Réti imola
A réti imola (Centaurea jacea) növényfaj, melyet az őszirózsafélék (Asteraceae) családjának imola (Centaurea) nemzetségébe sorolnak. A 20. század elején piros imola néven is említették.

Előfordulása 
Észak-Ázsiában, a Kaukázusban és Európa nagy részén elterjedt. A kontinentális Európában szinte mindenütt előfordul, így például Magyarországon gyakori növényfaj, a Mediterráneumban azonban ritkább. Írországban nem, Angliában viszont honos.

Jellemzői 
Változatos megjelenésű lágyszárú, magassága 10 cm-től akár 1,5 m-ig is terjedhet. Évelő növény, elágazó gyöktörzsével vészeli át a telet. Rendszerint felálló, esetenként felemelkedő, szögletes, erős, kórós szára egyes példányoknál felül elágazik, ágas, másoknál el nem ágazó, egyszerű. Fészekvirágzatai a hajtás, illetve a kevés ág végén állnak, általában magánosan, a virágok júniustól októberig, helyenként novemberig nyílnak. A réti imola fészekvirágzatait gyakran látogatják meg rovarok.

Levelei kopaszak vagy érdesek, s a száron, illetve az ágakon egészen a virágzatok alapjáig megjelennek, váltakozó állásúak. Az alsó levelek nyelesek, lemezük széles-lándzsás, esetleg elliptikus vagy tojásdad alakú, a nyél felé elkeskenyedő, lehetnek teljesen épek vagy a levélváll közelében szárnyasan osztottak, a szélük ép vagy fogas, a csúcsuk tompa vagy alig hegyes. A középső és felső levelek ülők, lemezeik keskeny-lándzsás alakúak, de lehetnek kissé tojásdadok is, sosem tagoltak, csúcsuk hegyes.

A fészekvirágzat tojásdad-gömbded fészekörve 12–14 mm átmérőjű, azonban virágzáskor a kinyílt virágokkal 2–6 cm átmérőjű fészek jön létre. A fészekörv pikkelyei (a fészekpikkelyek) zöld színűek, felső részükön száraz, sötét- vagy halványbarna színű, 4 mm-nél nem nagyobb függelékkel díszítettek, s annyira fedelékesen helyezkednek el egymáshoz képest, hogy szinte csak a barna színű függelékek láthatók a fészekörvön. A belső fészekpikkelyek függelékei laposak, kerekdedek, hártyásak, épek vagy fogasak, és jól elkülönülnek a pikkelytől, a külső fészekpikkelyek függelékei pedig vagy szabálytalan nyalábokra hasadozottak vagy – a subsp. subjacea (Beck.) Hyl. alfaj esetén – szabályosan rojtosak. A fészekben sugárvirágok nem, hanem csak csöves virágok fordulnak elő, melyek aktinomorfak, forrt szirmúak és 5 cimpájúak az 5 bíbor, bíborlila, bíborvörös, vagy ritkán fehér színű sziromlevél összenövése miatt. A virágzat peremén levő virágok a belsőknél feltűnően nagyobbak (úgynevezett sugárzók), s ugyan meddők, de jelentős a szerepük a rovarok csalogatásában. A belső virágok az összeforrt sziromleveleken kívül az alsó állású magházzal és az azt körülvevő 5, érintéssel mozgásra ingerelhető porzólevéllel rendelkeznek. A portokok a fehér bibeszál körül csővé nőttek össze, s amikor a fészken mozgó rovar a porzószálhoz hozzáér, akkor a portokcsőből kilövell a virágpor, s a rovar testére tapad. Szürke vagy világosbarna színű, fényes kaszattermései legfeljebb 3 mm hosszúak és nincs bóbitájuk.

Megjelenésében hasonló a vastövű imolához (Centaurea scabiosa subsp. scabiosa), amelynek azonban a levelei szárnyasan szeldeltek.

Élőhelye 
A síksági vidékektől egészen az 1900 m-es tengerszint feletti magasságig, azaz alhavasi területekig megjelenik a napos helyeken. A félszáraz, illetve a váltakozva nedves és száraz, tápanyagban gazdag, humuszos, inkább lúgos kémhatású, meszes talajú területeken gyakori. Jobban kedveli a mélyebb rétegű, agyagos, vályogos talajokat, a nagyobb homoktartalmú és a tőzegtalajokon ritkább. Réteken, legelőkön, sovány gyepekben, törmelékes helyeken (pl. utak mentén, töltésekben), másodlagos gyepekben gyakori, de előfordul cserjésekben, száraz tölgyesek peremén, valamint mocsár- és lápréteken is.

Magyarországon elsősorban a Magyar-középhegységben és a Dunántúl dombságain gyakori, az alföldeken ritkább ugyan, de szórványosan jelen van az Alföldön (például a Duna- és a Dráva-völgyben, a Nyírségben, a Tisza mentén) és a Kisalföldön.

Általában többedmagával nő, tömeges elszaporodásával (főleg az egyszer kaszált hegyi réteken) kiszorítja a gyepképző növényeket, így a legelőkön, szénatermő területeken gyomnövényként tartják számon. Ráadásul a legelő patások általában nem kedvelik kemény, kevés tápanyagot nyújtó szára és viszonylag magas cseranyag-tartalma miatt, ezért a lelegelt legelőkön visszamarad. Ujvárosi Miklós gyomnövény-életformarendszerében a H5-ös életformájú növények kategóriájába, azaz a ferde gyöktörzsűek közé tartozik.

Felhasználása 
A rovarok, így a méhek is kedvelik, jó méhlegelőt nyújt.

Mária mennybemenetele ünnepén egyes helyeken virágcsokorba kötik, a csokrot pedig megszentelik.

Képek

Jegyzetek

Források 
 
 
 
 

Növényfajok
Őszirózsafélék
Gyomnövények
Európa növényvilága
Ázsia növényvilága
A réti imola ( Centaurea jacea ) növényfaj , melyet az őszirózsafélék ( Asteraceae ) családjának imola ( Centaurea ) nemzetségébe sorolnak . A század elején piros imola néven is említették . Előfordulása Észak-Ázsiában , a Kaukázusban és Európa nagy részén elterjedt . A kontinentális Európában szinte mindenütt előfordul , így például Magyarországon gyakori növényfaj , a Mediterráneumban azonban ritkább . Írországban nem , Angliában viszont honos . Jellemzői Változatos megjelenésű lágyszárú , magasságacm-től akár5 m-ig is terjedhet . Évelő növény , elágazó gyöktörzsével vészeli át a telet . Rendszerint felálló , esetenként felemelkedő , szögletes , erős , kórós szára egyes példányoknál felül elágazik , ágas , másoknál el nem ágazó , egyszerű . Fészekvirágzatai a hajtás , illetve a kevés ág végén állnak , általában magánosan , a virágok júniustól októberig , helyenként novemberig nyílnak . A réti imola fészekvirágzatait gyakran látogatják meg rovarok . Levelei kopaszak vagy érdesek , s a száron , illetve az ágakon egészen a virágzatok alapjáig megjelennek , váltakozó állásúak . Az alsó levelek nyelesek , lemezük széles-lándzsás , esetleg elliptikus vagy tojásdad alakú , a nyél felé elkeskenyedő , lehetnek teljesen épek vagy a levélváll közelében szárnyasan osztottak , a szélük ép vagy fogas , a csúcsuk tompa vagy alig hegyes . A középső és felső levelek ülők , lemezeik keskeny-lándzsás alakúak , de lehetnek kissé tojásdadok is , sosem tagoltak , csúcsuk hegyes . A fészekvirágzat tojásdad-gömbded fészekörve14 mm átmérőjű , azonban virágzáskor a kinyílt virágokkal6 cm átmérőjű fészek jön létre . A fészekörv pikkelyei ( a fészekpikkelyek ) zöld színűek , felső részükön száraz , sötét- vagy halványbarna színű,mm-nél nem nagyobb függelékkel díszítettek , s annyira fedelékesen helyezkednek el egymáshoz képest , hogy szinte csak a barna színű függelékek láthatók a fészekörvön . A belső fészekpikkelyek függelékei laposak , kerekdedek , hártyásak , épek vagy fogasak , és jól elkülönülnek a pikkelytől , a külső fészekpikkelyek függelékei pedig vagy szabálytalan nyalábokra hasadozottak vagy – a subsp. subjacea ( Beck . ) Hyl. alfaj esetén – szabályosan rojtosak . A fészekben sugárvirágok nem , hanem csak csöves virágok fordulnak elő , melyek aktinomorfak , forrt szirmúak éscimpájúak azbíbor , bíborlila , bíborvörös , vagy ritkán fehér színű sziromlevél összenövése miatt . A virágzat peremén levő virágok a belsőknél feltűnően nagyobbak ( úgynevezett sugárzók ) , s ugyan meddők , de jelentős a szerepük a rovarok csalogatásában . A belső virágok az összeforrt sziromleveleken kívül az alsó állású magházzal és az azt körülvevő érintéssel mozgásra ingerelhető porzólevéllel rendelkeznek . A portokok a fehér bibeszál körül csővé nőttek össze , s amikor a fészken mozgó rovar a porzószálhoz hozzáér , akkor a portokcsőből kilövell a virágpor , s a rovar testére tapad . Szürke vagy világosbarna színű , fényes kaszattermései legfeljebbmm hosszúak és nincs bóbitájuk . Megjelenésében hasonló a vastövű imolához ( Centaurea scabiosa subsp. scabiosa ) , amelynek azonban a levelei szárnyasan szeldeltek . Élőhelye A síksági vidékektől egészen azm-es tengerszint feletti magasságig , azaz alhavasi területekig megjelenik a napos helyeken . A félszáraz , illetve a váltakozva nedves és száraz , tápanyagban gazdag , humuszos , inkább lúgos kémhatású , meszes talajú területeken gyakori . Jobban kedveli a mélyebb rétegű , agyagos , vályogos talajokat , a nagyobb homoktartalmú és a tőzegtalajokon ritkább . Réteken , legelőkön , sovány gyepekben , törmelékes helyeken ( pl. utak mentén , töltésekben ) , másodlagos gyepekben gyakori , de előfordul cserjésekben , száraz tölgyesek peremén , valamint mocsár- és lápréteken is . Magyarországon elsősorban a Magyar-középhegységben és a Dunántúl dombságain gyakori , az alföldeken ritkább ugyan , de szórványosan jelen van az Alföldön ( például a Duna- és a Dráva-völgyben , a Nyírségben , a Tisza mentén ) és a Kisalföldön . Általában többedmagával nő , tömeges elszaporodásával ( főleg az egyszer kaszált hegyi réteken ) kiszorítja a gyepképző növényeket , így a legelőkön , szénatermő területeken gyomnövényként tartják számon . Ráadásul a legelő patások általában nem kedvelik kemény , kevés tápanyagot nyújtó szára és viszonylag magas cseranyag-tartalma miatt , ezért a lelegelt legelőkön visszamarad . Ujvárosi Miklós gyomnövény-életformarendszerében a H5-ös életformájú növények kategóriájába , azaz a ferde gyöktörzsűek közé tartozik . Felhasználása A rovarok , így a méhek is kedvelik , jó méhlegelőt nyújt . Mária mennybemenetele ünnepén egyes helyeken virágcsokorba kötik , a csokrot pedig megszentelik . Képek Jegyzetek Források Növényfajok Őszirózsafélék Gyomnövények Európa növényvilága Ázsia növényvilága