Dharmaguptaka
A dharmaguptaka (szanszkrit: धर्मगुप्तक; kínai: 法藏部, pinjin: Fa-cang Puf) – forrástól függően – a tizennyolc vagy a húsz korai buddhista iskola egyike volt. Állítólag a mahísászaka iskolából váltak külön. A dharmaguptaka fontos szerepet játszott a közép-ázsiai és a kínai buddhizmus fejlődésében. Az ottani bhikkhuk (szerzetesek) és bhikkhunik (apácák) életét meghatározó szabályzat jelenleg is érvényes néhány kelet-ázsiai országban, például Kínában, Vietnámban és Koreában. A három ma is létező vinaja vonal közül ez az egyik – a másik kettő a théraváda és a múlaszarvásztiváda.

A tanok fejlődése

Áttekintés
A dharmaguptaka tanokra jellemző, hogy fontosabbnak tekintik Gautama Buddha tanításait az eredeti szangha (arhat szintet elért szerzetesi közösség) tanításainál. Kihangsúlyozzák a sztúpák áldásainak érdemét, amelyek gyakran jelenítik meg Buddha korábbi életeinek történeteit bodhiszattvaként, ahogy az a Dzsátaka mesékben is szerepel. A dharmaguptakák külön módszerként tekintenek a srávaka (srávakajána) és a bodhiszattva (bodhiszattvajána) ösvényekre.

A dharmaguptakák elutasították a szarvásztiváda prátimoksa szabályokat, azon az alapon, hogy az eredeti Buddha tanítások elvesztek.

A tizenkét anga
A dharmaguptakák a buddhista tanok egyedi, tizenkettes felosztását használták, amelyeket a dharmaguptaka Dírgha ágamák, a saját vinajájuk és néhány mahájána szútra tartalmaz. A 12 felosztás a következő: szútra, geja, vjákarana, gátha, udána, nidána, dzsátaka, itivrttaka, vaipulja, adbhútadharma, avadána és upadesa.

Megjelenése és nyelve

Szerzetesi ruhák
Az i. sz. 148-170 között a parthiai An Si-kao szerzetes Kínába utazott és lefordított egy művet (Ta pi-csiu szan-csian vej-ji – kínaiul: 大比丘三千威儀), amely leírja az öt legfőbb indiai szerzetesrend ruháinak (szanszkrit: kaszája) színét. Egy későbbi szöveg (Sáriputrapariprccsá) fordítása hasonló információkkal szolgál, azonban a dharmaguptaka és a szarvásztiváda rendek színei fordítva szerepelnek az utóbbiban – itt a szarvásztivádáé a fekete és a dharmaguptakáé a sötét vörös szín.

A Tang-dinasztia idején a kínai buddhista rendek jellemzően szürkés-fekete ruhát viseltek és a köznyelvben is így utaltak rájuk: "a fekete ruhások" – Ce-ji (kínai: 緇衣). Viszont a Szung-dinasztia egyik szerzertese, Csanning (919–1001) arról számol be, hogy a han-vej időszakban a kínai szerzetesek vörös csuhában jártak.

A dharmaguptaka vinaja szerint a szerzetesek ruháját több mint 18 különböző ruhadarabból kell varrni, viszonylag nehéz és durva anyagokból.

Nyelve
Tudományos körökben egyetértenek abban, hogy a buddhista misszionárius művek első hulláma a gandhárai nyelvvel, a karosti írással és a dharmaguptaka iskolával áll összefüggésben. Azonban arra is vannak bizonyítékok, hogy más iskolák is használták a gandhárai nyelvet, ráadásul a dharmaguptaka a szanszkrit nyelvet is használta alkalomadtán.

Története

Északnyugat-Indiában

A gandhárai buddhista szövegeket, amelyek a legkorábbi felfedezett buddhista szövegek, dharmaguptaka tanítóknak címezték. Ez alapján arra következtetnek a tudósok, hogy a dharmaguptaka iskola Északnyugat-Indiában virágzott az 1. században. Kanonikus nyelve a gandhárai nyelv volt. Ez az elmélet alátámasztja a dharmagupták közép- és északkelet-ázsiai buddhizmusra gyakorolt későbbi hatását. A. K. Warder szerint a dharmaguptaka iskola az Aparánta (Kónkán) régióból származik.

Eleinte az iskola sikereket ért el az indo-szkíta támogatók körében Gandhárában, azonban a Kusán Birodalom idején hanyatlásnak indult (az 1. század közepétől a 3. századig). Az új birodalomban a szarvásztiváda iskola kapott hatalmas támogatást.

Közép-Ázsiában
A rendelkezésre álló bizonyítékok azt sugallják, hogy a Khotán királyságba küldött első buddhista missziókban dharmaguptaka szerzetesek vettek részt. A tudósok a közép-ázsiai buddhista missziókat három időszakra osztják. Ezek időrend szerint a következőek voltak:
 dharmagupta
 szarvásztiváda és
 múlaszarvásztiváda

A 7. században Hszüan-cang és Jicsing szerzetesek külön feljegyezték, hogy a dharmaguptakák a közép-ázsiai Udijána földön éltek, ami nem tartozik az Indiai szubkontinensehz. Jicsing a szarvásztiváda alá sorolta a mahásíszaka, dharmaguptaka és kásjapíja szektákat, amelyek nem voltak jelentősek „India öt részén”, csupán Oddijánában, Hotanban és Kucsában.

Kelet-Ázsiában

A dharmaguptakák nagyobb erőfeszítéseket tettek a többi szektánál, hogy Indián kívül is terjesszék a buddhizmust, például Irán, Közép-Ázsia vagy Kína területein, ahol hatalmas sikereket értek el. Kínában emiatt ennek az iskolának a vinajáját és a szerzetesi beavatási vonalát vették át. A. K. Warder szerint ilyen értelemben a dharmaguptaka szekta azóta is szakadatlanul maradt fenn ezekben a kelet-ázsiai országokban. Warder továbbá a következőket állítja:

A kínai buddhizmus korai szakaszában is fontosnak tartották az indiai buddhista szektákat, és azok szövegeit tanulmányozták. Kínában a dharmaguptaka szerzetesi beavatási vonalat 250-255 környékén vezették be meghívott indiai szerzetesek közbenjárásával. Ekkor még nem fordították le teljes egészében a vinaját, csak két szöveg létezett: a beavatásokhoz a dharmaguptaka Karmavácsaná, illetve a szerzetesek életét szabályozó mahászanghika Prátimoksa. A vinaja teljes lefordítása után a szerzetesi hagyományvonalak többsége követte a vinaja előírásait, azonban egyes templomok más vinaja szövegeket (mahászanghika, mahísászaka vagy szarvásztiváda) részesítettek előnyben.

A 7. században írt Jicsing műveiből kiderül, hogy Kelet-Kínában a legtöbb egyházi ember a dharmaguptaka vinaját követte – Kuancsung környékén a mahászanghika vinaját, a Jangce környékén és attól délre pedig a szarvásztiváda vinaját használták. A Kínában használt többféle vinaja gyakorlatát több, neves kínai buddhista mester is bírálta. A 8. században Tao An mester a császár támogatásával rendeletben szabta meg, hogy Kínában a szangha minden tagjának a dharmaguptaka-féle vinaját kell használnia.

Szövegek

A gandhárai buddhista szövegek
A gandhárai buddhista szövegek (a legrégebbi buddhista kéziratok) Richard Salomon szerint a dharmaguptaka iskolához köthetők. A fennmaradt szövegek és szövegtöredékek alapján arra következtetnek, hogy a mai Afganisztán területén található Nagaráhára kolostor romjaiban talált leletek egykor egy hatalmas szöveggyűjtemény részét képezhették.

Vinaja
Az 5. században a dharmaguptaka vinaját lefordították kínai nyelvre, amely egy kínai szerzetes memóriájára hagyatkozott, nem írott szöveg alapján készült. Később ez a szöveg vált a kínai szerzetesrendek első számú szerzetesi szabályzatává. Ma is ezt követik Kínában, Vietnámban és Koreában. A művet ezeken a területeken úgy nevezik, hogy "Vinaja négy részben" (kínai: 四分律, pinjin: Sifen-lü), amelynek szanszkrit fordítása Csaturvargika Vinaja.

Ágama gyűjtemények
A Dírgha-ágama ("Hosszú beszédek", 長阿含經 csang-ahan-csing) (T. 1) megegyezik a théraváda iskola Dígha-nikája könyvével. Jóllehet ez utóbbiban 34 szútra, míg az előbbiben csak 30 szútra van.

Az Ekottara-ágama ("Sorjázott beszédek", Ceng-ji ahan-csing, 增壹阿含經 Tajsó 125) – megfelel a théraváda iskola Anguttara-nikája szövegének.

Kapcsolódó szócikkek
 Buddhizmus Közép-Ázsiában
 A buddhizmus iskolái
 A buddhizmus terjedése a selyemúton
 Gandhárai buddhista szövegek

Jegyzetek

Források

További információk
 
 Richard Foltz, Religions of the Silk Road, Palgrave Macmillan, 2nd edition, 2010 
 A gandhárai szövegek és a dharmaguptaka 
 Szekták és szektarianizmus – a buddhista iskolák eredete  

Korai buddhista iskolák
Selyemút
Buddhizmus Kínában
Buddhizmus Koreában
Buddhizmus Vietnámban
A dharmaguptaka ( szanszkrit : धर्मगुप्तक ; kínai : 法藏部 , pinjin : Fa-cang Puf ) – forrástól függően – a tizennyolc vagy a húsz korai buddhista iskola egyike volt . Állítólag a mahísászaka iskolából váltak külön . A dharmaguptaka fontos szerepet játszott a közép-ázsiai és a kínai buddhizmus fejlődésében . Az ottani bhikkhuk ( szerzetesek ) és bhikkhunik ( apácák ) életét meghatározó szabályzat jelenleg is érvényes néhány kelet-ázsiai országban , például Kínában , Vietnámban és Koreában . A három ma is létező vinaja vonal közül ez az egyik – a másik kettő a théraváda és a múlaszarvásztiváda . A tanok fejlődése Áttekintés A dharmaguptaka tanokra jellemző , hogy fontosabbnak tekintik Gautama Buddha tanításait az eredeti szangha ( arhat szintet elért szerzetesi közösség ) tanításainál . Kihangsúlyozzák a sztúpák áldásainak érdemét , amelyek gyakran jelenítik meg Buddha korábbi életeinek történeteit bodhiszattvaként , ahogy az a Dzsátaka mesékben is szerepel . A dharmaguptakák külön módszerként tekintenek a srávaka ( srávakajána ) és a bodhiszattva ( bodhiszattvajána ) ösvényekre . A dharmaguptakák elutasították a szarvásztiváda prátimoksa szabályokat , azon az alapon , hogy az eredeti Buddha tanítások elvesztek . A tizenkét anga A dharmaguptakák a buddhista tanok egyedi , tizenkettes felosztását használták , amelyeket a dharmaguptaka Dírgha ágamák , a saját vinajájuk és néhány mahájána szútra tartalmaz . Afelosztás a következő : szútra , geja , vjákarana , gátha , udána , nidána , dzsátaka , itivrttaka , vaipulja , adbhútadharma , avadána és upadesa . Megjelenése és nyelve Szerzetesi ruhák Az i. sz.között a parthiai An Si-kao szerzetes Kínába utazott és lefordított egy művet ( Ta pi-csiu szan-csian vej-ji – kínaiul : 大比丘三千威儀 ) , amely leírja az öt legfőbb indiai szerzetesrend ruháinak ( szanszkrit : kaszája ) színét . Egy későbbi szöveg ( Sáriputrapariprccsá ) fordítása hasonló információkkal szolgál , azonban a dharmaguptaka és a szarvásztiváda rendek színei fordítva szerepelnek az utóbbiban – itt a szarvásztivádáé a fekete és a dharmaguptakáé a sötét vörös szín . A Tang-dinasztia idején a kínai buddhista rendek jellemzően szürkés-fekete ruhát viseltek és a köznyelvben is így utaltak rájuk : " a fekete ruhások " – Ce-ji ( kínai : 緇衣) . Viszont a Szung-dinasztia egyik szerzertese , Csanning1001 ) arról számol be , hogy a han-vej időszakban a kínai szerzetesek vörös csuhában jártak . A dharmaguptaka vinaja szerint a szerzetesek ruháját több mintkülönböző ruhadarabból kell varrni , viszonylag nehéz és durva anyagokból . Nyelve Tudományos körökben egyetértenek abban , hogy a buddhista misszionárius művek első hulláma a gandhárai nyelvvel , a karosti írással és a dharmaguptaka iskolával áll összefüggésben . Azonban arra is vannak bizonyítékok , hogy más iskolák is használták a gandhárai nyelvet , ráadásul a dharmaguptaka a szanszkrit nyelvet is használta alkalomadtán . Története Északnyugat-Indiában A gandhárai buddhista szövegeket , amelyek a legkorábbi felfedezett buddhista szövegek , dharmaguptaka tanítóknak címezték . Ez alapján arra következtetnek a tudósok , hogy a dharmaguptaka iskola Északnyugat-Indiában virágzott az században . Kanonikus nyelve a gandhárai nyelv volt . Ez az elmélet alátámasztja a dharmagupták közép- és északkelet-ázsiai buddhizmusra gyakorolt későbbi hatását . A . K. Warder szerint a dharmaguptaka iskola az Aparánta ( Kónkán ) régióból származik . Eleinte az iskola sikereket ért el az indo-szkíta támogatók körében Gandhárában , azonban a Kusán Birodalom idején hanyatlásnak indult ( az század közepétől a századig ) . Az új birodalomban a szarvásztiváda iskola kapott hatalmas támogatást . Közép-Ázsiában A rendelkezésre álló bizonyítékok azt sugallják , hogy a Khotán királyságba küldött első buddhista missziókban dharmaguptaka szerzetesek vettek részt . A tudósok a közép-ázsiai buddhista missziókat három időszakra osztják . Ezek időrend szerint a következőek voltak : dharmagupta szarvásztiváda és múlaszarvásztiváda A században Hszüan-cang és Jicsing szerzetesek külön feljegyezték , hogy a dharmaguptakák a közép-ázsiai Udijána földön éltek , ami nem tartozik az Indiai szubkontinensehz . Jicsing a szarvásztiváda alá sorolta a mahásíszaka , dharmaguptaka és kásjapíja szektákat , amelyek nem voltak jelentősek „ India öt részén” , csupán Oddijánában , Hotanban és Kucsában . Kelet-Ázsiában A dharmaguptakák nagyobb erőfeszítéseket tettek a többi szektánál , hogy Indián kívül is terjesszék a buddhizmust , például Irán , Közép-Ázsia vagy Kína területein , ahol hatalmas sikereket értek el . Kínában emiatt ennek az iskolának a vinajáját és a szerzetesi beavatási vonalát vették át . A . K. Warder szerint ilyen értelemben a dharmaguptaka szekta azóta is szakadatlanul maradt fenn ezekben a kelet-ázsiai országokban . Warder továbbá a következőket állítja : A kínai buddhizmus korai szakaszában is fontosnak tartották az indiai buddhista szektákat , és azok szövegeit tanulmányozták . Kínában a dharmaguptaka szerzetesi beavatási vonalatkörnyékén vezették be meghívott indiai szerzetesek közbenjárásával . Ekkor még nem fordították le teljes egészében a vinaját , csak két szöveg létezett : a beavatásokhoz a dharmaguptaka Karmavácsaná , illetve a szerzetesek életét szabályozó mahászanghika Prátimoksa . A vinaja teljes lefordítása után a szerzetesi hagyományvonalak többsége követte a vinaja előírásait , azonban egyes templomok más vinaja szövegeket ( mahászanghika , mahísászaka vagy szarvásztiváda ) részesítettek előnyben . A században írt Jicsing műveiből kiderül , hogy Kelet-Kínában a legtöbb egyházi ember a dharmaguptaka vinaját követte – Kuancsung környékén a mahászanghika vinaját , a Jangce környékén és attól délre pedig a szarvásztiváda vinaját használták . A Kínában használt többféle vinaja gyakorlatát több , neves kínai buddhista mester is bírálta . A században Tao An mester a császár támogatásával rendeletben szabta meg , hogy Kínában a szangha minden tagjának a dharmaguptaka-féle vinaját kell használnia . Szövegek A gandhárai buddhista szövegek A gandhárai buddhista szövegek ( a legrégebbi buddhista kéziratok ) Richard Salomon szerint a dharmaguptaka iskolához köthetők . A fennmaradt szövegek és szövegtöredékek alapján arra következtetnek , hogy a mai Afganisztán területén található Nagaráhára kolostor romjaiban talált leletek egykor egy hatalmas szöveggyűjtemény részét képezhették . Vinaja Az században a dharmaguptaka vinaját lefordították kínai nyelvre , amely egy kínai szerzetes memóriájára hagyatkozott , nem írott szöveg alapján készült . Később ez a szöveg vált a kínai szerzetesrendek első számú szerzetesi szabályzatává . Ma is ezt követik Kínában , Vietnámban és Koreában . A művet ezeken a területeken úgy nevezik , hogy " Vinaja négy részben " ( kínai : 四分律 , pinjin : Sifen-lü ) , amelynek szanszkrit fordítása Csaturvargika Vinaja . Ágama gyűjtemények A Dírgha-ágama ( " Hosszú beszédek " , 長阿含經 csang-ahan-csing ) ( T.megegyezik a théraváda iskola Dígha-nikája könyvével . Jóllehet ez utóbbibanszútra , míg az előbbiben csakszútra van . Az Ekottara-ágama ( " Sorjázott beszédek " , Ceng-ji ahan-csing , 增壹阿含經 Tajsó– megfelel a théraváda iskola Anguttara-nikája szövegének . Kapcsolódó szócikkek Buddhizmus Közép-Ázsiában A buddhizmus iskolái A buddhizmus terjedése a selyemúton Gandhárai buddhista szövegek Jegyzetek Források További információk Richard Foltz , Religions of the Silk Road , Palgrave Macmillan,d edition , A gandhárai szövegek és a dharmaguptaka Szekták és szektarianizmus – a buddhista iskolák eredete Korai buddhista iskolák Selyemút Buddhizmus Kínában Buddhizmus Koreában Buddhizmus Vietnámban