Bugaku
A bugaku egy tradicionális japán tánc, a Heian-korszak (794-1185) legkedveltebb drámai műfaja volt. A zenés-táncos színjátékot először buddhista templomokban mutatták be, később azonban a császári udvarba is bekerült. A 6. és 8. század között jutott el Japánba, Indián, Kínán és Koreán keresztül.

Bugaku jellemzői
Gerald Jones 2008-ban megjelent könyvében így magyarázza: "néhány bugaku tánc legendás csatákat fest le, mások találkozásokat isteni személyekkel vagy mitikus vadállatokkal, mint például főnixszel; az egyik híres darab 2 egymással bolondozó sárkányt ábrázol.” Szintén foglalkozik az ősi könyvekkel, melyek pontosan leírják a kifinomult mozdulatokat és testtartásokat, melyeket a gagaku és bugaku előadóművészeinek kell megvalósítaniuk. A leírások gyakran tartalmaznak természeti metaforákat a mozdulatok pontos leírásához. Például, a táncosokat arra biztatják, hogy mozogjanak úgy, akár a szélben ringó fák.
A bugaku és gugaku a legrégebbi ismert és életben maradott udvari tánc és zene a világon. A többi hasonló tánc és zene, beleértve ebbe azt is melyből a bugaku alakult ki, azóta már régen kihaltak. Minden újdonságával együtt a modern kultúra virágzik Japánban, az ember joggal lepődhet meg azon, hogy egy ilyen ősi és lassú tradíció életben tudott maradni. Néhányan meg is jegyzik, hogy a japán kultúra mindig alkalmazkodik és terjed. Így tehát amíg az emberek befogadják az új kultúrákat, addig a japánok kötelességüknek érzik a hagyományok életben tartását.
A nó előtérbe kerülésével a bugaku fokozatosan háttérbe szorult, majd idővel teljesen eltűnt. Az 1868-as Meidzsi-reform idején felújították, azóta is sikerrel játsszák áprilisban és novemberben a legnagyobb buddhista templomokban.

Története
Amateraszu napistennő elrejtőzött egy barlangban, miután megsebezte őt Szuszano-o testvérének elfogadhatatlan viselkedése. A barlang bejáratának közelében Ame-no-uzume istennő, felfordított egy dézsát és elkezdett rajta táncolni az összegyűlt, aggódó istenségek előtt. Mivel Ame-no-uzume már félmeztelen volt a róla lehulló ruhák miatt, az istenek hangosan nevetni kezdtek. Mikor Amateraszu meghallotta a felbolydulást, előjött, hogy megnézze, mi történt. Így a világ ismét fénybe borult. A japán császári családról úgy tartják, hogy Amateraszuból szálltak alá, Ame-no-uzumét pedig a zene és tánc védőistenének tartják. Ez a történet a japán sinto mitólógiából származik. Mondhatni, hogy a tánc az istenek szórakozásaként indult. Ahogy a császárok Amateraszuból eredeztethetőek, a királyi család tagjait is gyakran kapcsolják istenségekhez. Amikor a buddhista kultúra átkerült Japánba a 7. században Kínából és Koreából, ez olyan tánc-dráma hagyományokat hozott magával, amik bonyolult viseletekkel és folyamatokkal jártak. A bugaku udvari tánc erőteljesen táplálkozik a bevándorolt buddhista kultúrából, de számos eleme megtalálható benne a tradicionális sinto vallásnak is. Ezek a hatások végül keveredtek egymással, és az évek folyamán finomodtak és összeforrtak valami egyedi japán dologgá, a bugakuvá.

Gagaku
A bugaku zenéje, melyben a hangszerek széles skálája vesz részt, többek között a 17 bambuszsípból álló szájorgona (só), és a hétlyukú oboa (hacsiriki). Emellett még 2-féle citera is, a 13 húros (koto) és a 6 húros (wagon). Használták még a biwát, vagyis a 4 húros basszuslantot, ezen kívül harántfuvolákat, különböző méretű dobokat, így a 6 méter magas, gazdag díszítésű da-daikot is.
A táncra jellemzőek a lassú, pontos és nemes mozdulatok. A táncosok bonyolult, hagyományos buddhista öltözetet viselnek, melyek rendszerint egyformán gyönyörű maszkokat is tartalmaznak. A zene és a tánckoreográfia gyakran többször is ismétlődik. Az előadás négyszögletű, rendszerint 6x6 yardos területen adják elő.
Tadamaro Ono palotazenész családja majdnem 1200 éven át állt a japán császár szolgálatában. Így a családjából 39 nemzedéken keresztül kerültek ki folyamatosan gugaku zenészek. A zenészeknek tökéletesen összpontosított elmével és testtel kell rendelkezniük, így hasonló módon voltak elkötelezve, akár a táncosok.

Bugaku típusai
Kétféle változatát különböztethetjük meg, az egyik a kultikus, mágikus sarume, a másik pedig a világi formája, a hajato. A 8. században már mindkét változatban megtalálható a monomane, vagyis az "utánzás művészete", amit később a nó-darabokban fognak tökéletesíteni.

Hajato
A bugaku világi előadásmódja. A hajato egyik változatában s császár testőrei az úgynevezett vízbefúlásos táncot adták elő. A mítosz szerint, Hoszuszori Umiszacsi, a halász, kölcsönadja horgát testvérének, Hohodemi Jamaszacsinak, a vadásznak. A horog a tengerbe vész, ezért Hohodemi lemegy a tenger császárához, hogy visszaszerezze. Ott feleségül veszi a császár leányát, akivel 3 évig él boldogan együtt. Ezután visszaviszi a horgot testvérének, aki azonban nem akar kibékülni, inkább a tengerbe veti magát. Ez a fulladásos jelenet a bugaku csúcspontja, az énekes és a táncos mutatja be. A táncos levetkőzik, csupán az ágyékkötője marad rajta, arcát és tenyerét pedig vörös agyaggal festi be. A pantomimszerű táncmozdulatokkal hűen ábrázolja a feszült pillanatokat, az élet és halál harcát.

Kumemai
A bugaku egy másik fajtája a harci tánc, a kumemai vagy bu no mai. Ez négy férfi kardtánca, melyet fuvola, hatlyukú furulya és koto kísér.

Halotti tánc
A bugaku egyik kultikus változata még többek között a halotti tánc, melyek 8 nap, 8 éjszakán át tartottak. Céljuk az volt, hogy a halott lelkét elijesszék, nehogy visszatérjen közéjük. A táncot siratóasszonyok dala kísérte. A halotti torhoz hasonlatos szertartás neve aszobi volt.

Jegyzetek

Források
 Gerald Jonas. (2008). 'Dancing: the pleasure, power and art of movement'. Paw Prints.
 Vihar Judit: A japán irodalom rövid története. 1994, Nemzeti Tankönyvkiadó.

Fordítás 
 

Japán irodalom
Japán kultúra
Táncok
A bugaku egy tradicionális japán tánc , a Heian-korszaklegkedveltebb drámai műfaja volt . A zenés-táncos színjátékot először buddhista templomokban mutatták be , később azonban a császári udvarba is bekerült . A és század között jutott el Japánba , Indián , Kínán és Koreán keresztül . Bugaku jellemzői Gerald Jonesban megjelent könyvében így magyarázza : " néhány bugaku tánc legendás csatákat fest le , mások találkozásokat isteni személyekkel vagy mitikus vadállatokkal , mint például főnixszel ; az egyik híres darabegymással bolondozó sárkányt ábrázol.” Szintén foglalkozik az ősi könyvekkel , melyek pontosan leírják a kifinomult mozdulatokat és testtartásokat , melyeket a gagaku és bugaku előadóművészeinek kell megvalósítaniuk . A leírások gyakran tartalmaznak természeti metaforákat a mozdulatok pontos leírásához . Például , a táncosokat arra biztatják , hogy mozogjanak úgy , akár a szélben ringó fák . A bugaku és gugaku a legrégebbi ismert és életben maradott udvari tánc és zene a világon . A többi hasonló tánc és zene , beleértve ebbe azt is melyből a bugaku alakult ki , azóta már régen kihaltak . Minden újdonságával együtt a modern kultúra virágzik Japánban , az ember joggal lepődhet meg azon , hogy egy ilyen ősi és lassú tradíció életben tudott maradni . Néhányan meg is jegyzik , hogy a japán kultúra mindig alkalmazkodik és terjed . Így tehát amíg az emberek befogadják az új kultúrákat , addig a japánok kötelességüknek érzik a hagyományok életben tartását . A nó előtérbe kerülésével a bugaku fokozatosan háttérbe szorult , majd idővel teljesen eltűnt . Azas Meidzsi-reform idején felújították , azóta is sikerrel játsszák áprilisban és novemberben a legnagyobb buddhista templomokban . Története Amateraszu napistennő elrejtőzött egy barlangban , miután megsebezte őt Szuszano-o testvérének elfogadhatatlan viselkedése . A barlang bejáratának közelében Ame-no-uzume istennő , felfordított egy dézsát és elkezdett rajta táncolni az összegyűlt , aggódó istenségek előtt . Mivel Ame-no-uzume már félmeztelen volt a róla lehulló ruhák miatt , az istenek hangosan nevetni kezdtek . Mikor Amateraszu meghallotta a felbolydulást , előjött , hogy megnézze , mi történt . Így a világ ismét fénybe borult . A japán császári családról úgy tartják , hogy Amateraszuból szálltak alá , Ame-no-uzumét pedig a zene és tánc védőistenének tartják . Ez a történet a japán sinto mitólógiából származik . Mondhatni , hogy a tánc az istenek szórakozásaként indult . Ahogy a császárok Amateraszuból eredeztethetőek , a királyi család tagjait is gyakran kapcsolják istenségekhez . Amikor a buddhista kultúra átkerült Japánba a században Kínából és Koreából , ez olyan tánc-dráma hagyományokat hozott magával , amik bonyolult viseletekkel és folyamatokkal jártak . A bugaku udvari tánc erőteljesen táplálkozik a bevándorolt buddhista kultúrából , de számos eleme megtalálható benne a tradicionális sinto vallásnak is . Ezek a hatások végül keveredtek egymással , és az évek folyamán finomodtak és összeforrtak valami egyedi japán dologgá , a bugakuvá . Gagaku A bugaku zenéje , melyben a hangszerek széles skálája vesz részt , többek között abambuszsípból álló szájorgona ( só ) , és a hétlyukú oboa ( hacsiriki ) . Emellett mégféle citera is , ahúros ( koto ) és ahúros ( wagon ) . Használták még a biwát , vagyis ahúros basszuslantot , ezen kívül harántfuvolákat , különböző méretű dobokat , így améter magas , gazdag díszítésű da-daikot is . A táncra jellemzőek a lassú , pontos és nemes mozdulatok . A táncosok bonyolult , hagyományos buddhista öltözetet viselnek , melyek rendszerint egyformán gyönyörű maszkokat is tartalmaznak . A zene és a tánckoreográfia gyakran többször is ismétlődik . Az előadás négyszögletű , rendszerint6 yardos területen adják elő . Tadamaro Ono palotazenész családja majdneméven át állt a japán császár szolgálatában . Így a családjábólnemzedéken keresztül kerültek ki folyamatosan gugaku zenészek . A zenészeknek tökéletesen összpontosított elmével és testtel kell rendelkezniük , így hasonló módon voltak elkötelezve , akár a táncosok . Bugaku típusai Kétféle változatát különböztethetjük meg , az egyik a kultikus , mágikus sarume , a másik pedig a világi formája , a hajato . A században már mindkét változatban megtalálható a monomane , vagyis az " utánzás művészete " , amit később a nó-darabokban fognak tökéletesíteni . Hajato A bugaku világi előadásmódja . A hajato egyik változatában s császár testőrei az úgynevezett vízbefúlásos táncot adták elő . A mítosz szerint , Hoszuszori Umiszacsi , a halász , kölcsönadja horgát testvérének , Hohodemi Jamaszacsinak , a vadásznak . A horog a tengerbe vész , ezért Hohodemi lemegy a tenger császárához , hogy visszaszerezze . Ott feleségül veszi a császár leányát , akivelévig él boldogan együtt . Ezután visszaviszi a horgot testvérének , aki azonban nem akar kibékülni , inkább a tengerbe veti magát . Ez a fulladásos jelenet a bugaku csúcspontja , az énekes és a táncos mutatja be . A táncos levetkőzik , csupán az ágyékkötője marad rajta , arcát és tenyerét pedig vörös agyaggal festi be . A pantomimszerű táncmozdulatokkal hűen ábrázolja a feszült pillanatokat , az élet és halál harcát . Kumemai A bugaku egy másik fajtája a harci tánc , a kumemai vagy bu no mai . Ez négy férfi kardtánca , melyet fuvola , hatlyukú furulya és koto kísér . Halotti tánc A bugaku egyik kultikus változata még többek között a halotti tánc , melyeknap,éjszakán át tartottak . Céljuk az volt , hogy a halott lelkét elijesszék , nehogy visszatérjen közéjük . A táncot siratóasszonyok dala kísérte . A halotti torhoz hasonlatos szertartás neve aszobi volt . Jegyzetek Források Gerald Jonas . 'Dancing : the pleasure , power and art of movement' . Paw Prints . Vihar Judit : A japán irodalom rövid története . Nemzeti Tankönyvkiadó . Fordítás Japán irodalom Japán kultúra Táncok