Nagy István (villamosmérnök)
Nagy István (Budapest, 1931. augusztus 12. – Budapest, 2015. július 5.) Széchenyi-díjas magyar villamosmérnök, egyetemi tanár, a műszaki tudományok doktora, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja. Fő kutatási területe a teljesítményelektronikai berendezések automatikája, mozgásszabályozása, az ipari nagygenerátorok gerjesztőrendszereinek vizsgálata, a nemlineáris villamos rendszerek működési elvének, elméleti alapjainak fejlesztése. Munkásságának közvetlen gyakorlati vonatkozása is jelentős, kifejlesztett számos, az ipari elektronikába bevezetett villamos berendezést, különösen számottevőek a középfrekvenciás inverterek fejlesztése terén az 1970-es–1980-as években elért eredményei. Két évtizeden keresztül (1976–1996) volt a  elektrotechnikai tanszékének vezetője.

Életútja 
Középiskoláit 1949-ben fejezte be, majd 1953-ban villamosmérnöki oklevelet szerzett a  (BME). Ezt követően 1956-ig akadémiai aspirantúráját töltötte a műegyetemen. 1957-től 1990-ig az MTA Számítástechnikai és Automatizálási Kutatóintézetben dolgozott mint tudományos munkatárs, főmunkatárs, végül mint a teljesítményelektronikai osztály vezetője. Intézeti munkájával párhuzamosan 1960 és 1974 között félállásban a Ganz Villamossági Művek tanácsadója, majd 1975-től a BME elektrotechnikai tanszékének egyetemi tanára, 1976-tól 1996-ig tanszékvezető egyetemi tanára, ezt követően az automatizálási tanszék professor emeritusa volt. 1965 és 1967 között ösztöndíjasként Torontóban kutatott, pályája során számos külföldi egyetemen megfordult vendégprofesszorként: Stockholm (1977), Drezda (1982–1983), Bangalor (1983), Christchurch (1989), Róma (1990), Toronto (1991), Madison (1991), Tokió (1994), Belfor (2007) és Peking (2013).

Munkássága 
Az 1950-es években a matematikai transzformáció- és vektorelmélet egyes kérdéseivel, teljesítményelektronikai vonatkozásaival foglalkozott Kovács Károly Pál és Rácz István irányítása alatt, valamint behatóan tanulmányozta a mágneses öntelítő erősítők működési elvét. Az 1960-as években érdeklődése a szinkrongépek felé irányult. Leírta a középfrekvenciás inverterekben (váltóirányítókban) és a szinkrongenerátorokban zajló tranziens folyamatok, a fordulatszám-változás, a feszültségaszimmetria, a csillapítótekercselés stb. általános összefüggéseit, a rendszerben zajló folyamatok közelítő számítására kidolgozott egy átviteli függvényt, és elméletükbe bevezetett egy új gerjesztésszabályozó kört. Az 1970-es években a középfrekvenciás indukciós hevítéssel foglalkozott, erre a célra statikus generátort is fejlesztett. Kidolgozott egy újfajta kapcsolási elrendezést, melynek lényege, hogy a tirisztor áramköri kapcsolási idejét megsokszorozza, ezzel a feszültség szabályozhatóvá válik. Az 1980-as évektől tudósi figyelmét az indukciós gépek hiszterézises áramszabályozásának problematikája kötötte le, új áramszabályozási rendszert szerkesztett, amellyel a kapcsolási veszteségek csökkenése, a hatásfok növelése érhető el. Az 1990-es évektől kutatásai kibővültek a nemlineáris, dinamikus teljesítményelektronikai villamos rendszerek stabilitás-, valamint káoszelméleti vizsgálatával. A stabilitásszámítások területén a virtuális segéd-állapotvektor bevezetésével egyszerűsítette a Poincaré-féle követőfüggvényt, kidolgozta a villamos mozgásszabályozásban megfigyelhető bifurkációs folyamatok diagramjait, kimutatta a rendszerben periodikusan fellépő kaotikus tartományokat és elkülönítette ezek szakaszait (sávhasadás, ablakperiodicitás stb.). Mindezek mellett élete utolsó éveiben behatóan tanulmányozta az impulzusszélesség-modulátoros (PWM) inverterről táplált nagy fordulatszámú indukciós gépek túlmelegedési problémáit.

Elméleti munkássága mellett gyakorlati műszaki tevékenysége szintén jelentős, összesen tizenhárom szabadalmaztatott műszaki–elektronikai megoldás fűződik a nevéhez. Ipari teljesítményelektronikai berendezésekhez fejlesztett együttfutás- és fordulatszám-szabályozót, az első magyarországi többhurkú együttfutás-szabályozót (1960 előtt), turbogenerátorokhoz amplidines (1961), majd mágneses erősítős (1962) gerjesztőrendszert, dízel-villamosmozdonyokhoz feszültségszabályozót (1978), indukciós hevítésre alkalmas áramgenerátoros és időosztásos középfrekvenciás invertereket (1973–1988), valamint egy kis veszteségű DC/DC konvertercsaládot (1994).

Egyetemi jegyzetei, tankönyvei mellett mintegy száz szakcikke, közleménye jelent meg hazai és külföldi lapokban, tanulmánykötetekben.

Szervezeti tagságai és elismerései 
1993-ban a Magyar Tudományos Akadémia levelező, 1998-ban rendes tagjává választották, elnöke volt az elektrotechnikai bizottságnak, tagja az automatizálási és számítástechnikai bizottságnak, az energetikai szakbizottságnak és a szociális bizottságnak. Elnökölte a Nagy Villamosenergia-rendszerek Nemzetközi Tanácsának (CIGRÉ) magyar nemzeti bizottságát, valamint tagja volt a nemzetközi Teljesítményelektronikai és Mozgásszabályozási Tanácsnak (PEMC), az Európai Teljesítményelektronikai Egyesületnek (EPEA), 2005-től a Villamos- és Elektronikai Mérnökök Intézetének (IEEE).

1974-ben a középfrekvenciás inverterek és a szinkrongenerátorok gerjesztési rendszereinek kutatása terén elért eredményeiért Akadémiai Díjat kapott. Kimagasló színvonalú oktatói és ipari kutatómérnöki életművéért, valamint teljesítményelektronikai kutatásai elismeréseként 2005-ben átvehette a Széchenyi-díjat. Ezek mellett munkásságát elismerték a Magyar Elektrotechnikai Egyesület Zipernowsky- (1963) és Csáki Frigyes-díjával (1992), a Moldovai Tudományos Akadémia díszdiplomájával (2001), a Tokiói Egyetem emlékérmével (2004), az IEEE William E. Newell- (2008) és Eugene Mittelmann-díjával (2009), a BME József Nádor Emlékérmével (2011), a Pécsi Tudományegyetem Pro Facultate kitüntetésével (2011), valamint három ízben is megkapta a Kiváló Feltaláló elismerést (1975, 1978, 1984).

Főbb művei 
  (Frigyes Andorral)
  (társszerzőkkel)
  (társszerzőkkel)
  (társszerzőkkel)
  (társszerzőkkel)
  (társszerzőkkel)
  (társszerzőkkel)

Források

További információk 
 Szakmai önéletrajza a BME honlapján
 Adatlapja az MTA honlapján

Magyar villamosmérnökök
Magyar egyetemi, főiskolai oktatók
MTA-tagok
Széchenyi-díjasok
Akadémiai díjasok
1931-ben született személyek
2015-ben elhunyt személyek
Nagy István ( Budapest , augusztus – Budapest , július ) Széchenyi-díjas magyar villamosmérnök , egyetemi tanár , a műszaki tudományok doktora , a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja . Fő kutatási területe a teljesítményelektronikai berendezések automatikája , mozgásszabályozása , az ipari nagygenerátorok gerjesztőrendszereinek vizsgálata , a nemlineáris villamos rendszerek működési elvének , elméleti alapjainak fejlesztése . Munkásságának közvetlen gyakorlati vonatkozása is jelentős , kifejlesztett számos , az ipari elektronikába bevezetett villamos berendezést , különösen számottevőek a középfrekvenciás inverterek fejlesztése terén azes–1980-as években elért eredményei . Két évtizeden keresztül1996 ) volt a elektrotechnikai tanszékének vezetője . Életútja Középiskoláitben fejezte be , majdban villamosmérnöki oklevelet szerzett a ( BME ) . Ezt követőenig akadémiai aspirantúráját töltötte a műegyetemen.tőlig az MTA Számítástechnikai és Automatizálási Kutatóintézetben dolgozott mint tudományos munkatárs , főmunkatárs , végül mint a teljesítményelektronikai osztály vezetője . Intézeti munkájával párhuzamosanésközött félállásban a Ganz Villamossági Művek tanácsadója , majdtől a BME elektrotechnikai tanszékének egyetemi tanára,tólig tanszékvezető egyetemi tanára , ezt követően az automatizálási tanszék professor emeritusa volt.ésközött ösztöndíjasként Torontóban kutatott , pályája során számos külföldi egyetemen megfordult vendégprofesszorként : Stockholm Drezda1983) , Bangalor Christchurch Róma Toronto Madison Tokió Belforés Peking Munkássága Azes években a matematikai transzformáció- és vektorelmélet egyes kérdéseivel , teljesítményelektronikai vonatkozásaival foglalkozott Kovács Károly Pál és Rácz István irányítása alatt , valamint behatóan tanulmányozta a mágneses öntelítő erősítők működési elvét . Azas években érdeklődése a szinkrongépek felé irányult . Leírta a középfrekvenciás inverterekben ( váltóirányítókban ) és a szinkrongenerátorokban zajló tranziens folyamatok , a fordulatszám-változás , a feszültségaszimmetria , a csillapítótekercselés stb. általános összefüggéseit , a rendszerben zajló folyamatok közelítő számítására kidolgozott egy átviteli függvényt , és elméletükbe bevezetett egy új gerjesztésszabályozó kört . Azes években a középfrekvenciás indukciós hevítéssel foglalkozott , erre a célra statikus generátort is fejlesztett . Kidolgozott egy újfajta kapcsolási elrendezést , melynek lényege , hogy a tirisztor áramköri kapcsolási idejét megsokszorozza , ezzel a feszültség szabályozhatóvá válik . Azas évektől tudósi figyelmét az indukciós gépek hiszterézises áramszabályozásának problematikája kötötte le , új áramszabályozási rendszert szerkesztett , amellyel a kapcsolási veszteségek csökkenése , a hatásfok növelése érhető el . Azes évektől kutatásai kibővültek a nemlineáris , dinamikus teljesítményelektronikai villamos rendszerek stabilitás- , valamint káoszelméleti vizsgálatával . A stabilitásszámítások területén a virtuális segéd-állapotvektor bevezetésével egyszerűsítette a Poincaré-féle követőfüggvényt , kidolgozta a villamos mozgásszabályozásban megfigyelhető bifurkációs folyamatok diagramjait , kimutatta a rendszerben periodikusan fellépő kaotikus tartományokat és elkülönítette ezek szakaszait ( sávhasadás , ablakperiodicitás stb. ) . Mindezek mellett élete utolsó éveiben behatóan tanulmányozta az impulzusszélesség-modulátoros ( PWM ) inverterről táplált nagy fordulatszámú indukciós gépek túlmelegedési problémáit . Elméleti munkássága mellett gyakorlati műszaki tevékenysége szintén jelentős , összesen tizenhárom szabadalmaztatott műszaki–elektronikai megoldás fűződik a nevéhez . Ipari teljesítményelektronikai berendezésekhez fejlesztett együttfutás- és fordulatszám-szabályozót , az első magyarországi többhurkú együttfutás-szabályozótelőtt ) , turbogenerátorokhoz amplidines majd mágneses erősítősgerjesztőrendszert , dízel-villamosmozdonyokhoz feszültségszabályozót indukciós hevítésre alkalmas áramgenerátoros és időosztásos középfrekvenciás invertereket1988 ) , valamint egy kis veszteségű DC/DC konvertercsaládot Egyetemi jegyzetei , tankönyvei mellett mintegy száz szakcikke , közleménye jelent meg hazai és külföldi lapokban , tanulmánykötetekben . Szervezeti tagságai és elismerései 1993-ban a Magyar Tudományos Akadémia levelező, ban rendes tagjává választották , elnöke volt az elektrotechnikai bizottságnak , tagja az automatizálási és számítástechnikai bizottságnak , az energetikai szakbizottságnak és a szociális bizottságnak . Elnökölte a Nagy Villamosenergia-rendszerek Nemzetközi Tanácsának ( CIGRÉ ) magyar nemzeti bizottságát , valamint tagja volt a nemzetközi Teljesítményelektronikai és Mozgásszabályozási Tanácsnak ( PEMC ) , az Európai Teljesítményelektronikai Egyesületnek ( EPEA) ,től a Villamos- és Elektronikai Mérnökök Intézetének ( IEEE ) . 1974-ben a középfrekvenciás inverterek és a szinkrongenerátorok gerjesztési rendszereinek kutatása terén elért eredményeiért Akadémiai Díjat kapott . Kimagasló színvonalú oktatói és ipari kutatómérnöki életművéért , valamint teljesítményelektronikai kutatásai elismerésekéntben átvehette a Széchenyi-díjat . Ezek mellett munkásságát elismerték a Magyar Elektrotechnikai Egyesület Zipernowsky-és Csáki Frigyes-díjával a Moldovai Tudományos Akadémia díszdiplomájával a Tokiói Egyetem emlékérmével az IEEE William E. Newell-és Eugene Mittelmann-díjával a BME József Nádor Emlékérmével a Pécsi Tudományegyetem Pro Facultate kitüntetésével valamint három ízben is megkapta a Kiváló Feltaláló elismerést Főbb művei ( Frigyes Andorral ) ( társszerzőkkel ) ( társszerzőkkel ) ( társszerzőkkel ) ( társszerzőkkel ) ( társszerzőkkel ) ( társszerzőkkel ) Források További információk Szakmai önéletrajza a BME honlapján Adatlapja az MTA honlapján Magyar villamosmérnökök Magyar egyetemi , főiskolai oktatók MTA-tagok Széchenyi-díjasok Akadémiai díjasok 1931-ben született személyek 2015-ben elhunyt személyek