Nagy Elemér (fizikus)
Nagy Elemér (Budapest, 1920. március 30. – Budapest, 2000. február 29.) állami díjas magyar fizikus, villamosmérnök, egyetemi tanár, a fizikai tudományok doktora, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja. Jelentős eredményeket ért el az elektrotechnika, majd a fémipar műszaki fizikai vonatkozásainak kutatásában, legfőbb vizsgálatai a lumineszcens anyagok tanulmányozására, illetve a fémek, ötvözetek szilárdtestfizikai vizsgálatára irányultak. Az első magyarországi szilárdtestfizikai egyetemi tanszék megalapítója (ELTE, 1970), 1974-től 1987-ig az MTA Műszaki Fizikai Kutatóintézetének igazgatója volt. Kiváló bridzsjátékos és elismert postabélyeg-szakértő volt.

Életútja 
A budapesti  szerezte meg gépészmérnöki oklevelét 1943-ban. Ezt követően az Egyesült Izzólámpa és Villamossági Rt.-nél helyezkedett el mint a kutatólaboratórium segédmérnöke. Eleinte Szigeti György irányításával végezte kutatásait, 1949-től 1952-ig pedig osztályvezetőként irányította a laboratóriumi fejlesztőmunkát. 1953-tól 1956-ig Szigeti György meghívására az akkor alapított Híradástechnikai Ipari Kutatóintézet I. számú fényforrás-technológiai laboratóriumának osztályvezetőjeként dolgozott. 1957-től 1974-ig az MTA Központi Fizikai Kutatóintézetének tudományos főmunkatársa, egyúttal 1959-től szilárdtestfizikai laboratóriumának vezetője volt. 1974-től 1987. decemberi nyugdíjba vonulásáig az MTA Műszaki Fizikai Kutatóintézetében folyó munkát irányította igazgatóként.

Kutatói–intézetvezetői pályája mellett 1952-től 1956-ig a miskolci Rákosi Mátyás Nehézipari Műszaki Egyetem fizikai tanszékének tanszékvezető egyetemi tanára volt. 1956-tól az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) II. számú fizikai intézetének egyetemi tanára volt, 1958-tól 1970-ig az újjáalakult kísérleti fizikai tanszéken, 1970-től 1974-ig pedig az ebből kivált, általa alapított szilárdtestfizikai tanszéken folyó oktatómunkát irányította tanszékvezető egyetemi tanárként. 1987-ig szüneteltette oktatói tevékenységét, majd három éven át, 1990-ig ismét az ELTE szilárdtestfizikai tanszékén adott elő egyetemi tanárként.

Munkássága 
Az 1940-es évektől elsősorban a lumineszcencia, főként az elektrolumineszcencia, valamint a foszforeszkálás és a fluoreszkálás elméleti alapjaival és kísérleti vizsgálatával foglalkozott. Behatóan tanulmányozta a lumineszcens anyagok teljesítmény- és hatásfokát, a fluoreszcens cink-szilikátok optikai és dielektromos tulajdonságait. Az 1950-es évek második felétől kutatásai egyre határozottabban szilárdtestfizikai problémákra irányultak, így például fémfizikai vizsgálatai során tisztázta a fémek, ötvözetek és félvezetők fázisátalakulásának egyes kérdéseit – kicsapódás, oldódás, felületi oxidáció, atomok fémrácsba rendeződése stb. –, valamint elektromos vezetőképességét és hőtágulását. Fémszerkezeti kutatásainak eredményeivel hozzájárult az iparilag előállított fémlemezek ún. síkkifekvésének javulásához, valamint az acélfürdő (nagy hőmérsékletű acélolvadék) oxigénion-tartalmának megbízhatóbb méréséhez. Részecskefizikai munkásságának egyik legjelentősebb eredménye volt 10–50 gigaelektronvoltos energiatartományban a Pomerancsuk-tétel kísérleti igazolása, amely leegyszerűsítve azt mondja ki, hogy a részecskék és antirészecskék között létrejövő kölcsönhatás – tipikusan ütközés – során az abban részt vevő entitások hatáskeresztmetszetének különbsége az energia növekedésével a zérus felé tart.

Nevéhez fűződik a szilárdtestfizika tanszéki szintű egyetemi oktatásának bevezetése Magyarországon (1970). Tanszékvezetőként ösztönözte a fémek termikus folyamataira irányuló és a röntgendiffrakciós szilárdtestfizikai vizsgálatokat, s tanszéke éveken keresztül végzett alapkutatásokat a Csepeli Fémmű számára.

Szervezeti tagságai és elismerései 
1973-ban a Magyar Tudományos Akadémia levelező, 1995-ben rendes tagjává választották, az anyagtudományi bizottság elnöke, 1970-től tagja volt a Tudományos Minősítő Bizottság fizikai és csillagászati szakbizottságának. 1950-től 1958-ig az Eötvös Loránd Fizikai Társulat titkári, 1972-től alelnöki tisztségét töltötte be. Ugyancsak elnökként vezette a Nemzetközi Világítástechnikai Bizottság (CIE) magyar nemzeti bizottságának munkáját, 1969-ben pedig megválasztották a Nemzetközi Elméleti és Alkalmazott Fizikai Szövetség (IUPAP) oktatási bizottságának tagjává.

Tudományos eredményei elismeréséül már 1950-ben megkapta a Bródy Imre-díjat. A kísérleti fémfizika területén elért eredményeiért 1970-ben az Állami Díj második fokozatával tüntették ki. Kiss Dezsővel, Urbán Lászlóval és Vesztergombi Györggyel megosztva 1973-ban Akadémiai Díjat vehettek át a nagyenergiájú semleges kaonoknak protonokon történő regenerációjára vonatkozó vizsgálataikért és а Pomerancsuk-tétel kísérleti igazolásáért. 1980-ban a Munka Érdemrend arany fokozatával, 1984-ben az Eötvös Loránd Fizikai Társulat Schmid Rezső-díjával tüntették ki.

Főbb művei

Források 
 
 
 
 
 
 
 
 

Magyar fizikusok
Magyar villamosmérnökök
Magyar egyetemi, főiskolai oktatók
MTA-tagok
Állami díjasok
Akadémiai díjasok
Bródy Imre-díjasok
1920-ban született személyek
2000-ben elhunyt személyek
Nagy Elemér ( Budapest , március – Budapest , február ) állami díjas magyar fizikus , villamosmérnök , egyetemi tanár , a fizikai tudományok doktora , a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja . Jelentős eredményeket ért el az elektrotechnika , majd a fémipar műszaki fizikai vonatkozásainak kutatásában , legfőbb vizsgálatai a lumineszcens anyagok tanulmányozására , illetve a fémek , ötvözetek szilárdtestfizikai vizsgálatára irányultak . Az első magyarországi szilárdtestfizikai egyetemi tanszék megalapítója ( ELTE,tőlig az MTA Műszaki Fizikai Kutatóintézetének igazgatója volt . Kiváló bridzsjátékos és elismert postabélyeg-szakértő volt . Életútja A budapesti szerezte meg gépészmérnöki oklevelétban . Ezt követően az Egyesült Izzólámpa és Villamossági Rt.-nél helyezkedett el mint a kutatólaboratórium segédmérnöke . Eleinte Szigeti György irányításával végezte kutatásait,tőlig pedig osztályvezetőként irányította a laboratóriumi fejlesztőmunkát.tólig Szigeti György meghívására az akkor alapított Híradástechnikai Ipari Kutatóintézet I. számú fényforrás-technológiai laboratóriumának osztályvezetőjeként dolgozott.tőlig az MTA Központi Fizikai Kutatóintézetének tudományos főmunkatársa , egyúttaltől szilárdtestfizikai laboratóriumának vezetője volt.től decemberi nyugdíjba vonulásáig az MTA Műszaki Fizikai Kutatóintézetében folyó munkát irányította igazgatóként . Kutatói–intézetvezetői pályája melletttőlig a miskolci Rákosi Mátyás Nehézipari Műszaki Egyetem fizikai tanszékének tanszékvezető egyetemi tanára volt.tól az Eötvös Loránd Tudományegyetem ( ELTE ) II. számú fizikai intézetének egyetemi tanára volt,tólig az újjáalakult kísérleti fizikai tanszéken,tőlig pedig az ebből kivált , általa alapított szilárdtestfizikai tanszéken folyó oktatómunkát irányította tanszékvezető egyetemi tanárként.ig szüneteltette oktatói tevékenységét , majd három éven át,ig ismét az ELTE szilárdtestfizikai tanszékén adott elő egyetemi tanárként . Munkássága Azes évektől elsősorban a lumineszcencia , főként az elektrolumineszcencia , valamint a foszforeszkálás és a fluoreszkálás elméleti alapjaival és kísérleti vizsgálatával foglalkozott . Behatóan tanulmányozta a lumineszcens anyagok teljesítmény- és hatásfokát , a fluoreszcens cink-szilikátok optikai és dielektromos tulajdonságait . Azes évek második felétől kutatásai egyre határozottabban szilárdtestfizikai problémákra irányultak , így például fémfizikai vizsgálatai során tisztázta a fémek , ötvözetek és félvezetők fázisátalakulásának egyes kérdéseit – kicsapódás , oldódás , felületi oxidáció , atomok fémrácsba rendeződése stb. – , valamint elektromos vezetőképességét és hőtágulását . Fémszerkezeti kutatásainak eredményeivel hozzájárult az iparilag előállított fémlemezek ún. síkkifekvésének javulásához , valamint az acélfürdő ( nagy hőmérsékletű acélolvadék ) oxigénion-tartalmának megbízhatóbb méréséhez . Részecskefizikai munkásságának egyik legjelentősebb eredménye volt50 gigaelektronvoltos energiatartományban a Pomerancsuk-tétel kísérleti igazolása , amely leegyszerűsítve azt mondja ki , hogy a részecskék és antirészecskék között létrejövő kölcsönhatás – tipikusan ütközés – során az abban részt vevő entitások hatáskeresztmetszetének különbsége az energia növekedésével a zérus felé tart . Nevéhez fűződik a szilárdtestfizika tanszéki szintű egyetemi oktatásának bevezetése Magyarországon Tanszékvezetőként ösztönözte a fémek termikus folyamataira irányuló és a röntgendiffrakciós szilárdtestfizikai vizsgálatokat , s tanszéke éveken keresztül végzett alapkutatásokat a Csepeli Fémmű számára . Szervezeti tagságai és elismerései 1973-ban a Magyar Tudományos Akadémia levelező, ben rendes tagjává választották , az anyagtudományi bizottság elnöke,től tagja volt a Tudományos Minősítő Bizottság fizikai és csillagászati szakbizottságának.tőlig az Eötvös Loránd Fizikai Társulat titkári, től alelnöki tisztségét töltötte be . Ugyancsak elnökként vezette a Nemzetközi Világítástechnikai Bizottság ( CIE ) magyar nemzeti bizottságának munkáját, ben pedig megválasztották a Nemzetközi Elméleti és Alkalmazott Fizikai Szövetség ( IUPAP ) oktatási bizottságának tagjává . Tudományos eredményei elismeréséül márben megkapta a Bródy Imre-díjat . A kísérleti fémfizika területén elért eredményeiértben az Állami Díj második fokozatával tüntették ki . Kiss Dezsővel , Urbán Lászlóval és Vesztergombi Györggyel megosztvaban Akadémiai Díjat vehettek át a nagyenergiájú semleges kaonoknak protonokon történő regenerációjára vonatkozó vizsgálataikért és а Pomerancsuk-tétel kísérleti igazolásáért.ban a Munka Érdemrend arany fokozatával, ben az Eötvös Loránd Fizikai Társulat Schmid Rezső-díjával tüntették ki . Főbb művei Források Magyar fizikusok Magyar villamosmérnökök Magyar egyetemi , főiskolai oktatók MTA-tagok Állami díjasok Akadémiai díjasok Bródy Imre-díjasok 1920-ban született személyek 2000-ben elhunyt személyek