Lív esetrendszer
A lív nyelv esetrendszere sokban hasonlít más balti-finn nyelvek esetrendszeréhez szerkezetét illetően, megtalálunk benne sok, a közfinn alapnyelvre visszavezetett esetragot, bár ezek közül nem mindegyik tekinthető produktívnak. A finnugor nyelvekre jellemző irányhármasság a lívben is megfigyelhető, de a finnségi nyelvekre jellemző belső és külső helyhatározói rendszer alapvetően visszafejlődött. Az közfinn alapnyelvi esetragok alakjaihoz képest a lívben ‑ más déli finnségi nyelvekhez hasonlóan ‑ jellemző a redukálódás (elsősorban a magánhangzók teintetében) és (főleg a többes számú alakoknál) bizonyos hangok palatalizálódása. A hagyomány úgy tartja, hogy a balti-finn nyelvek közül a lívben maradt meg a legkevesebb eset (az esetek száma pontosan nem meghatározható), illetve a lív esetrendszere vette fel a legtöbb, a flektáló nyelvekre jellemző vonást (a többes számú alakokban a többes szám jele és az esetrag nem különíthető el egymástól, valamint számos alapnyelvi szóban belső flexió is megfigyelhető).

Az esetek jelentés szerint

Az eseteket többféleképpen csoportosíthatjuk, a leggyakoribb csoportosítási elvek a jelentés, a produktivitás és az eredet, a lív esetragok eredetével lejjebb foglalkozunk.

A nominatívuszt, genitívuszt, akkuzatívuszt és partitívuszt (és gyakran a datívuszt is) hagyományosan grammatikai esetknek nevezik, mivel elsősorban konvencionális szabályok rögzítik a használatukat, alkalmazásuk az egyes nyelvekben akár nagy mértékben el is térhet, gyakran kikövetkeztethetetlen és felülírja a jelentést. A lívben ezek az esetek produktívak attól függetlenül, hogy az egyes esetragok alakilag egybe eshetnek.

Az úgynevezett határozóragok használata általában jobban kötődik a rag jelentéséhez, a határozóragok jellemzően eredetileg helyhatározóragok, amelyek gyakran megtartják ezen funkciójukat, de további jelentéseket is felvehetnek, a legkönnyebb átmenet a hely > idő metafora mentén történik, ugyanakkor a helyhatározóragok átalakulhatnak állapot- vagy módhatározóvá. A lívre is jellemző a finnugor nyelvek irányhármassága, ugyanakkor a közfinnben kialakuló belső (illatívusz - inesszívusz - elatívusz) és külső (allatívusz - adesszívusz - ablatívusz) helyhatározói esetek közül ma már csak a belsők produktívak.

A ragok harmadik csoportja speciális eseteket foglal magába, ezek jelentése általában teljesen egyértelmű, de éppen ezért ezek között találjuk a leggyakrabban az eltűnő, passzívvá váló esetragokat. A lívben ide tartozik a transzlatívusz, insztrumentálisz, instruktívusz és az abesszívusz. Ezek közül az instruktívusz ma már nem produktív, az abesszívusz pedig kétséges.

Nominatívusz
A finnugor nyelvekhez hasonlóan a lívben sem jelölt az alanyeset, ugyanakkor a nominatívusz alakilag egybeesik egyes számban az akkuzatívusszal, és azoknál a szavaknál, amelyekben nem történik tőhangváltás, a genitívusszal is.

Genitívusz
A genitívusz avagy birtokos eset különleges a ragok között, mivel nem közvetlenül a szó mondatban betöltött szerepét fejezi ki, hanem a mondatban lévő két szó kapcsolatát, ennek eredményeként nem is alaptagon (birtok), hanem a bővítményen (birtokos) található. A genitívusz kifejezhet birtoklást, rész-egész viszonyt, pontosítást, azonosítást és sok más kapcsolatot is.

A genitívuszrag a lívben lekopott, viszont a nem egyalakú töveknél az alanyesetű és a birtokos esetű alakok különbözhetnek. A többtövű nem hangváltakoztató szavak némelyikében a rövidebb vagy a hosszabb tő jelenik meg a genitívusz előtt. A rendhagyók esetében pedig előfordulhatnak magánhangzó- és mássalhangzó-váltakozások, ezeknél a hangváltozás nem foglalható szabályba. Néhány példa:

többtövű nem hangváltakoztató szavak:
 mõtkõz ’ötlet, gondolat’ > mõtkõ	
 umārz ’alma’ > umār	
 kīndaji ’földműves’ > kīndajiz

rendhagyó alakok:
 tēḑ ’csillag’ > tǟd 
 vȯņ ’szerencse’ > vȯn 
 lēḑ ’lap’ > līed

Akkuzatívusz
A balti finn nyelvek mindegyikében az egyes számú akkuzatívusz a genitívusszal, a többes számú akkuzatívusz pedig a nominatívusszal esik egybe, ennek eredményeként a balti finn nyelvek nyelvtanaiban általában nem különböztetnek meg akkuzatívuszt. Holott az akkuzatívusz minden kétséget kizáróan létező eset az alaki egybeesés ellenére. Az akkuzatívusz ugyanis a nominatív nyelvek azon esete, amely megnevezi azt a dolgot vagy személyt, amire/akire a tranzitív igében kifejezett cselekvés irányul. (Az akkuzatívusz nem kötelezően jelölt, csak abban az esetben, ha a tranzitív ige nominatívuszban kifejezett cselekvője is az.)

Partitívusz

A közfinn *-ta/-tä partitívuszrag a legtöbb balti-finn nyelvben nagy változásokon ment keresztül. A finnben -ta/-tä alak csak az egy szótagú hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő tövekhez járul, más esetekben a t egy δ réshangon keresztül elnémult. Pl.: maa ’föld’ > maata; talo ’ház’ > taloa; puhelin ’telefon’ > puhelinta.

A lívben sok alakváltozata él: -õ, -Cõ, -dõ, -da, -tõ, -tā, -t, -ø; azaz a rag t hangja d-vé változhatott, ugyanakkor bármilyen mássalhangzóvá is hasonulhatott, de el is tűnhetett. A magánhangzó lehet a vagy ā hang, vagy redukálódhatott is õ-vé, de el is tűnhetett. Bizonyos alakokban a rag akár alaktalan is lehet. Az alakok közül a -da, -tõ és a -tā csak rendhagyó alakokban fordul elő. A nem rendhagyó szavakra jellemző kapcsolódási szabályokat a következő táblázat foglalja össze.

A partitívusz egy, a finnségi nyelvekre jellemző eset, amely határozatlanságot és részlegességet fejez ki több mondatrész esetében is. A finnugor alapnyelv ablatívuszragjából alakult ki, a távolodás jelentésből jött létre a partitívuszi (egy halmaz egy vagy több kiemelt eleme) és a részlegesség jelentés. A finnségi nyelvekben a partitívusz elsősorban a részleges és határozatlan tárgyat jelöli, de kifejezhet részleges alanyt, a melléknévi állítmány is paritívuszban áll tagadó mondatokban, a finnben pedig a melléknévi állítmány minden esetben. Partitívuszban állnak a szavak számnevek után. A mondatrészek esetkiosztásai eltéréseket mutatnak a leánynyelvekben, a lív esetkiosztás inkább az észtre, mintsem a finnre hasonlít. A nominatívusz, az akkuzatívusz és a partitívusz esetkiosztási gyakorlata lentebb olvasható.

Datívusz(‑lokatívusz‑esszívusz)

A közfinn *-n’ alakú datívusza a finnugor alapnyelv *-n latívuszragjából alakult ki. A rag később depalatalizálódott, aminek eredményeként a legtöbb finnségi nyelvben alaki egybeesés alakult ki a genitívusszal és az akkuzatívusszal, és csak néhány kifejezésben és szerkezetben lehet kimutatni, pl.: fi. Jumalan kiitos ’Istennek hála’; fi. minun täytyy mennä ’mennem kell’. A homonímia kiküszöbölésére a datívusz funkcióját az allatívusz, adesszívusz vagy az ablatívusz vette át. A lívben azért maradhatott meg, mert a genitívusz -n ragja lekopott, és így megszűnt az alaki egyezés. A datívusz megmaradását a lett is erősíthette, ugyanis a lettben a legtöbb datívuszi végződés tartalmaz egy -m elemet. A funkció és a forma egyezése és különbsége megfigyelhető, ha összevetjük a finn, az észt, a lív és a lett birtoklást kifejező szerkezetet.

A datívusznak három alakja van: -n, -õn, -Cõn.
 Az -n forma fordul elő, ha a tő magánhangzóra végződik, pl.: mō ’föld’ > mōn; 
 az -õn forma pedig, ha mássalhangzóra, pl.: kōj ’kanál’ > kōjõn.
 A datívuszrag megnyújtja a tővégi mássalhangzót az egytövű, egy szótagos mássalhangzóra végződő rövid magánhangzós szavaknál, pl.: kiv ’kő’ > kivvõn; 
 de az ugyanilyen szerkezetű rendhagyó szavaknál is, pl.: lum ’hó’ > lummõn. 
 Kivételt jelentenek az olyan egy szótagos, diftongusra végződő szavak, amelyekben mindkét tag rövid, ezekben szabálytalanul -õn jelenik meg a diftongus után, pl.: mai ’május’ > maiõn.
	
Kettunen a datívuszt datívusz-lokatívusznak nevezi, de kitér arra is, hogy ennek az esetnek esszívuszi funkciói is vannak, amely azonban ma már semmiképpen sem nevezhető produktívnak. Az esszívuszi eset példájára olyan kifejezéseket hoz, mint:

 Siedā ma kūliz lapsõn vȯlts. ’Ezt gyerekként hallottam. tkp. gyerekként voltomban’
 Sinnõn um jõvā lapsõn vȯlmist. ’Jó gyereknek kell lenned. tkp. gyerekként voltaidban.’
 Minnõn um paŗīm tīeran kuodāj lǟdõ. ’Jobb nekem egészségesen hazamenni.’

A lokatívuszi funkció is csak rögzült alakokban lelhető fel, elsősorban határozószókban és névutókban, mint például: kougõn ’messze, a messzeségben, távol’, tagān ’mögött; hátul; (valamit) követően; el(felé)’.
 Továbbá a -pēḑi utótagú/képzős határozószók, amelyekben irányt fejez ki -pēḑõn ’felé’ jelentésben, pl.: alāz|pēḑõn ’lefelé’, dagārž|pēḑõn ’visszafelé’, ilz|pēḑõn ’felfelé’, jeddõ|pēḑõn ’tovább, előrefelé’, kōgaz|pēḑõn ’tovább, messzebb’, kubbõ|pēḑõn ’összefelé’, pierrõ|pēḑõn ’később’.
 Szintén ez a forma található a -pǟva ’nap’ jelentésű utótagot tartalmazó határozószók, -pǟvan formában, pl.: ežžõm|pǟvan ’hétfőn’, tūoizna|pǟvan ’kedden’, ändiz|pǟvan ’tegnapelőtt’. Feltehetően analógiásan átkerül az eltérő szerkezetű brēḑig ’péntek’ jelentésű szóra is: brēḑõn ’pénteken’.

Transzlatívusz és insztrumentálisz(‑komitatívusz)

Kettunen szótárának bevezetőjében transzlatívuszi-komitatívuszi esetről beszél. A két eset ragjai ugyan egybeesnek, de mégis jól elkülöníthetők egymástól mind történetileg, mind funkcionálisan, ami miatt érdemes két különálló esetről beszélni. A translatívusz *-kse alakja az uráli eredetű *-k latívuszragra és a finn-volgai *-s latívuszragra vezethető vissza, a kezdeti *-kse alak végén az -e szabályosan -i-vé vált, a finnben ez a -ksi alak őrződött meg a rag alakjában (bár névutókban a -kse is megvan, pl.: taakse ’mögé’), az észtben és a lívben lekopott a véghangzó: -ks. A transzlatívusz valamivé válás fejez ki, a mondatban leggyakrabban állapot- és/vagy eredményhatározó, pl.: lív Ta sai pidātõb mīekõks. ’Ő gazdag ember(ré) lett.’

A komitatívusz a cselekvő társát nevezi meg, ezért hívják szociatívusznak is, magyarul pedig társhatározói esetnek. A finnugor és indoeurópai nyelvek többségében a társhatározó és az eszközhatározó azonos módon van kifejezve, ez utóbbit insztumentálisznak is hívják.

 Īldža sīetõb siggõ jovdkõks. ’Ilze liszttel eteti a disznót.’ 
 Ta amtlõb vāldiž sūkõks. ’Nyitott szájjal ásít.’
 Ma īedõb sinnõn leibõ veisõks. ’Vágok neked kenyeret a késsel.’

A finn komitatívuszi -n az esszívuszra vezethető vissza, az észtben és lívben nem maradt meg. Az észtben egy névutóból keletkezett -ga rag látja el ma ezt a funkciót. A lívben szintén névutói eredetű a komitatívuszrag. A *kaas ’együtt’ jelentésű névutóban (észtben: koos) a szóhoz kapcsolódva a magánhangzó először megrövidült, majd õ-vé vált: *kaas > *-kas > *-kõs > -ks. Az így létrejövő rag azonos alakú lett a transzlatívsz ragjával, a két rag különböző alakokban él: -kõks/-õks/-ks.

A két rag minden esetben azonos alakú, és három alternatív formában jelenhetnek meg: -ks, -õks, -kõks és -Cõks. Az egy szótagú szavaknál az -õks és a -kõks alakok fordulnak elő, az -õks a mássalhangzóra végződő töveknél, a -kõks a magánhangzóra végződőknél. A több szótagú szavaknál a -ks és az -õks váltják egymást, a -ks a magánhangzóra végződőknél, az -õks pedig a mássalhangzóra végződőknél. Pl.: mō ’föld’ > mōkõks; kōj ’kanál’ > kōjõks; radio ’rádió’ > radioks; kultūr ’kultúra’ > kultūrõks.

Ez alól ismét csak azok az egy szótagos diftongusra végződő szavak a kivételek, amelyekben mindkét elem rövid, pl.: mai ’május’ > maiõks.
A -Cõks azokban a szavakban fordul elő, amelyek történetileg hosszú mássalhangzóra végződtek, de a nominatívuszban ez a hosszú hang megrövidült. Ezekben az insztrumentálisz rag előtt ez a hosszú hang szerepel, pl.: bril ’szemüveg’ (vö. észt prill, lett brilles) > brillõks.

Illatívusz

A balti finn nyelvek irányhármassága külső és belső helyhatározó esetekké differenciálódott, az *-lA helynévképzőt tartalmazók az ún. külső, az *-s latívuszragot tartalmazók az ún. belső határozóragok. Példa a finn nyelvből:

Inesszívusz

Az inesszívusz az a belső helyhatározórag, amely a hol?, tulajdonképpen a miben? kérdésre fele, magyarra a -ban/-ben raggal fordíthatjuk.

Az inesszívusz ragja a FV. *-s latívuszrag és PFU *-na/-nä lokatívusz összeolvadásából keletkezett, a *-sna/-snä alakban a közfinnre hasonult a két mássalhangzó, és létrejött a -ssa/-ssä, amely megegyezik a mai finn alakkal. Az észtben a toldalékvégi magánhangzók eltűnése után a hosszú ss megrövidült, a mai alak: -s.

A lívben öt allomorfja van ma az inesszívusznak: -s, -š, -sõ, -šõ, -õs. A -sõ és a -šõ az egy szótagos szavakban, a -s és a -š a több szótagos szavakban jelenik meg. Az -s-es elem a nem palatális hangokat, az -š-es elem a palatális hangokat követi, pl.: kiv ’kő’ > kivsõ 'kőben'; piņ ’kutya’ > piņšõ 'kutyában'; kultūr ’kultúra’ > kultūrs 'kultúrában'; tarīļ ’tányér’ > tarīļš 'tányérban'.

Az -õs forma akkor fordul elő, ha a szó olyan hangkapcsolatra végződik, amely miatt a kötőhangzó nélküli rag nem, vagy nehezen ejthető ki, a legjellemzőbb ilyen hangkapcsolatok a következők: -st, -št, -ks, -kš, -st, -ps, -pš.
Szintén -õs forma áll a szabályos, de különleges ragozású szavak esetében: -õn, -õr, -õl, -õCC, -õz, -Cz és az -i végű több szótagos szavakkal.

Elatívusz

Az elatívusz a belső helyhatározóragok egyike, amely a honnan?, pontosabban a miből? kérdésre válaszol, ennek megfelelően a magyar -ból/-ből raggal azonostíthatjuk.

Az közfinn *-sta/-stä elatívuszragja a FV. *-s latívuszragból és a PFU *-ta/-tä ablatívuszragból jött létre. A finnben a -sta/-stä alak őrződött meg, az észtben a magánhangzó lekopott. A lívben a ragnak olyan alternánsai vannak, mint az inesszívusznak: -st, -št, -stõ, -štõ, -õst. Ezek megoszlása megegyezik az ott tárgyaltakkal.

Allatívusz, adesszívusz és ablatívusz

A lívben a külső helyhatározóragok visszafejlődtek, már csak a mō ’föld’ szó ragozásában és az irányhármasságot mutató névutókban őrződtek meg. A mō szó utótagként számtalan ország- és földrajzi névben megtalálható, pl.: Ēsti|mō ’Észtország, Leț|mō ’Lettország’, Līvõmō ’Livónia, Lívföld’. A redukció eredménye, hogy az allatívusznak, adesszívusznak és az ablatívusznak nincs többes számú alakja.

A külső helyhatározói eseteket a földrajzi nevekhez használják.

 Kōpmīed rōstizt saggõld kǟdõ Līvõmōl. ’A kereskedők gyakran tettek látogatást Livóniában.’
 Ta lekš Sōrmōlõ gūogõd tagān. ’Elment Saaremaa-ba libáért.’
 Mōlõ vel lum katāb mōdõ. ’Vidéken még hó fedi a földeket.’

A belső helyhatározóragokat a földdel kapcsolatban használják.

 Mäd mōsõ um pǟgiņ mõtšti. ’A földünkön sok az erdő’
 Lāmbaz lozūb mōsõ. ’A juh a földön fekszik.’
 Võtāb naggiri mōstõ ilzõ. ’A krumplit betakarítják a földekről.’
 Pițki rabūb mōzõ. ’A villám becsapott a földbe.’

A következő névutók tartalmazzák a külső helyhatározói ragokat. A névutók végződései nem mindig következetesek, a külső és a belső határozórendszer elemei olykor keverednek. Néhány névutón pedig mind a hat végződés megtalálható. (Zárójelben a jelentéstanilag odaillő, de alakilag belső helyhatározóragokat viselő névutók szerepelnek.)

Instruktívusz

Az instruktívusz a genitívuszból alakult ki a finn-volgai korban. Azokban a nyelvekben, ahol van genitívusz és instruktívusz is, a kettő alakilag mindig azonos. Tulajdonképpen, ha az alak ige előtt áll, akkor instruktívusz, ha névszó előtt, genitívusz. Használata a finn-volgai korra nyúlik vissza, mód- és állapothatározót, esetleg időhatározót hozott létre. Valószínűleg a közfinn korra már háttérbe szorult. A mai leánynyelvekben már nem produktív, csak idiomatikus kifejezésekben és rögzült alakokban őrződött meg, pl.: lív jālgiņ ’gyalog’, ikšiggiņ ’egymagában’, pāikiņ ’egyedül’, āigiņ ’időnként’, īdiņ ’egyenként’, īeiņ ’éjjel’, pǟviņ ’nappal’, kōgiņ ’röviden’, īrgiņ ’néha’.

Abesszívusz

Az abesszívusz *-ttak/-ttäk ragja a PFU *-tA ablatívuszból és a PFU *-k latívuszragból jött létre. A mondatban állapot- és módhatározó, valami nélküliséget fejez ki. A toldalékvégi helyzetben a *-k szabályosan lekopott. A finnben -tta/-ttä az alakja, eredetileg a finnben megrövidült a gemináta, a hosszú változatot később hozták vissza, hogy megkülönböztessék a partitívusztól. Az észtben a rövid másslahangzós alakot találjuk: -ta. A lívben vitatott a megléte.

A abesszívusz önállóan nem fordul elő névszók esetében, mindig a bäs 'nélkül' vagy az ilmõ 'nélkül' elöljárószókkal áll együtt. Előbbi a lettből való átvétel: lett bez 'nélkül', utóbbi finnségi eredetű: finn ilman, észt ilma ugyanabban a jelentésben, a finnben az ilman ’nélkül’ jelentésű elöljárószó partitívusszal, az észtben az ilma pedig abesszívusszal áll. A lívben mindkét elöljárószó állhat partitavusszal és abesszívusszal is.

 Ku sa pǟkõks maksād, siz sa ūod bäs pǟtõ (Abess.); nei sa võid īedõ bäs pǟdõ (Part.). 'Ha te a fejeddel fizetsz, akkor fej nélküli leszel, akkor te fej nélkül maradhatsz.'
 Kež um ilmõ joudtõ. (Abess.)'A kéz erő nélkül van.'
 Sizzõlpäzzimi ilmõ maksõ. (Part.) 'Elmegy fizetés nélkül'

Abesszívusszal is állhat az igék -mõ képzős infinitívusza, ilyen szerkezet a finnben és az észtben is előfordul, jelentése mind a három nyelvben valami nélküliséget kifejező állapothatározó, pl.: ’kétségtelenül’: finn epäilemättä, észt kahtlemata, lív kōdlõmõt.

 Pū pūotõmõt midāgõst äb kānda. 'A fa beoltás nélkül nem terem semmit.'
 Jengõmõt äb või jellõ. 'Légzés nélkül nem lehet élni.'

Esetkiosztás

Állítmány

Állító mondatok esetében a névszói állítmány alanyesetben áll.

 Almõl sildõ um tõvā kūož. ’A híd alatt van egy mély hely.’
 Astõr um puțkõz. ’Az őszirózsa egy virág.’
 Vēna alāmjūokšõm um tõvā. ’A Daugava medre mély.’
 Līvlizt at sūomõ-ugrõd sug. ’A lívek egy finn-ugor törzs.’

Tagadó mondatok esetében partitívuszban.

 Ne äb ūotõ īdmēļizt. ’Ez nem egyértelmű’
 Īlma kaššõ kǭrands äb ūo mūḑi lūomidi. ’A macskán kívül nincs több állat az udvaron.’

Alany

Az alany jellemzően alanyesetben áll állító és tagadó mondatokban is.

 Se sīemnāiga māitsõb jõvīst. ’Ez az étel nagyon ízlik’
 Aŗšt āŗštõb ru’jḑi. ’Az orvos betegeket kezel.’

Tárgy

A tárgy partitívuszban áll, ha a tárgy:
 határozatlan:
 Aŗšt āŗštõb rujḑi. ’Az orvos betegeket kezel.’ 
 Ma lugūb rǭntõzt. ’Könyvet olvasok./Egy könyvet olvasok.’
 Ma lugūb rǭntidi. ’Könyveket olvasok.’
 részleges:
 Ma īedõb sinnõn leibõ veisõks. ’Vágok neked a késsel kenyeret.’ 
 Se äb ānda jõvāmtõ. ’Ez nem ad (semmilyen) előnyt. kp. Nem ad az előnyök közül.’
 Ta jūob vietā. ’Vizet iszik. tkp. Iszik a vízből.’
 anyagnév:
 Nīem āndab semḑi. ’A tehén tejet ad.’
 Ta sīeb naggiri kaštīmõks. ’Krumplit eszik szósszal. tkp. Krumplikat eszik szósszal.’
 elvont főnév:
 Täm siļmši neiz osāgimizt. ’A szemeiben látszott a megdöbbenés.’

Tárgyesetben áll, ha a tárgy határozott és teljes:
 Ma vȯstīz sīe rǭntõ sin pierāst. ’Ezt a könyvet neked vettem.’
 Ta tȭitiz andõ sīe rǭntõ. ’Megígérte, hogy odaadja azt a könyvet. tkp. Megígérte ideadni azt a könyvet.’
 Tei kilā sidāmtõ sūr jel. ’A falu közepén csinált egy nagy házat.’

Számnevek után

Az egy jelentésű számnév után egyes szám alanyeset áll:
 Kangõ laigit um ikš mētõr. 'A szövet szélessége egy méter'
 Sǟlõz ikš skūolopātiji sai eņtšõn mǭkabāl. 'Ott egy tanár vett magának telket.'
 
Más határozott számnevek után egyes szám partitívuszban áll a jelzett szó:

 Kakš rištīngtõ ētabõd ī’dõkubbõ. 'Két ember találkozott össze.'
 Kummiš kilgsõ vȯļt kakš oukõ. 'Minden oldalon volt két lyuk.'
 Jougõn at kakš kuoltõ. 'A folyó(k)nak két partja van.'

A 'sok' (pǟgiņ) és a 'kevés' (veitõ) jelentésű határozatlan számnevek után többes szám partitívusz áll:

 Tämnāigast um pǟgiņ naggiri allõ. 'Idén sok krumpli van lent.'
 Lōda pǟl um pǟgiņ ažḑi. 'Az asztalon sok dolog/tárgy van.'
 Tämpõ u’m veitõ kaļḑi. 'Ma kevés a hal.'
 Mäd rāndas um veitõ perni. 'A mi (tenger)partunkon kevés a hárs.'

A jelző és a jelzett szó esetbeli egyeztetése

A finnségi nyelvek jellemzője, hogy a jelzett szót és a jelzőt számban és esetben egyeztetik, pl.: finn köyhissä maissa 'a szegény országokban'. A finnben a jelző és a jelzett esete mindig megegyezik, az észtben és a lívben viszont a jelzőn nem szerepelhet akármelyik rag. Az észtben a terminatívuszban, az esszívuszban, az abesszívuszban és a komitatívuszban álló jelzett szavak jelzője genitívuszban áll. A lívben ugyanez a helyzet a datívusz, az insztrumentálisz és a transzlatívusz esetében (valószínűleg ez vonatkozott az eltűnőfélben lévő abesszívuszra is).

Esetragok eredet szerint
Eredetük alapján a lívben háromféle esetraggal találkozunk.
 Az esetragok egy része a finnugor alapnyelv esetragjainak (az összefoglaló táblázat első oszlopa) továbbélése (második oszlop) az alapnyelvre jellemző jelentéssel és/vagy annak módosulásával.
 Az esetek egy másik része olyan összetett ragok, amelyek a finnugor alapnyelv primér esetragjainak, valamint a finnugor és a finn-volgai alapnyelvre kikövetkeztetett eseteket és képzők kombinációjával jöttek létre (harmadik oszlop).
 A finnségi nyelvekre nem jellemzőek a névutói eredetű esetragok (kivéve a vepszében), ennek ellenére találunk rá egy-egy példát a karjalaiban, az észtben és a lívben is. A lívben egyedüli ilyen keletkezésű rag az insztrumentálisz ragja, amely a *kaas ’együtt’ jelentésű névutóból (észtben: koos) alakult ki *kaas > *-kas > *-kõs > -ks fejlődéssel, és amely alakilag azonos lett a transzlatívsz ragjával.

Zárójelbe a nem produktív esetragok kerültek. A táblázat nem tartalmazza az összes alakváltozatot.

A táblázatban kirajzolódik a finnugor nyelvekre jellemző irányhármasság, és a finnségi nyelvekben kialakuló külső és belső helyhatározói esetrendszer, amely a lívben nem őrződött meg, a külső helyhatározóragok már nem produktívak. A lív alakokra jellemzőek a közfinn alakokhoz képesti redundancia, főleg a magánhangzók esetében, a mássalhangzók pedig általában zöngésségben vagy palatalizáltságban térnek el. Jelentés tekintetében a leánynyelvek ragjai alapvetően megőrizték a közfinnhez képesti funkcióikat.

Jegyzetek

A rövidítések és a jelek magyarázata

 A PFU a finnugor (proto-finnugor), az FP finn-permi, az FV a finn-volgai, a PF pedig a közfinn (proto-finn) alapnyelv jelölése.
 A szócikkben található nagy -C mássalhangzót (consonans) jelöl, az egyes toldalékok esetében a -C azt jelenti, hogy a toldalék avval a mássalhangzóval kezdődik, amellyel a tő végződik, a toldalék tehát tulajdonképpen megnyújtja az utolsó hangot, pl.: kiv ’kő’ CVC > kivvõn 'kőnek' CVC-CVC.
 A nagy -V  magánhangzót (vocalis) jelöl. Ha a V felett makron van ͞V, akkor a magánhangzó hosszú, ha alatta pedig csónak, -͜V, akkor diftongussal van dolgunk.
 A -ø zéró morfémát, vagyis hangtest nélküli toldalékot jelent.

Források
 Az ehhez a szócikkhez kapcsolódó források a lív nyelv című szócikk forrásai között találhatóak meg.
 A lív nyelvű példamondatok a Lív-észt-lett szótár anyagából származnak.
 A toldalékok etimológiája Bereczki Gábor. 2000. Bevezetés a balti finn nyelvészetbe. Universitas Könyvkiadó. Budapest. monográfiáján alapulnak.

Lív nyelv
A lív nyelv esetrendszere sokban hasonlít más balti-finn nyelvek esetrendszeréhez szerkezetét illetően , megtalálunk benne sok , a közfinn alapnyelvre visszavezetett esetragot , bár ezek közül nem mindegyik tekinthető produktívnak . A finnugor nyelvekre jellemző irányhármasság a lívben is megfigyelhető , de a finnségi nyelvekre jellemző belső és külső helyhatározói rendszer alapvetően visszafejlődött . Az közfinn alapnyelvi esetragok alakjaihoz képest a lívben ‑ más déli finnségi nyelvekhez hasonlóan ‑ jellemző a redukálódás ( elsősorban a magánhangzók teintetében ) és ( főleg a többes számú alakoknál ) bizonyos hangok palatalizálódása . A hagyomány úgy tartja , hogy a balti-finn nyelvek közül a lívben maradt meg a legkevesebb eset ( az esetek száma pontosan nem meghatározható ) , illetve a lív esetrendszere vette fel a legtöbb , a flektáló nyelvekre jellemző vonást ( a többes számú alakokban a többes szám jele és az esetrag nem különíthető el egymástól , valamint számos alapnyelvi szóban belső flexió is megfigyelhető ) . Az esetek jelentés szerint Az eseteket többféleképpen csoportosíthatjuk , a leggyakoribb csoportosítási elvek a jelentés , a produktivitás és az eredet , a lív esetragok eredetével lejjebb foglalkozunk . A nominatívuszt , genitívuszt , akkuzatívuszt és partitívuszt ( és gyakran a datívuszt is ) hagyományosan grammatikai esetknek nevezik , mivel elsősorban konvencionális szabályok rögzítik a használatukat , alkalmazásuk az egyes nyelvekben akár nagy mértékben el is térhet , gyakran kikövetkeztethetetlen és felülírja a jelentést . A lívben ezek az esetek produktívak attól függetlenül , hogy az egyes esetragok alakilag egybe eshetnek . Az úgynevezett határozóragok használata általában jobban kötődik a rag jelentéséhez , a határozóragok jellemzően eredetileg helyhatározóragok , amelyek gyakran megtartják ezen funkciójukat , de további jelentéseket is felvehetnek , a legkönnyebb átmenet a hely > idő metafora mentén történik , ugyanakkor a helyhatározóragok átalakulhatnak állapot- vagy módhatározóvá . A lívre is jellemző a finnugor nyelvek irányhármassága , ugyanakkor a közfinnben kialakuló belső ( illatívusz - inesszívusz - elatívusz ) és külső ( allatívusz - adesszívusz - ablatívusz ) helyhatározói esetek közül ma már csak a belsők produktívak . A ragok harmadik csoportja speciális eseteket foglal magába , ezek jelentése általában teljesen egyértelmű , de éppen ezért ezek között találjuk a leggyakrabban az eltűnő , passzívvá váló esetragokat . A lívben ide tartozik a transzlatívusz , insztrumentálisz , instruktívusz és az abesszívusz . Ezek közül az instruktívusz ma már nem produktív , az abesszívusz pedig kétséges . Nominatívusz A finnugor nyelvekhez hasonlóan a lívben sem jelölt az alanyeset , ugyanakkor a nominatívusz alakilag egybeesik egyes számban az akkuzatívusszal , és azoknál a szavaknál , amelyekben nem történik tőhangváltás , a genitívusszal is . Genitívusz A genitívusz avagy birtokos eset különleges a ragok között , mivel nem közvetlenül a szó mondatban betöltött szerepét fejezi ki , hanem a mondatban lévő két szó kapcsolatát , ennek eredményeként nem is alaptagon ( birtok ) , hanem a bővítményen ( birtokos ) található . A genitívusz kifejezhet birtoklást , rész-egész viszonyt , pontosítást , azonosítást és sok más kapcsolatot is . A genitívuszrag a lívben lekopott , viszont a nem egyalakú töveknél az alanyesetű és a birtokos esetű alakok különbözhetnek . A többtövű nem hangváltakoztató szavak némelyikében a rövidebb vagy a hosszabb tő jelenik meg a genitívusz előtt . A rendhagyók esetében pedig előfordulhatnak magánhangzó- és mássalhangzó-váltakozások , ezeknél a hangváltozás nem foglalható szabályba . Néhány példa : többtövű nem hangváltakoztató szavak : mõtkõz ’ötlet , gondolat’ > mõtkõ umārz ’alma’ > umār kīndaji ’földműves’ > kīndajiz rendhagyó alakok : tēḑ ’csillag’ > tǟd vȯņ ’szerencse’ > vȯn lēḑ ’lap’ > līed Akkuzatívusz A balti finn nyelvek mindegyikében az egyes számú akkuzatívusz a genitívusszal , a többes számú akkuzatívusz pedig a nominatívusszal esik egybe , ennek eredményeként a balti finn nyelvek nyelvtanaiban általában nem különböztetnek meg akkuzatívuszt . Holott az akkuzatívusz minden kétséget kizáróan létező eset az alaki egybeesés ellenére . Az akkuzatívusz ugyanis a nominatív nyelvek azon esete , amely megnevezi azt a dolgot vagy személyt , amire/ akire a tranzitív igében kifejezett cselekvés irányul . ( Az akkuzatívusz nem kötelezően jelölt , csak abban az esetben , ha a tranzitív ige nominatívuszban kifejezett cselekvője is az . ) Partitívusz A közfinn *-ta/-tä partitívuszrag a legtöbb balti-finn nyelvben nagy változásokon ment keresztül . A finnben -ta/-tä alak csak az egy szótagú hosszú magánhangzóra vagy diftongusra végződő tövekhez járul , más esetekben a t egy δ réshangon keresztül elnémult . Pl . : maa ’föld’ > maata ; talo ’ház’ > taloa ; puhelin ’telefon’ > puhelinta . A lívben sok alakváltozata él : -õ , -Cõ , -dõ , -da , -tõ , -tā , -t , -ø ; azaz a rag t hangja d-vé változhatott , ugyanakkor bármilyen mássalhangzóvá is hasonulhatott , de el is tűnhetett . A magánhangzó lehet a vagy ā hang , vagy redukálódhatott is õ-vé , de el is tűnhetett . Bizonyos alakokban a rag akár alaktalan is lehet . Az alakok közül a -da , -tõ és a -tā csak rendhagyó alakokban fordul elő . A nem rendhagyó szavakra jellemző kapcsolódási szabályokat a következő táblázat foglalja össze . A partitívusz egy , a finnségi nyelvekre jellemző eset , amely határozatlanságot és részlegességet fejez ki több mondatrész esetében is . A finnugor alapnyelv ablatívuszragjából alakult ki , a távolodás jelentésből jött létre a partitívuszi ( egy halmaz egy vagy több kiemelt eleme ) és a részlegesség jelentés . A finnségi nyelvekben a partitívusz elsősorban a részleges és határozatlan tárgyat jelöli , de kifejezhet részleges alanyt , a melléknévi állítmány is paritívuszban áll tagadó mondatokban , a finnben pedig a melléknévi állítmány minden esetben . Partitívuszban állnak a szavak számnevek után . A mondatrészek esetkiosztásai eltéréseket mutatnak a leánynyelvekben , a lív esetkiosztás inkább az észtre , mintsem a finnre hasonlít . A nominatívusz , az akkuzatívusz és a partitívusz esetkiosztási gyakorlata lentebb olvasható . Datívusz( ‑lokatívusz‑esszívusz ) A közfinn *-n’ alakú datívusza a finnugor alapnyelv *-n latívuszragjából alakult ki . A rag később depalatalizálódott , aminek eredményeként a legtöbb finnségi nyelvben alaki egybeesés alakult ki a genitívusszal és az akkuzatívusszal , és csak néhány kifejezésben és szerkezetben lehet kimutatni , pl . : fi . Jumalan kiitos ’Istennek hála’ ; fi. minun täytyy mennä ’mennem kell’ . A homonímia kiküszöbölésére a datívusz funkcióját az allatívusz , adesszívusz vagy az ablatívusz vette át . A lívben azért maradhatott meg , mert a genitívusz -n ragja lekopott , és így megszűnt az alaki egyezés . A datívusz megmaradását a lett is erősíthette , ugyanis a lettben a legtöbb datívuszi végződés tartalmaz egy -m elemet . A funkció és a forma egyezése és különbsége megfigyelhető , ha összevetjük a finn , az észt , a lív és a lett birtoklást kifejező szerkezetet . A datívusznak három alakja van : -n , -õn , -Cõn . Az -n forma fordul elő , ha a tő magánhangzóra végződik , pl. : mō ’föld’ > mōn ; az -õn forma pedig , ha mássalhangzóra , pl. : kōj ’kanál’ > kōjõn . A datívuszrag megnyújtja a tővégi mássalhangzót az egytövű , egy szótagos mássalhangzóra végződő rövid magánhangzós szavaknál , pl. : kiv ’kő’ > kivvõn ; de az ugyanilyen szerkezetű rendhagyó szavaknál is , pl. : lum ’hó’ > lummõn . Kivételt jelentenek az olyan egy szótagos , diftongusra végződő szavak , amelyekben mindkét tag rövid , ezekben szabálytalanul -õn jelenik meg a diftongus után , pl. : mai ’május’ > maiõn . Kettunen a datívuszt datívusz-lokatívusznak nevezi , de kitér arra is , hogy ennek az esetnek esszívuszi funkciói is vannak , amely azonban ma már semmiképpen sem nevezhető produktívnak . Az esszívuszi eset példájára olyan kifejezéseket hoz , mint : Siedā ma kūliz lapsõn vȯlts . ’Ezt gyerekként hallottam. tkp. gyerekként voltomban’ Sinnõn um jõvā lapsõn vȯlmist . ’Jó gyereknek kell lenned. tkp. gyerekként voltaidban.’ Minnõn um paŗīm tīeran kuodāj lǟdõ . ’Jobb nekem egészségesen hazamenni.’ A lokatívuszi funkció is csak rögzült alakokban lelhető fel , elsősorban határozószókban és névutókban , mint például : kougõn ’messze , a messzeségben , távol’ , tagān ’mögött ; hátul ; ( valamit ) követően ; el( felé)’ . Továbbá a -pēḑi utótagú/képzős határozószók , amelyekben irányt fejez ki -pēḑõn ’felé’ jelentésben , pl. : alāz|pēḑõn ’lefelé’ , dagārž|pēḑõn ’visszafelé’ , ilz|pēḑõn ’felfelé’ , jeddõ|pēḑõn ’tovább , előrefelé’ , kōgaz|pēḑõn ’tovább , messzebb’ , kubbõ|pēḑõn ’összefelé’ , pierrõ|pēḑõn ’később’ . Szintén ez a forma található a -pǟva ’nap’ jelentésű utótagot tartalmazó határozószók , -pǟvan formában , pl. : ežžõm|pǟvan ’hétfőn’ , tūoizna|pǟvan ’kedden’ , ändiz|pǟvan ’tegnapelőtt’ . Feltehetően analógiásan átkerül az eltérő szerkezetű brēḑig ’péntek’ jelentésű szóra is : brēḑõn ’pénteken’ . Transzlatívusz és insztrumentálisz( ‑komitatívusz ) Kettunen szótárának bevezetőjében transzlatívuszi-komitatívuszi esetről beszél . A két eset ragjai ugyan egybeesnek , de mégis jól elkülöníthetők egymástól mind történetileg , mind funkcionálisan , ami miatt érdemes két különálló esetről beszélni . A translatívusz *-kse alakja az uráli eredetű *-k latívuszragra és a finn-volgai *-s latívuszragra vezethető vissza , a kezdeti *-kse alak végén az -e szabályosan -i-vé vált , a finnben ez a -ksi alak őrződött meg a rag alakjában ( bár névutókban a -kse is megvan , pl. : taakse ’mögé’ ) , az észtben és a lívben lekopott a véghangzó : -ks . A transzlatívusz valamivé válás fejez ki , a mondatban leggyakrabban állapot- és/vagy eredményhatározó , pl. : lív Ta sai pidātõb mīekõks . ’Ő gazdag ember( ré ) lett.’ A komitatívusz a cselekvő társát nevezi meg , ezért hívják szociatívusznak is , magyarul pedig társhatározói esetnek . A finnugor és indoeurópai nyelvek többségében a társhatározó és az eszközhatározó azonos módon van kifejezve , ez utóbbit insztumentálisznak is hívják . Īldža sīetõb siggõ jovdkõks . ’Ilze liszttel eteti a disznót.’ Ta amtlõb vāldiž sūkõks . ’Nyitott szájjal ásít.’ Ma īedõb sinnõn leibõ veisõks . ’Vágok neked kenyeret a késsel.’ A finn komitatívuszi -n az esszívuszra vezethető vissza , az észtben és lívben nem maradt meg . Az észtben egy névutóból keletkezett -ga rag látja el ma ezt a funkciót . A lívben szintén névutói eredetű a komitatívuszrag . A * kaas ’együtt’ jelentésű névutóban ( észtben : koos ) a szóhoz kapcsolódva a magánhangzó először megrövidült , majd õ-vé vált : * kaas > *-kas > *-kõs > -ks . Az így létrejövő rag azonos alakú lett a transzlatívsz ragjával , a két rag különböző alakokban él : -kõks/-õks/-ks . A két rag minden esetben azonos alakú , és három alternatív formában jelenhetnek meg : -ks , -õks , -kõks és -Cõks . Az egy szótagú szavaknál az -õks és a -kõks alakok fordulnak elő , az -õks a mássalhangzóra végződő töveknél , a -kõks a magánhangzóra végződőknél . A több szótagú szavaknál a -ks és az -õks váltják egymást , a -ks a magánhangzóra végződőknél , az -õks pedig a mássalhangzóra végződőknél . Pl . : mō ’föld’ > mōkõks ; kōj ’kanál’ > kōjõks ; radio ’rádió’ > radioks ; kultūr ’kultúra’ > kultūrõks . Ez alól ismét csak azok az egy szótagos diftongusra végződő szavak a kivételek , amelyekben mindkét elem rövid , pl. : mai ’május’ > maiõks . A -Cõks azokban a szavakban fordul elő , amelyek történetileg hosszú mássalhangzóra végződtek , de a nominatívuszban ez a hosszú hang megrövidült . Ezekben az insztrumentálisz rag előtt ez a hosszú hang szerepel , pl. : bril ’szemüveg’ ( vö. észt prill , lett brilles ) > brillõks . Illatívusz A balti finn nyelvek irányhármassága külső és belső helyhatározó esetekké differenciálódott , az *-lA helynévképzőt tartalmazók az ún. külső , az *-s latívuszragot tartalmazók az ún. belső határozóragok . Példa a finn nyelvből : Inesszívusz Az inesszívusz az a belső helyhatározórag , amely a hol ? , tulajdonképpen a miben ? kérdésre fele , magyarra a -ban/-ben raggal fordíthatjuk . Az inesszívusz ragja a FV. *-s latívuszrag és PFU *-na/-nä lokatívusz összeolvadásából keletkezett , a *-sna/-snä alakban a közfinnre hasonult a két mássalhangzó , és létrejött a -ssa/-ssä , amely megegyezik a mai finn alakkal . Az észtben a toldalékvégi magánhangzók eltűnése után a hosszú ss megrövidült , a mai alak : -s . A lívben öt allomorfja van ma az inesszívusznak : -s , -š , -sõ , -šõ , -õs . A -sõ és a -šõ az egy szótagos szavakban , a -s és a -š a több szótagos szavakban jelenik meg . Az -s-es elem a nem palatális hangokat , az -š-es elem a palatális hangokat követi , pl. : kiv ’kő’ > kivsõ 'kőben' ; piņ ’kutya’ > piņšõ 'kutyában' ; kultūr ’kultúra’ > kultūrs 'kultúrában' ; tarīļ ’tányér’ > tarīļš 'tányérban' . Az -õs forma akkor fordul elő , ha a szó olyan hangkapcsolatra végződik , amely miatt a kötőhangzó nélküli rag nem , vagy nehezen ejthető ki , a legjellemzőbb ilyen hangkapcsolatok a következők : -st , -št , -ks , -kš , -st , -ps , -pš . Szintén -õs forma áll a szabályos , de különleges ragozású szavak esetében : -õn , -õr , -õl , -õCC , -õz , -Cz és az -i végű több szótagos szavakkal . Elatívusz Az elatívusz a belső helyhatározóragok egyike , amely a honnan ? , pontosabban a miből ? kérdésre válaszol , ennek megfelelően a magyar -ból/-ből raggal azonostíthatjuk . Az közfinn *-sta/-stä elatívuszragja a FV. *-s latívuszragból és a PFU *-ta/-tä ablatívuszragból jött létre . A finnben a -sta/-stä alak őrződött meg , az észtben a magánhangzó lekopott . A lívben a ragnak olyan alternánsai vannak , mint az inesszívusznak : -st , -št , -stõ , -štõ , -õst . Ezek megoszlása megegyezik az ott tárgyaltakkal . Allatívusz , adesszívusz és ablatívusz A lívben a külső helyhatározóragok visszafejlődtek , már csak a mō ’föld’ szó ragozásában és az irányhármasságot mutató névutókban őrződtek meg . A mō szó utótagként számtalan ország- és földrajzi névben megtalálható , pl . : Ēsti|mō ’Észtország , Leț|mō ’Lettország’ , Līvõmō ’Livónia , Lívföld’ . A redukció eredménye , hogy az allatívusznak , adesszívusznak és az ablatívusznak nincs többes számú alakja . A külső helyhatározói eseteket a földrajzi nevekhez használják . Kōpmīed rōstizt saggõld kǟdõ Līvõmōl . ’A kereskedők gyakran tettek látogatást Livóniában.’ Ta lekš Sōrmōlõ gūogõd tagān . ’Elment Saaremaa-ba libáért.’ Mōlõ vel lum katāb mōdõ . ’Vidéken még hó fedi a földeket.’ A belső helyhatározóragokat a földdel kapcsolatban használják . Mäd mōsõ um pǟgiņ mõtšti . ’A földünkön sok az erdő’ Lāmbaz lozūb mōsõ . ’A juh a földön fekszik.’ Võtāb naggiri mōstõ ilzõ . ’A krumplit betakarítják a földekről.’ Pițki rabūb mōzõ . ’A villám becsapott a földbe.’ A következő névutók tartalmazzák a külső helyhatározói ragokat . A névutók végződései nem mindig következetesek , a külső és a belső határozórendszer elemei olykor keverednek . Néhány névutón pedig mind a hat végződés megtalálható . ( Zárójelben a jelentéstanilag odaillő , de alakilag belső helyhatározóragokat viselő névutók szerepelnek . ) Instruktívusz Az instruktívusz a genitívuszból alakult ki a finn-volgai korban . Azokban a nyelvekben , ahol van genitívusz és instruktívusz is , a kettő alakilag mindig azonos . Tulajdonképpen , ha az alak ige előtt áll , akkor instruktívusz , ha névszó előtt , genitívusz . Használata a finn-volgai korra nyúlik vissza , mód- és állapothatározót , esetleg időhatározót hozott létre . Valószínűleg a közfinn korra már háttérbe szorult . A mai leánynyelvekben már nem produktív , csak idiomatikus kifejezésekben és rögzült alakokban őrződött meg , pl. : lív jālgiņ ’gyalog’ , ikšiggiņ ’egymagában’ , pāikiņ ’egyedül’ , āigiņ ’időnként’ , īdiņ ’egyenként’ , īeiņ ’éjjel’ , pǟviņ ’nappal’ , kōgiņ ’röviden’ , īrgiņ ’néha’ . Abesszívusz Az abesszívusz *-ttak/-ttäk ragja a PFU *-tA ablatívuszból és a PFU *-k latívuszragból jött létre . A mondatban állapot- és módhatározó , valami nélküliséget fejez ki . A toldalékvégi helyzetben a *-k szabályosan lekopott . A finnben -tta/-ttä az alakja , eredetileg a finnben megrövidült a gemináta , a hosszú változatot később hozták vissza , hogy megkülönböztessék a partitívusztól . Az észtben a rövid másslahangzós alakot találjuk : -ta . A lívben vitatott a megléte . A abesszívusz önállóan nem fordul elő névszók esetében , mindig a bäs 'nélkül' vagy az ilmõ 'nélkül' elöljárószókkal áll együtt . Előbbi a lettből való átvétel : lett bez 'nélkül' , utóbbi finnségi eredetű : finn ilman , észt ilma ugyanabban a jelentésben , a finnben az ilman ’nélkül’ jelentésű elöljárószó partitívusszal , az észtben az ilma pedig abesszívusszal áll . A lívben mindkét elöljárószó állhat partitavusszal és abesszívusszal is . Ku sa pǟkõks maksād , siz sa ūod bäs pǟtõ ( Abess . ) ; nei sa võid īedõ bäs pǟdõ ( Part. ) . 'Ha te a fejeddel fizetsz , akkor fej nélküli leszel , akkor te fej nélkül maradhatsz.' Kež um ilmõ joudtõ . ( Abess.) 'A kéz erő nélkül van.' Sizzõlpäzzimi ilmõ maksõ . ( Part . ) 'Elmegy fizetés nélkül' Abesszívusszal is állhat az igék -mõ képzős infinitívusza , ilyen szerkezet a finnben és az észtben is előfordul , jelentése mind a három nyelvben valami nélküliséget kifejező állapothatározó , pl . : ’kétségtelenül’ : finn epäilemättä , észt kahtlemata , lív kōdlõmõt . Pū pūotõmõt midāgõst äb kānda . 'A fa beoltás nélkül nem terem semmit.' Jengõmõt äb või jellõ . 'Légzés nélkül nem lehet élni.' Esetkiosztás Állítmány Állító mondatok esetében a névszói állítmány alanyesetben áll . Almõl sildõ um tõvā kūož . ’A híd alatt van egy mély hely.’ Astõr um puțkõz . ’Az őszirózsa egy virág.’ Vēna alāmjūokšõm um tõvā . ’A Daugava medre mély.’ Līvlizt at sūomõ-ugrõd sug . ’A lívek egy finn-ugor törzs.’ Tagadó mondatok esetében partitívuszban . Ne äb ūotõ īdmēļizt . ’Ez nem egyértelmű’ Īlma kaššõ kǭrands äb ūo mūḑi lūomidi . ’A macskán kívül nincs több állat az udvaron.’ Alany Az alany jellemzően alanyesetben áll állító és tagadó mondatokban is . Se sīemnāiga māitsõb jõvīst . ’Ez az étel nagyon ízlik’ Aŗšt āŗštõb ru’jḑi . ’Az orvos betegeket kezel.’ Tárgy A tárgy partitívuszban áll , ha a tárgy : határozatlan : Aŗšt āŗštõb rujḑi . ’Az orvos betegeket kezel.’ Ma lugūb rǭntõzt . ’Könyvet olvasok./Egy könyvet olvasok.’ Ma lugūb rǭntidi . ’Könyveket olvasok.’ részleges : Ma īedõb sinnõn leibõ veisõks . ’Vágok neked a késsel kenyeret.’ Se äb ānda jõvāmtõ . ’Ez nem ad ( semmilyen ) előnyt . kp. Nem ad az előnyök közül.’ Ta jūob vietā . ’Vizet iszik. tkp. Iszik a vízből.’ anyagnév : Nīem āndab semḑi . ’A tehén tejet ad.’ Ta sīeb naggiri kaštīmõks . ’Krumplit eszik szósszal. tkp. Krumplikat eszik szósszal.’ elvont főnév : Täm siļmši neiz osāgimizt . ’A szemeiben látszott a megdöbbenés.’ Tárgyesetben áll , ha a tárgy határozott és teljes : Ma vȯstīz sīe rǭntõ sin pierāst . ’Ezt a könyvet neked vettem.’ Ta tȭitiz andõ sīe rǭntõ . ’Megígérte , hogy odaadja azt a könyvet. tkp. Megígérte ideadni azt a könyvet.’ Tei kilā sidāmtõ sūr jel . ’A falu közepén csinált egy nagy házat.’ Számnevek után Az egy jelentésű számnév után egyes szám alanyeset áll : Kangõ laigit um ikš mētõr . 'A szövet szélessége egy méter' Sǟlõz ikš skūolopātiji sai eņtšõn mǭkabāl . 'Ott egy tanár vett magának telket.' Más határozott számnevek után egyes szám partitívuszban áll a jelzett szó : Kakš rištīngtõ ētabõd ī’dõkubbõ . 'Két ember találkozott össze.' Kummiš kilgsõ vȯļt kakš oukõ . 'Minden oldalon volt két lyuk.' Jougõn at kakš kuoltõ . 'A folyó( k) nak két partja van.' A 'sok' ( pǟgiņ ) és a 'kevés' ( veitõ ) jelentésű határozatlan számnevek után többes szám partitívusz áll : Tämnāigast um pǟgiņ naggiri allõ . 'Idén sok krumpli van lent.' Lōda pǟl um pǟgiņ ažḑi . 'Az asztalon sok dolog/tárgy van.' Tämpõ u’m veitõ kaļḑi . 'Ma kevés a hal.' Mäd rāndas um veitõ perni . 'A mi ( tenger) partunkon kevés a hárs.' A jelző és a jelzett szó esetbeli egyeztetése A finnségi nyelvek jellemzője , hogy a jelzett szót és a jelzőt számban és esetben egyeztetik , pl . : finn köyhissä maissa 'a szegény országokban' . A finnben a jelző és a jelzett esete mindig megegyezik , az észtben és a lívben viszont a jelzőn nem szerepelhet akármelyik rag . Az észtben a terminatívuszban , az esszívuszban , az abesszívuszban és a komitatívuszban álló jelzett szavak jelzője genitívuszban áll . A lívben ugyanez a helyzet a datívusz , az insztrumentálisz és a transzlatívusz esetében ( valószínűleg ez vonatkozott az eltűnőfélben lévő abesszívuszra is ) . Esetragok eredet szerint Eredetük alapján a lívben háromféle esetraggal találkozunk . Az esetragok egy része a finnugor alapnyelv esetragjainak ( az összefoglaló táblázat első oszlopa ) továbbélése ( második oszlop ) az alapnyelvre jellemző jelentéssel és/ vagy annak módosulásával . Az esetek egy másik része olyan összetett ragok , amelyek a finnugor alapnyelv primér esetragjainak , valamint a finnugor és a finn-volgai alapnyelvre kikövetkeztetett eseteket és képzők kombinációjával jöttek létre ( harmadik oszlop ) . A finnségi nyelvekre nem jellemzőek a névutói eredetű esetragok ( kivéve a vepszében ) , ennek ellenére találunk rá egy-egy példát a karjalaiban , az észtben és a lívben is . A lívben egyedüli ilyen keletkezésű rag az insztrumentálisz ragja , amely a * kaas ’együtt’ jelentésű névutóból ( észtben : koos ) alakult ki * kaas > *-kas > *-kõs > -ks fejlődéssel , és amely alakilag azonos lett a transzlatívsz ragjával . Zárójelbe a nem produktív esetragok kerültek . A táblázat nem tartalmazza az összes alakváltozatot . A táblázatban kirajzolódik a finnugor nyelvekre jellemző irányhármasság , és a finnségi nyelvekben kialakuló külső és belső helyhatározói esetrendszer , amely a lívben nem őrződött meg , a külső helyhatározóragok már nem produktívak . A lív alakokra jellemzőek a közfinn alakokhoz képesti redundancia , főleg a magánhangzók esetében , a mássalhangzók pedig általában zöngésségben vagy palatalizáltságban térnek el . Jelentés tekintetében a leánynyelvek ragjai alapvetően megőrizték a közfinnhez képesti funkcióikat . Jegyzetek A rövidítések és a jelek magyarázata A PFU a finnugor ( proto-finnugor ) , az FP finn-permi , az FV a finn-volgai , a PF pedig a közfinn ( proto-finn ) alapnyelv jelölése . A szócikkben található nagy -C mássalhangzót ( consonans ) jelöl , az egyes toldalékok esetében a -C azt jelenti , hogy a toldalék avval a mássalhangzóval kezdődik , amellyel a tő végződik , a toldalék tehát tulajdonképpen megnyújtja az utolsó hangot , pl. : kiv ’kő’ CVC > kivvõn 'kőnek' CVC-CVC . A nagy -V magánhangzót ( vocalis ) jelöl . Ha a V felett makron van ͞V , akkor a magánhangzó hosszú , ha alatta pedig csónak , -͜V , akkor diftongussal van dolgunk . A -ø zéró morfémát , vagyis hangtest nélküli toldalékot jelent . Források Az ehhez a szócikkhez kapcsolódó források a lív nyelv című szócikk forrásai között találhatóak meg . A lív nyelvű példamondatok a Lív-észt-lett szótár anyagából származnak . A toldalékok etimológiája Bereczki Gábor . Bevezetés a balti finn nyelvészetbe . Universitas Könyvkiadó . Budapest. monográfiáján alapulnak . Lív nyelv