Zen mester
A zen mester fogalma a 20. század első felében jelent meg. Általában arra a személyre vonatkozik, aki zen buddhista meditációt és gyakorlatokat tanít, amelyből arra lehet következtetni, hogy hosszú ideig tanult és azt követően felhatalmazást kapott arra, hogy mások számára továbbadhassa a hagyományt.

Kína
A Tang-dinasztia előtt a csansi„” (禅师; dhjána mester) kifejezést használták általában arra a szerzetesre, aki a csan buddhizmus, vagy meditáció mestere volt, nem pedig arra, aki a dharmában (írásos tanítások) és a vinajában (erkölcsi szabályzat) volt jártas. Az előbbiek közé tartozott , a tientaj mestere, akit később nem is soroltak a csan iskola egyértelmű tagjaként.

A korabeli Kínában a "csan" (禪) kifejezés a meditáció egyik formáját jelentette csupán, és nem kizárólag a csan iskolára vonatkozott. Sem az egyházi személyek sem a világi emberek nem kötelezték el magukat egy buddhista „iskola” mellett sem, nem úgy mint Japánban. Csak az idősebb és tapasztaltabb gyakorlók kaptak a csan iskolától felhatalmazást. A legtöbb templom csak a nevében hordozta a csan irányzatot, valójában egyaránt követték a tientaj, a Tiszta Föld, a hua-jen és a jógácsára tanokat, amelyet összefoglaló néven kínai buddhizmusnak (中國佛教) neveztek. Ez volt jellemző az elmúlt ezer évre, a Szung-dinasztia óta.

A megtisztelő címeknek nem létezik ugyan hivatalos szervezete, a „csansi” kifejezés a szakértőknek jár, főleg a csan buddhizmus területén. A „csancong tasi” (禅宗大師; a csan iskola nagymestere) egy még tiszteletreméltóbb kifejezés, amelyet nagyon ritkán használnak. Szintén ritkán használatos megszólítás a dharma tanítókra a „tasi” (大師; nagymester) kifejezés, amelyet gyakran a tanítványok használnak elhunyt tanítójukra.

A buddhista mesterek egyre népszerűbb megszólítása a „sifu” (師父; mester), amelyet bármely szerzetesre vagy apácára használnak. Mivel a kifejezésben szerepel az „apa” (父) tag, ezért szigorúbb értelemben csak a saját tanítójukra szokás használni ezt a megszólítást. A „fasi” (法師; dharma tanító) egy általánosabb fogalom, amelyet egyaránt használnak az egyházi és a világi buddhisták. Általános megszólítás még a „laosi” (老師; tanító), amely vonatkozhat bármilyen tanítóra.

Japán
Japánban a különböző zen hagyományokban a zen mestereknek nincs hivatalos címe. Különböző megszólítások léteznek:
 „sike”: megkülönböztető elnevezés (a rinzaiban és a szótóban egyaránt) azok számára, akik felügyelik a leendő papok tréningjeit. 
 „rósi”:  (öreg tanító) hagyományos megtisztelő cím, egyes zen iskolában félhivatalos vagy hivatalos.
 „szenszei”:  (egyszerűen csak "tanító") zen tanító vagy „mester”.
 „osó”: „érdemes pap/lelkész”, azon gyakorlók részére, akik a papság alapszintjét már elérték.

Szótó
A szótó zen buddhizmusban a "dai-osó" a legmagasabb papi cím az egyházi hierarchiában. Ennél már csak a "zendzsi" a magasabb, amelyet kizárólag Dógen és Keizan iskolaalapítókra használnak, illetve a szekták fő templomainak aktuális apátjaira.

Rinzai
A rinzaiban is további képzésre van szükség a felügyelői cím megszerzéséhez. Az általános átadásba nem tartozik bele az inka sómei, amely a zen legmélyebb elsajátítása, a gyakorlatban azonban a mesterek igaz hagyományvonalát jelenti a gyakorlótermekben. A gyakorlótermek olyan templomok, amelyekben a templom papjai folytathatnak továbbképzéseket. Inka someiből összesen mintegy 50 – 80 fő van Japánban.

Korea
A buddhista szerzetes vagy apáca koreai elnevezése a szunim, hagyománytól és ragtól függetlenül. Az idősebb egyházi személyek tiszteletbeli megszólítása a kun szunim. A koreai templomok többségében a középkorú szerzetesek dzsudzsi szunim szerepet tölthetnek be, amely egy adminisztrációs szerepkör. A legidősebb szunimot a fiatalabb szunimok szimbolikus vezetőjének tekintik. 

A koreai szon iskolában az „inka” cím a tanító által a tanítványnak magán úton átadott dharma hagyományvonal elismerését fejezi ki. Az átadás történhet publikusan is, amelynek értéke egyenlő a magán úton történő átadással. Az ilyen átadással rendelkező szerzetesek címe lehet a „szon sza” vagy „zen mester”.

A Kvan Um zen iskola egyedülálló abban az értelemben, hogy egyértelműen megkülönböztet két zen tanítói szintet. Az alsóbb szintű elnevezése dzsi do poep szanim, avagy dharma mester. Ez a mester inka átadásban részesült és tanításra jogosult, azonban csak az iskolán belül. Amint el kívánja hagyni az iskolát, a címe érvénytelenné válik. Ezen felül ez a tanító nem adhat másnak inka átadást.

Amikor dzsi do poep szanim elérési szintjét az iskolán kívülről is megerősítette több zen mester, akkor hivatalos szertartás keretein belül is megkaphatja a szoen szanim címet. Ezzel hivatalosan is átadhat hagyományvonalat és az iskolát elhagyva is tanító maradhat.

Kapcsolódó szócikkek
 Dzsisa
 Dzsikidzsicu
 Szenszei
 Osó

Jegyzetek

Könyvek

Internetes

Források

Külső hivatkozások
 Muho Noelke: What does it take to become a full-fledged Sōtō-shu priest and is it really worth the whole deal? Part 1 – 2 – 3 – 4 – 5 – 6 – 7 – 8 – 9 – 10

Zen
A zen mester fogalma a század első felében jelent meg . Általában arra a személyre vonatkozik , aki zen buddhista meditációt és gyakorlatokat tanít , amelyből arra lehet következtetni , hogy hosszú ideig tanult és azt követően felhatalmazást kapott arra , hogy mások számára továbbadhassa a hagyományt . Kína A Tang-dinasztia előtt a csansi „ ” ( 禅师 ; dhjána mester ) kifejezést használták általában arra a szerzetesre , aki a csan buddhizmus , vagy meditáció mestere volt , nem pedig arra , aki a dharmában ( írásos tanítások ) és a vinajában ( erkölcsi szabályzat ) volt jártas . Az előbbiek közé tartozott , a tientaj mestere , akit később nem is soroltak a csan iskola egyértelmű tagjaként . A korabeli Kínában a " csan " ( 禪 ) kifejezés a meditáció egyik formáját jelentette csupán , és nem kizárólag a csan iskolára vonatkozott . Sem az egyházi személyek sem a világi emberek nem kötelezték el magukat egy buddhista „ iskola” mellett sem , nem úgy mint Japánban . Csak az idősebb és tapasztaltabb gyakorlók kaptak a csan iskolától felhatalmazást . A legtöbb templom csak a nevében hordozta a csan irányzatot , valójában egyaránt követték a tientaj , a Tiszta Föld , a hua-jen és a jógácsára tanokat , amelyet összefoglaló néven kínai buddhizmusnak ( 中國佛教 ) neveztek . Ez volt jellemző az elmúlt ezer évre , a Szung-dinasztia óta . A megtisztelő címeknek nem létezik ugyan hivatalos szervezete , a „ csansi” kifejezés a szakértőknek jár , főleg a csan buddhizmus területén . A „ csancong tasi” ( 禅宗大師 ; a csan iskola nagymestere ) egy még tiszteletreméltóbb kifejezés , amelyet nagyon ritkán használnak . Szintén ritkán használatos megszólítás a dharma tanítókra a „ tasi” ( 大師 ; nagymester ) kifejezés , amelyet gyakran a tanítványok használnak elhunyt tanítójukra . A buddhista mesterek egyre népszerűbb megszólítása a „ sifu” ( 師父 ; mester ) , amelyet bármely szerzetesre vagy apácára használnak . Mivel a kifejezésben szerepel az „ apa” ( 父 ) tag , ezért szigorúbb értelemben csak a saját tanítójukra szokás használni ezt a megszólítást . A „ fasi” ( 法師 ; dharma tanító ) egy általánosabb fogalom , amelyet egyaránt használnak az egyházi és a világi buddhisták . Általános megszólítás még a „ laosi” ( 老師 ; tanító ) , amely vonatkozhat bármilyen tanítóra . Japán Japánban a különböző zen hagyományokban a zen mestereknek nincs hivatalos címe . Különböző megszólítások léteznek : „ sike” : megkülönböztető elnevezés ( a rinzaiban és a szótóban egyaránt ) azok számára , akik felügyelik a leendő papok tréningjeit . „ rósi” : ( öreg tanító ) hagyományos megtisztelő cím , egyes zen iskolában félhivatalos vagy hivatalos. „ szenszei” : ( egyszerűen csak " tanító " ) zen tanító vagy „ mester”. „ osó” : „ érdemes pap/lelkész” , azon gyakorlók részére , akik a papság alapszintjét már elérték . Szótó A szótó zen buddhizmusban a " dai-osó " a legmagasabb papi cím az egyházi hierarchiában . Ennél már csak a " zendzsi " a magasabb , amelyet kizárólag Dógen és Keizan iskolaalapítókra használnak , illetve a szekták fő templomainak aktuális apátjaira . Rinzai A rinzaiban is további képzésre van szükség a felügyelői cím megszerzéséhez . Az általános átadásba nem tartozik bele az inka sómei , amely a zen legmélyebb elsajátítása , a gyakorlatban azonban a mesterek igaz hagyományvonalát jelenti a gyakorlótermekben . A gyakorlótermek olyan templomok , amelyekben a templom papjai folytathatnak továbbképzéseket . Inka someiből összesen mintegy–fő van Japánban . Korea A buddhista szerzetes vagy apáca koreai elnevezése a szunim , hagyománytól és ragtól függetlenül . Az idősebb egyházi személyek tiszteletbeli megszólítása a kun szunim . A koreai templomok többségében a középkorú szerzetesek dzsudzsi szunim szerepet tölthetnek be , amely egy adminisztrációs szerepkör . A legidősebb szunimot a fiatalabb szunimok szimbolikus vezetőjének tekintik . A koreai szon iskolában az „ inka” cím a tanító által a tanítványnak magán úton átadott dharma hagyományvonal elismerését fejezi ki . Az átadás történhet publikusan is , amelynek értéke egyenlő a magán úton történő átadással . Az ilyen átadással rendelkező szerzetesek címe lehet a „ szon sza” vagy „ zen mester” . A Kvan Um zen iskola egyedülálló abban az értelemben , hogy egyértelműen megkülönböztet két zen tanítói szintet . Az alsóbb szintű elnevezése dzsi do poep szanim , avagy dharma mester . Ez a mester inka átadásban részesült és tanításra jogosult , azonban csak az iskolán belül . Amint el kívánja hagyni az iskolát , a címe érvénytelenné válik . Ezen felül ez a tanító nem adhat másnak inka átadást . Amikor dzsi do poep szanim elérési szintjét az iskolán kívülről is megerősítette több zen mester , akkor hivatalos szertartás keretein belül is megkaphatja a szoen szanim címet . Ezzel hivatalosan is átadhat hagyományvonalat és az iskolát elhagyva is tanító maradhat . Kapcsolódó szócikkek Dzsisa Dzsikidzsicu Szenszei Osó Jegyzetek Könyvek Internetes Források Külső hivatkozások Muho Noelke : What does it take to become a full-fledged Sōtō-shu priest and is it really worth the whole deal ? Part––––––––– Zen