lakóházak mellett húzódott, így joggal lehetett zavaró a lakosság számára).

Az altáró kihajtását 1943-ban kezdték meg Ajtay Zoltán bányamérnök tervei alapján, de a háborús viszonyok miatt akkor még nem jutottak messzire, sőt amikor a front elérte a Budai-hegység térségét, fel is függesztették a munkálatokat (ekkor még csak 70 méternyi szakasz volt kihajtva). A kihajtást a korábban magánvállalkozások által végzett magyarországi szénbányászat 1946 szeptemberében elrendelt, teljes körű államosítása után, 1947 őszén kezdték újra, miközben a Nagykovácsi területen megnyitott Antal-lejtősakna felől párhuzamosan haladtak a járat kihajtásával, s a két brigád 1948. augusztus 13-án találkozott – bányász szakkifejezéssel élve ekkor „lyukasztottak” a két vágattal. A szénszállítás ezt követően már a következő hónapban megindulhatott, felsővezetékes kisvasúttal, s az ünnepélyes megnyitás alkalmával a bányaüzem Rajk László belügyminiszter nevét vette fel. A Rajk László-altáró elnevezés három évet élt: miután Rajk kegyvesztett lett Rákosinál, és rövid koncepciós pert követően kivégezték, a bányaüzem neve is Jóreménység-altáróra módosult.

A nagykovácsi szénmezőben több bányatelket lehetett elkülöníteni, ezek szénkészletének kitermeléséhez az altáró fő járatából több helyen alakítottak ki leágazásokat; a szétágazó járatok túlnyomó része Nagykovácsi közigazgatási területén húzódott, de egy részük benyúlt solymári területre is. A fő vágat hossza 1320 méter volt, a belőle kiágazó leghosszabb főszakasz, a Nyugati-táró további 2,8 kilométeren húzódott Nagykovácsi nyugati, beépítetlen mezőgazdasági területei alatt

Az 1954-es bányakatasztrófa 
A nagykovácsi temető és a zsíros-hegyi turistaház közötti, ma zömmel hétvégi házas beépítésű területen az 1800-as évek végén és az 1900-as évek elején több magánvállalkozás létesített kisebb-nagyobb kiterjedésű, általában rövid életű bányaüzemet. Az így kihajtott vágatok pontos elhelyezkedése közel fél évszázaddal később, a Jóreménység-altáró működése idején már a szakemberek előtt sem volt teljes mértékben ismert: ennek folyományaként történhetett meg, hogy 1954. június 25-én az Antal-mezőrészben végzett vágathajtás közben a munkálatokkal belefutottak az 1880-1900 között működött Zwierzina-akna régi, elfeledett, és az eltelt évtizedek alatt karsztvízzel megtelt vágatába.

Bár a bányába betörő víz nagy része az altáró lejtése miatt ki tudott folyni a felszínre, a járatokban lévő csillék, gerendák és más tárgyak elsodrása következtében torlaszok alakultak ki, ami miatt a bánya egy részén olyan magas vízállás alakult ki, ami elzárta a menekülés lehetőségét az azon területen dolgozó 44 bányamunkás elől. A mentés gyakorlatilag azonnal megkezdődött, a külszín irányából, több mentőfúrással, de öt bányamunkás – köztük egy hivatásos bányamentő – megfulladt, mielőtt a mentést végzők a munkálatok harmadik napján eljuthattak volna a tartózkodási helyükig, egy hatodik pedig túl nagy mennyiségű szénmonoxidos levegő belélegzése miatt, mentés közben hunyt el.

A vízbetörés után még 15 éven keresztül üzemelt a bánya, ez alatt további területeket vontak be a termelésbe, több kilométernyi új fő szállítóvágat kiépítésével. A felhagyott, kifulladt vágatokat beiszapolták, amihez a szükséges homokot Pilisszentiván területén bányászták ki és kötélpályarendszer segítségével juttatták el a Nagykovácsin kialakított iszapolóhoz, a vizet pedig ugyancsak Pilisszentiván felől juttatták fel, csővezetéken. A négy szakaszból kialakított kötélpályarendszer néhány oszlopa ma is áll még, a legnagyobb egybefüggő szakaszt – a Zsíros-hegy gerincének peremén álló oszlopokat – miután 1969. december 31-ével, a pilisi szénbányák közül utolsóként ennek a bányaüzemnek a leállítását és bezárását is elrendelték, energiapolitikai megfontolások miatt – bányász emlékművé alakították át.

A bánya az 1956-os forradalomban 
Az 1956-os forradalom kitörését követően jelentős számú pilisi bányász (túlnyomórészt a Jóreménység-altárói bányaüzem, kisebb részben más környékbeli bányák dolgozói) vett részt a forradalmi eseményekben. Zömük a Széna-téri csoporthoz csatlakozott, ahol Bányász Brigád néven saját alcsoportot alakítottak. A forradalom leverését követő megtorlások során mintegy húsz bányászt végeztek ki, közülük három fő – Czimmer Tibor, Laurinyecz András és Rusznyák László (a Bányász Brigád megalakítója) – biztosan a pilisszentiváni bányaüzem dolgozója volt.

A bánya bezárása után 

A bányaüzem leállítását követően a bánya fő szállítóvágatát a bejárattól mintegy 40 méternyire elfalazták, a bejárat elé pedig egy kis épületet építettek. Teljesen felszámolták az altáróból kivezető kisvasúti vasútvonalat is, aminek ma már csak a nyomvonala felismerhető a környező erdőkben, talpfa- vagy egyéb maradványok sehol sem jelzik, hogy az adott szakaszon valaha vasúti járművek közlekedtek. A bányaüzem egykori ingatlanjait az 1990-es évek elején egy magánvállalkozás vásárolta meg.

Névhasználat 
A rendelkezésre álló adatok szerint a Jóreménység-altáró, mint bányászati létesítmény, illetve a hozzá tartozó föld alatti vágatrendszer, valamint a Jóreménység-altárói bányaüzem elnevezése érdemben nem tért el egymástól. Miután a működési ideje túlnyomó részében az altáró volt a legnagyobb földrajzi kiterjedésű bányászati létesítmény, bányaüzeme pedig a legnagyobb dolgozói létszámú bánya a pilisi térségben, a dolgozók és a környékbeli lakosok lényegében azonos módon használták a vágatra és a bányaüzemre is a "Jóreménység-altáró", "altáró", "táró", sőt akár önmagában a "bánya" kifejezést is. A közbeszédben talán a leggyakrabban használt kifejezés mindkettő megnevezésére a "Táró" volt, sokszor tulajdonnévi jellegű használattal is.

Emlékhelye 

A telephely bejárata előtt 2010. december 4-én, a községben minden évben megrendezett Borbála-napi bányász ünnepség keretében emlékkövet állítottak a Pilisszentiváni Helytörténeti Közhasznú Egyesület szervezésében, az egykori bánya és az ott dolgozók emlékére. Az emlékkőhöz kapcsolódó információs tábla egyúttal a közelben elterült hajdani homokbánya és a homokszállító kötélpálya emlékét is őrzi.

Források 
 https://sites.google.com/site/pilisibanyaszat/joremenyseg

Kapcsolódó szócikkek 
 Ajtay Zoltán
 Kakas János

 Erzsébet-akna (Pilisszentiván)
 Irma-akna (Pilisszentiván)
 Solymár I. lejtősakna
 Solymár I. táró
 Solymár-akna
 Solymári bányavasúti baleset
 Tisza-lejtősakna (Nagykovácsi)
 Zwierzina-akna (Nagykovácsi)

Magyarország bányászata
Pilisszentiván
Nagykovácsi
Solymár
Pest megye gazdasága
A Jóreménység-altáró a Pilisi-szénmedence Nagykovácsi , Pilisszentiván , Pilisvörösvár és Solymár közigazgatási területe alatt elterülő szénmezejének egyik legnagyobb jelentőségű és valószínűleg legnagyobb kiterjedésű szénbányája volt , amely több mint két évtizeden keresztül működött azes ésas évek között . Létesítésének fő célja a Nagykovácsi alatt feltárt nagy mennyiségű szénkészlet olyan módon történő kitermelése , hogy a szén szállítása vasúton történhessék meg . Itt zajlottben a pilisi bányavidék egyik legnagyobb bányaszerencsétlensége , melyben harmincnál több ember rekedt a mélyben , és közülük hat főt már csak holtan lehetett a felszínre hozni . A bányaüzem bezárása után az altáró fő járatát több ponton elfalazták , de a bejárati szakaszt évtizedeken keresztül használták különböző célokra . Az egykori bányaüzemi épületek közül több ma is áll . Története Pilisszentiván térségében első alkalommal még azes években találtak kitermelésre érdemes minőségű és arra alkalmas mennyiségű barnaszenet , s a következő években meg is indult a rendszeres szénbányászat a térségben , kezdetben külfejtéssel , majd különböző pontokon megnyitott aknákra alapozott bányaüzemek létesítésével ( a fontosabbak a működésük fő időszakának időrendi sorrendjében : Erzsébet-akna , Hungária-akna , Solymár-akna , István-akna ) . Időközben Nagykovácsi alatt még bőségesebb szénmezőre bukkantak , amelynek szénkészletét kisebb-nagyobb magánvállalkozások kezdték meg kitermelni , ám a gazdaságos működést majdhogynem lehetetlenné tette a vasúti szállítás lehetőségének hiánya . E probléma áthidalására született meg az a terv , hogy a szénmezőt Pilisszentiván felől kíséreljék meg elérni , olyan módon , hogy átfúrják a Zsíros-hegy tömbjét egy , a vízszinteshez közeli lejtésű altáróval , melynek nyitópontjától keskeny nyomtávú bányavasutat építenek ki a pár évvel korábban felhagyott Solymár-akna üzemi területén kialakított pályaudvarig , ott pedig közvetlenül a Budapest–Esztergom-vasútvonal leágazásaként kialakított rakodó állomáson tudják nagyvasúti szerelvényekre rakodni a kitermelt szenet . Az így kiépítendő új kisvasút arra is lehetőséget kínált , hogy az István-aknán kitermelt szenet ugyanerre a rakodó pályaudvarra szállítsák ( az István-akna működésének első , mintegyévében más szállítási útvonalat alkalmaztak , ami jelentős szakaszon közvetlenül lakóházak mellett húzódott , így joggal lehetett zavaró a lakosság számára ) . Az altáró kihajtásátban kezdték meg Ajtay Zoltán bányamérnök tervei alapján , de a háborús viszonyok miatt akkor még nem jutottak messzire , sőt amikor a front elérte a Budai-hegység térségét , fel is függesztették a munkálatokat ( ekkor még csakméternyi szakasz volt kihajtva ) . A kihajtást a korábban magánvállalkozások által végzett magyarországi szénbányászatszeptemberében elrendelt , teljes körű államosítása után,őszén kezdték újra , miközben a Nagykovácsi területen megnyitott Antal-lejtősakna felől párhuzamosan haladtak a járat kihajtásával , s a két brigád augusztusán találkozott – bányász szakkifejezéssel élve ekkor „ lyukasztottak” a két vágattal . A szénszállítás ezt követően már a következő hónapban megindulhatott , felsővezetékes kisvasúttal , s az ünnepélyes megnyitás alkalmával a bányaüzem Rajk László belügyminiszter nevét vette fel . A Rajk László-altáró elnevezés három évet élt : miután Rajk kegyvesztett lett Rákosinál , és rövid koncepciós pert követően kivégezték , a bányaüzem neve is Jóreménység-altáróra módosult . A nagykovácsi szénmezőben több bányatelket lehetett elkülöníteni , ezek szénkészletének kitermeléséhez az altáró fő járatából több helyen alakítottak ki leágazásokat ; a szétágazó járatok túlnyomó része Nagykovácsi közigazgatási területén húzódott , de egy részük benyúlt solymári területre is . A fő vágat hosszaméter volt , a belőle kiágazó leghosszabb főszakasz , a Nyugati-táró további8 kilométeren húzódott Nagykovácsi nyugati , beépítetlen mezőgazdasági területei alatt Azes bányakatasztrófa A nagykovácsi temető és a zsíros-hegyi turistaház közötti , ma zömmel hétvégi házas beépítésű területen azas évek végén és azas évek elején több magánvállalkozás létesített kisebb-nagyobb kiterjedésű , általában rövid életű bányaüzemet . Az így kihajtott vágatok pontos elhelyezkedése közel fél évszázaddal később , a Jóreménység-altáró működése idején már a szakemberek előtt sem volt teljes mértékben ismert : ennek folyományaként történhetett meg , hogy júniusén az Antal-mezőrészben végzett vágathajtás közben a munkálatokkal belefutottak azközött működött Zwierzina-akna régi , elfeledett , és az eltelt évtizedek alatt karsztvízzel megtelt vágatába . Bár a bányába betörő víz nagy része az altáró lejtése miatt ki tudott folyni a felszínre , a járatokban lévő csillék , gerendák és más tárgyak elsodrása következtében torlaszok alakultak ki , ami miatt a bánya egy részén olyan magas vízállás alakult ki , ami elzárta a menekülés lehetőségét az azon területen dolgozóbányamunkás elől . A mentés gyakorlatilag azonnal megkezdődött , a külszín irányából , több mentőfúrással , de öt bányamunkás – köztük egy hivatásos bányamentő – megfulladt , mielőtt a mentést végzők a munkálatok harmadik napján eljuthattak volna a tartózkodási helyükig , egy hatodik pedig túl nagy mennyiségű szénmonoxidos levegő belélegzése miatt , mentés közben hunyt el . A vízbetörés után mégéven keresztül üzemelt a bánya , ez alatt további területeket vontak be a termelésbe , több kilométernyi új fő szállítóvágat kiépítésével . A felhagyott , kifulladt vágatokat beiszapolták , amihez a szükséges homokot Pilisszentiván területén bányászták ki és kötélpályarendszer segítségével juttatták el a Nagykovácsin kialakított iszapolóhoz , a vizet pedig ugyancsak Pilisszentiván felől juttatták fel , csővezetéken . A négy szakaszból kialakított kötélpályarendszer néhány oszlopa ma is áll még , a legnagyobb egybefüggő szakaszt – a Zsíros-hegy gerincének peremén álló oszlopokat – miután decemberével , a pilisi szénbányák közül utolsóként ennek a bányaüzemnek a leállítását és bezárását is elrendelték , energiapolitikai megfontolások miatt – bányász emlékművé alakították át . A bánya azos forradalomban Azos forradalom kitörését követően jelentős számú pilisi bányász ( túlnyomórészt a Jóreménység-altárói bányaüzem , kisebb részben más környékbeli bányák dolgozói ) vett részt a forradalmi eseményekben . Zömük a Széna-téri csoporthoz csatlakozott , ahol Bányász Brigád néven saját alcsoportot alakítottak . A forradalom leverését követő megtorlások során mintegy húsz bányászt végeztek ki , közülük három fő – Czimmer Tibor , Laurinyecz András és Rusznyák László ( a Bányász Brigád megalakítója ) – biztosan a pilisszentiváni bányaüzem dolgozója volt . A bánya bezárása után A bányaüzem leállítását követően a bánya fő szállítóvágatát a bejárattól mintegyméternyire elfalazták , a bejárat elé pedig egy kis épületet építettek . Teljesen felszámolták az altáróból kivezető kisvasúti vasútvonalat is , aminek ma már csak a nyomvonala felismerhető a környező erdőkben , talpfa- vagy egyéb maradványok sehol sem jelzik , hogy az adott szakaszon valaha vasúti járművek közlekedtek . A bányaüzem egykori ingatlanjait azes évek elején egy magánvállalkozás vásárolta meg . Névhasználat A rendelkezésre álló adatok szerint a Jóreménység-altáró , mint bányászati létesítmény , illetve a hozzá tartozó föld alatti vágatrendszer , valamint a Jóreménység-altárói bányaüzem elnevezése érdemben nem tért el egymástól . Miután a működési ideje túlnyomó részében az altáró volt a legnagyobb földrajzi kiterjedésű bányászati létesítmény , bányaüzeme pedig a legnagyobb dolgozói létszámú bánya a pilisi térségben , a dolgozók és a környékbeli lakosok lényegében azonos módon használták a vágatra és a bányaüzemre is a "Jóreménység-altáró " , " altáró " , " táró " , sőt akár önmagában a " bánya " kifejezést is . A közbeszédben talán a leggyakrabban használt kifejezés mindkettő megnevezésére a " Táró " volt , sokszor tulajdonnévi jellegű használattal is . Emlékhelye A telephely bejárata előtt decemberén , a községben minden évben megrendezett Borbála-napi bányász ünnepség keretében emlékkövet állítottak a Pilisszentiváni Helytörténeti Közhasznú Egyesület szervezésében , az egykori bánya és az ott dolgozók emlékére . Az emlékkőhöz kapcsolódó információs tábla egyúttal a közelben elterült hajdani homokbánya és a homokszállító kötélpálya emlékét is őrzi . Források https://sites.google.com/site/pilisibanyaszat/joremenyseg Kapcsolódó szócikkek Ajtay Zoltán Kakas János Erzsébet-akna ( Pilisszentiván ) Irma-akna ( Pilisszentiván ) Solymár I. lejtősakna Solymár I. táró Solymár-akna Solymári bányavasúti baleset Tisza-lejtősakna ( Nagykovácsi ) Zwierzina-akna ( Nagykovácsi ) Magyarország bányászata Pilisszentiván Nagykovácsi Solymár Pest megye gazdasága