Ohaguro
Az  a fogak mesterséges befeketítésének hagyománya, amely Japánban főként a Meidzsi-korig volt népszerű. A fogfestés ismert és alkalmazott eljárás Kína délkeleti részein, a csendes-óceáni szigeteken és Délkelet-Ázsiában is. 
Férjezett nőkre a legjellemzőbb, bár előfordul, hogy férfiak is gyakorolják (lásd: Az ohaguro története). Esztétikai szerepe mellett gyakorlati haszna is volt, mivel a modern fogászati ecsetelőkhöz hasonlóan megvédte a fogakat a szuvasodástól.

Japán
Japánban az ohaguro változatos formákban több száz éven keresztül létezett, és a Meidzsi-kor végéig a szépség egy formájának számított a lakosság körében. Ennek egyik oka lehet, hogy a koromfekete tárgyakat, mint például a lakkal fedett iparművészeti alkotásokat, gyönyörűnek találták.

Elnevezés
Az „ohaguro” szó a japán arisztokrácia szókincséből származik. A régi kiotói Császári Palotában  néven volt ismert, míg a köznép körében a ,  és  kifejezések voltak használatosak.

Története 
Már a Kofun-korból fennmaradtak csontok és hanivák az i.e. 250 és 538 közötti időszakból, amelyeken láthatóak a befeketített fogak hagyományának nyomai.

Utalások az ohagurora találhatóak a Heian-korban született Gendzsi szerelmeiben, illetve a Cucumi Csúnagon Monogatariban is. A Heian-kor végén a pubertáskor elérésekor az arisztokrácia férfi- és nőtagjai, valamint szamurájok és a nagyobb templomokban dolgozó templomszolgák is befestették fogaikat. Főként a császári család és a magas arisztokrácia körében volt elterjedt, hogy a hakamaza (= szertartás, amelynek során a gyermek megkapja első hakamáját) végeztével befeketítették fogaikat és befestették szemöldöküket (). Ez a szokás az Edo-kor végéig élt a császári udvarban.

A Muromacsi-korban az ohaguro a felnőttek szokása volt. A szengoku-korszakban azonban a katonai vezetők úgy készítették fel 8-10 éves lányaikat az érdekházasságra, hogy felnőtté válásuk jeleként befeketíttették fogaikat. Azokat a rokonokat és menyasszony őreit, akik szintén részt vettek a fogfeketítésben, kaneojának (鉄漿親) nevezték. A hagyomány szerint azok a katonai vezetők, akik a fejükön szereztek sérülést a csatában és nem akartak csúnyának tűnni, a nők és fiatal fiúk nó maszkjának mintájára női sminket viseltek és fogaikat feketére festették.

Az Edo-kor után már csak a császári család férfi tagjai és az arisztokraták gyakorolták a fogfeketítést. A procedúrával járó munka és szag miatt a nők közül ekkor már csak a férjezett nők, a 18 évnél idősebb férjezetlen nők, a prostituáltak és a gésák festették fogaikat feketére. A vidéki emberek csupán különleges ünnepek alkalmával, mint a macurik, esküvői szertartások és temetések alkalmával gyakorolták az ohagurot. A szokás emellett megjelent népmesékben is, mint például a Gon, a kis rókában.

1870. február 5-én a kormány betiltotta az ohaguro gyakorlását, ezzel a szokás fokozatosan kiveszett a köztudatból. A Meidzsi-kor végén volt egy átmeneti fellendülése, de az ezt követő Taisó-kor alatt szinte teljesen kihalt.

Jelenleg az ohaguro már csak színdarabokban, a gésanegyedekben, néhány macuri alkalmával és filmekben látható.

Társadalmi szerep
Az Edo-kor alatt Japánba látogató nyugatiak többnyire úgy írták le az ohagurot, mint a japán nők eltorzítását megcélzó, visszataszító japán szokást. Rutherford Alcock brit diplomata azt a következtetést vonta le, hogy a fogfeketítés célja a nők tisztaságának megőrzése azáltal, hogy megelőzi a szándékosan „elcsúfított” nő házasságon kívüli afférokban való részvételét. 
Vatanabe Kjódzsi japán társadalomtudós nem ért egyet ezzel az elmélettel. Szerinte az ohaguro egy társadalmi rituálé, amelynek során mind a társadalom, mind maga a lány elismeri, hogy mostantól érett nőnek számít. Elméletét arra a tényre alapozza, hogy az ohaguro előtt a japán lányok viszonylagos társadalmi és szexuális szabadságban éltek, ez után azonban felveszik a feleség- és anyaléttel járó felelősséget.

Színezékek

A színezés fő összetevője egy kanemizu (かねみず) nevű sötétbarna vas-acetát-oldat volt, amelyet vasreszelékek ecetben való feloldásával hoztak létre. A folyadékot gubacsokból vagy teaporból nyert növényi csersavakkal vegyítették, amelynek hatására az befeketedett és vízhatlanná vált. A keverék megakadályozta a fogak és a zománc szuvasodását. Naponta egyszer, vagy néhány naponta kellett felvinni a fogakra.

Alternatív, ám kevésbé elterjedt megoldásként finomra őrölt gubacspor, kénsav és kagylóhéj keverékét is felvitték a fogakra.

A színdarabokban tintával elkevert terpentint használtak, ám ma már fogászati viasszal keverik el a tintán.

Babonák és városi legendák

A Meidzsi-korban elterjedt egy szóbeszéd, amely szerint egy helyen egy szűz lány vérével összekent villanyoszlopot találtak. Az ezen a területen élő fiatal nők azért, hogy elkerüljék a hasonló sorsra jutást, a férjezett nőket utánozva feketére festették fogaikat, megrajzolták szemöldöküket és egyszerű kimonó viselésére tértek át.

Ohaguro más területeken

A befeketített fogaknak nagy történelmi hagyománya van Kínában is. A Hegyek és vizek könyvében (山海经, san-haj-csing) említés esik egy ún. „feketefogúak országáról” (黒歯国). Kínában a fogfeketítés 漆齿 vagy 染齿 néven volt ismert.

A fogfeketítés gyakorlata a mai napig tovább él Kína, a Csendes-óceáni szigetek valamint Délkelet-Ázsia több etnikai kisebbségének körében. Leggyakrabban idősebb nőkön látható, habár néhány fiatal nő is részt vesz a hagyomány ápolásában. Előfordul, hogy a fekete fogazat elérésére protézist használnak.

Vietnamban mind az etnikai többségben lévő kinh népcsoport, mind az etnikai kisebbségek körében elterjedt volt a fogfeketítés gyakorlata. A Vietnam északnyugati régióiban, valamint kisebb számban Laoszban is élő Si La népcsoport férfi tagjai vörösre, míg a nők feketére festik fogaikat. Ez a hagyomány azonban minden generációval egyre inkább feledésbe merült.

Thaiföld egyes népcsoportjainak körében, valamint Indiában is fellelhető a fogfeketítés gyakorlata.

Nyugat felé a szokás egészen Madagaszkárig terjedt.

Források

További információ
Ohaguro (angol nyelvű)
Ohaguro tools (japán nyelvű)

Fordítás 
 

Japán kultúra
Fogászat
Az a fogak mesterséges befeketítésének hagyománya , amely Japánban főként a Meidzsi-korig volt népszerű . A fogfestés ismert és alkalmazott eljárás Kína délkeleti részein , a csendes-óceáni szigeteken és Délkelet-Ázsiában is . Férjezett nőkre a legjellemzőbb , bár előfordul , hogy férfiak is gyakorolják ( lásd : Az ohaguro története ) . Esztétikai szerepe mellett gyakorlati haszna is volt , mivel a modern fogászati ecsetelőkhöz hasonlóan megvédte a fogakat a szuvasodástól . Japán Japánban az ohaguro változatos formákban több száz éven keresztül létezett , és a Meidzsi-kor végéig a szépség egy formájának számított a lakosság körében . Ennek egyik oka lehet , hogy a koromfekete tárgyakat , mint például a lakkal fedett iparművészeti alkotásokat , gyönyörűnek találták . Elnevezés Az „ ohaguro” szó a japán arisztokrácia szókincséből származik . A régi kiotói Császári Palotában néven volt ismert , míg a köznép körében a , és kifejezések voltak használatosak . Története Már a Kofun-korból fennmaradtak csontok és hanivák az i.e.ésközötti időszakból , amelyeken láthatóak a befeketített fogak hagyományának nyomai . Utalások az ohagurora találhatóak a Heian-korban született Gendzsi szerelmeiben , illetve a Cucumi Csúnagon Monogatariban is . A Heian-kor végén a pubertáskor elérésekor az arisztokrácia férfi- és nőtagjai , valamint szamurájok és a nagyobb templomokban dolgozó templomszolgák is befestették fogaikat . Főként a császári család és a magas arisztokrácia körében volt elterjedt , hogy a hakamaza ( = szertartás , amelynek során a gyermek megkapja első hakamáját ) végeztével befeketítették fogaikat és befestették szemöldöküket ( ) . Ez a szokás az Edo-kor végéig élt a császári udvarban . A Muromacsi-korban az ohaguro a felnőttek szokása volt . A szengoku-korszakban azonban a katonai vezetők úgy készítették feléves lányaikat az érdekházasságra , hogy felnőtté válásuk jeleként befeketíttették fogaikat . Azokat a rokonokat és menyasszony őreit , akik szintén részt vettek a fogfeketítésben , kaneojának ( 鉄漿親 ) nevezték . A hagyomány szerint azok a katonai vezetők , akik a fejükön szereztek sérülést a csatában és nem akartak csúnyának tűnni , a nők és fiatal fiúk nó maszkjának mintájára női sminket viseltek és fogaikat feketére festették . Az Edo-kor után már csak a császári család férfi tagjai és az arisztokraták gyakorolták a fogfeketítést . A procedúrával járó munka és szag miatt a nők közül ekkor már csak a férjezett nők , aévnél idősebb férjezetlen nők , a prostituáltak és a gésák festették fogaikat feketére . A vidéki emberek csupán különleges ünnepek alkalmával , mint a macurik , esküvői szertartások és temetések alkalmával gyakorolták az ohagurot . A szokás emellett megjelent népmesékben is , mint például a Gon , a kis rókában . 1870. februárén a kormány betiltotta az ohaguro gyakorlását , ezzel a szokás fokozatosan kiveszett a köztudatból . A Meidzsi-kor végén volt egy átmeneti fellendülése , de az ezt követő Taisó-kor alatt szinte teljesen kihalt . Jelenleg az ohaguro már csak színdarabokban , a gésanegyedekben , néhány macuri alkalmával és filmekben látható . Társadalmi szerep Az Edo-kor alatt Japánba látogató nyugatiak többnyire úgy írták le az ohagurot , mint a japán nők eltorzítását megcélzó , visszataszító japán szokást . Rutherford Alcock brit diplomata azt a következtetést vonta le , hogy a fogfeketítés célja a nők tisztaságának megőrzése azáltal , hogy megelőzi a szándékosan „ elcsúfított” nő házasságon kívüli afférokban való részvételét . Vatanabe Kjódzsi japán társadalomtudós nem ért egyet ezzel az elmélettel . Szerinte az ohaguro egy társadalmi rituálé , amelynek során mind a társadalom , mind maga a lány elismeri , hogy mostantól érett nőnek számít . Elméletét arra a tényre alapozza , hogy az ohaguro előtt a japán lányok viszonylagos társadalmi és szexuális szabadságban éltek , ez után azonban felveszik a feleség- és anyaléttel járó felelősséget . Színezékek A színezés fő összetevője egy kanemizu ( かねみず ) nevű sötétbarna vas-acetát-oldat volt , amelyet vasreszelékek ecetben való feloldásával hoztak létre . A folyadékot gubacsokból vagy teaporból nyert növényi csersavakkal vegyítették , amelynek hatására az befeketedett és vízhatlanná vált . A keverék megakadályozta a fogak és a zománc szuvasodását . Naponta egyszer , vagy néhány naponta kellett felvinni a fogakra . Alternatív , ám kevésbé elterjedt megoldásként finomra őrölt gubacspor , kénsav és kagylóhéj keverékét is felvitték a fogakra . A színdarabokban tintával elkevert terpentint használtak , ám ma már fogászati viasszal keverik el a tintán . Babonák és városi legendák A Meidzsi-korban elterjedt egy szóbeszéd , amely szerint egy helyen egy szűz lány vérével összekent villanyoszlopot találtak . Az ezen a területen élő fiatal nők azért , hogy elkerüljék a hasonló sorsra jutást , a férjezett nőket utánozva feketére festették fogaikat , megrajzolták szemöldöküket és egyszerű kimonó viselésére tértek át . Ohaguro más területeken A befeketített fogaknak nagy történelmi hagyománya van Kínában is . A Hegyek és vizek könyvében ( 山海经 , san-haj-csing ) említés esik egy ún . „ feketefogúak országáról” ( 黒歯国 ) . Kínában a fogfeketítés 漆齿 vagy 染齿 néven volt ismert . A fogfeketítés gyakorlata a mai napig tovább él Kína , a Csendes-óceáni szigetek valamint Délkelet-Ázsia több etnikai kisebbségének körében . Leggyakrabban idősebb nőkön látható , habár néhány fiatal nő is részt vesz a hagyomány ápolásában . Előfordul , hogy a fekete fogazat elérésére protézist használnak . Vietnamban mind az etnikai többségben lévő kinh népcsoport , mind az etnikai kisebbségek körében elterjedt volt a fogfeketítés gyakorlata . A Vietnam északnyugati régióiban , valamint kisebb számban Laoszban is élő Si La népcsoport férfi tagjai vörösre , míg a nők feketére festik fogaikat . Ez a hagyomány azonban minden generációval egyre inkább feledésbe merült . Thaiföld egyes népcsoportjainak körében , valamint Indiában is fellelhető a fogfeketítés gyakorlata . Nyugat felé a szokás egészen Madagaszkárig terjedt . Források További információ Ohaguro ( angol nyelvű ) Ohaguro tools ( japán nyelvű ) Fordítás Japán kultúra Fogászat