Tatami
A tatami (japánul: 畳) szőnyeg a hagyományos japán stílusú házaknál használt padlóburkolati anyag. Az alapját hagyományosan rizsszalmából készítik (bár manapság előfordul, hogy faforgács lapokat, vagy polisztirolhab lemezeket használnak), amit kákából készült gyékénnyel borítanak. A tatamit szabványméretek szerint készítik, amelyek vidékenként eltérhetnek, de mindegyikben közös, hogy a szőnyeg hosszanti oldala kétszer hosszabb a rövidebb oldalánál. A hosszabb széleit általában szegélyezéssel látják el, de létezik szegély nélküli tatami is. A japán etikett szerint nem illik a tatami szegélyezésére rálépni. Ennek több magyarázata is létezik. Egyik oka, hogy a tatami széle a leggyengébb része, a finom selyem, vagy pamut könnyen megrongálódhat és elszakadhat. Egy másik magyarázat szerint régebben luxuscikknek számítottak, és gyakran a szegélybe hímezték az adott család címerét. A címerre való rálépés egyet jelentett a családi büszkeség meggyalázásával.

Története 

A tatami egyedi padlóburkolati elem, ami kizárólagosan Japánban alakult ki. Egy több funkcióval rendelkező gyékényszőnyeg, amit használhatnak padlóburkolásra, valamint ülő- és alvóhelyként is. Létrejötte kapcsolatban áll a székek és ágyak hiányával a japán lakókörnyezetben.
A világ minden táján a primitív lakóhelyeken a puszta föld maga volt a ház padlója. A japán házakban sem volt másképp, bár már a korai időktől kezdve szalmát és rizspelyvát terítettek szét ülő- és alvóalkalmatosságok gyanánt. Az emelt padlózatú faházakban vékony, növényrostokból készült szőnyegeket, állatbőrt, vagy ruhadarabokat terítettek le. A tatami is egy ilyen leterített szőnyeg volt.

Elnevezése a japán tatamu (畳む) igéből származik, melynek jelentése: összehajt, halmoz. Ez arra utal, hogy a tatamikat összehajtogatták és egymásra pakolták, amikor nem voltak használatban. Amikor az 5. és 6. században Japán kapcsolatokat alakított ki az ázsiai szárazfölddel, a japánok megismerkedtek a székkel és más ülőalkalmatosságokkal, de valamilyen oknál fogva nem lettek népszerűek. Helyettük egy vastag, kerek párna, a varóda (円座) terjedt el széles körben.
A Kofun-korban (古墳時代, Kofun dzsidai, kb. 300-tól 710-ig) megismerkedtek az ággyal szintén a kontinens jóvoltából. Ősi krónikák a talajra helyezett fa- és bambuszépítményeket említenek, amik tetejére szalmát, ruhát, vagy szőnyeget terítettek, de valószínűleg csak az előkelők használták ezeket.
Amit ma tataminak nevezünk, a Heian-korban (平安時代, Heian dzsidai, 794-től 1185-ig) jelent meg a sinden-zukuri (寝殿造, shindenzukuri) építészeti stílusú lakásokban, és ágyként, valamint párnaként, ülőhelyként funkcionált. Okidatami-nak (置き畳) nevezték, és a szoba különböző részeire fektették le igény szerint. A ma ismert tatamihoz hasonlóan téglalap alakúak voltak, kb. 180*90 cm-es nagyságban. A méretei alapján úgy tűnik, hogy az emberi testről mintázták és ágyként használták.

A 15. században a soin-zukuri (書院造, shoinzukuri) stílusú szamurájlakásokban történt meg az a változás, amelytől kezdve a tatamit nem ideiglenesen leterített szőnyegként vagy párnaként, hanem a padló burkolására használták. A három funkcióval és a szőnyegek méretéből adódó könnyű egymáshoz illeszthetőségével a tatami szoba elnyerte tökéletességét. A tatami egyre népszerűbb lett és 17. század végére a köznép otthonaiba is bekerült. A modern japán lakásokban is gyakran találhatóak tatamival borított szobák, amik más hagyományos japán építészeti elemeket is tartalmaznak, és "japán szobának", vasicunak (和室, washitsu) nevezik.

Méretei 

Bár a tatami szőnyeg nagysága önmagában nem határozza meg a lakás méretét, évszázadokon keresztül a japán házakat a tatamik szobánkénti száma és nagysága szerint egységesítették. A szobák, az oszlopok és a gerendák méreteit és a tartóoszlopok közötti távolságokat is a tatamik nagysága szerint határozták meg.
A második világháború előtt három szabványméret létezett. A Kiotó környékén használatos kjóma tatami mérete 95,5*191 cm, a nagojai ainoma tatami 91*182 cm, a tokiói edoma pedig 88*176 cm méretű. A világháborút követően a lakóházak mérete nagymértékben lecsökkent, és a korábbiaknál kisebb, 80, illetve 70 cm szélességű szőnyegek jelentek meg a vasbeton szerkezetű lakásokban, illetve faszerkezetű házakban.

A japán mértékegységrendszer szerint többféle módon mérhetjük a tatamit.

Hossza 1 ken (間) = 6 saku (尺) ≈ 1,82 m

Területe 1 dzsó (畳) = 0.5 cubo (坪) ≈ 1,65 m2

A ken egy tatami hosszát jelöli, tehát egy szőnyeg 1 ken hosszú és fél ken széles, a hagyományos japán hosszmérték szerint 6 saku hosszú és 3 saku széles. A szobák méretét gyakran a tatamik száma alapján határozzák meg, erre a dzsó mértékegységet használják, ahol 1 dzsó egy tatamit jelöl. A cubo alatt két, a hosszanti oldaluknál négyzet alakban egymáshoz illesztett tatamit értünk.

A japán teaszoba, a csasicu (茶室) hagyományosan  tatami méretű.

Galéria

Források

Fordítás 
 
 

Japán kultúra
Japán építészet
Lakberendezés
A tatami ( japánul : 畳 ) szőnyeg a hagyományos japán stílusú házaknál használt padlóburkolati anyag . Az alapját hagyományosan rizsszalmából készítik ( bár manapság előfordul , hogy faforgács lapokat , vagy polisztirolhab lemezeket használnak ) , amit kákából készült gyékénnyel borítanak . A tatamit szabványméretek szerint készítik , amelyek vidékenként eltérhetnek , de mindegyikben közös , hogy a szőnyeg hosszanti oldala kétszer hosszabb a rövidebb oldalánál . A hosszabb széleit általában szegélyezéssel látják el , de létezik szegély nélküli tatami is . A japán etikett szerint nem illik a tatami szegélyezésére rálépni . Ennek több magyarázata is létezik . Egyik oka , hogy a tatami széle a leggyengébb része , a finom selyem , vagy pamut könnyen megrongálódhat és elszakadhat . Egy másik magyarázat szerint régebben luxuscikknek számítottak , és gyakran a szegélybe hímezték az adott család címerét . A címerre való rálépés egyet jelentett a családi büszkeség meggyalázásával . Története A tatami egyedi padlóburkolati elem , ami kizárólagosan Japánban alakult ki . Egy több funkcióval rendelkező gyékényszőnyeg , amit használhatnak padlóburkolásra , valamint ülő- és alvóhelyként is . Létrejötte kapcsolatban áll a székek és ágyak hiányával a japán lakókörnyezetben . A világ minden táján a primitív lakóhelyeken a puszta föld maga volt a ház padlója . A japán házakban sem volt másképp , bár már a korai időktől kezdve szalmát és rizspelyvát terítettek szét ülő- és alvóalkalmatosságok gyanánt . Az emelt padlózatú faházakban vékony , növényrostokból készült szőnyegeket , állatbőrt , vagy ruhadarabokat terítettek le . A tatami is egy ilyen leterített szőnyeg volt . Elnevezése a japán tatamu ( 畳む ) igéből származik , melynek jelentése : összehajt , halmoz . Ez arra utal , hogy a tatamikat összehajtogatták és egymásra pakolták , amikor nem voltak használatban . Amikor az és században Japán kapcsolatokat alakított ki az ázsiai szárazfölddel , a japánok megismerkedtek a székkel és más ülőalkalmatosságokkal , de valamilyen oknál fogva nem lettek népszerűek . Helyettük egy vastag , kerek párna , a varóda ( 円座 ) terjedt el széles körben . A Kofun-korban ( 古墳時代 , Kofun dzsidai , kb.tólig ) megismerkedtek az ággyal szintén a kontinens jóvoltából . Ősi krónikák a talajra helyezett fa- és bambuszépítményeket említenek , amik tetejére szalmát , ruhát , vagy szőnyeget terítettek , de valószínűleg csak az előkelők használták ezeket . Amit ma tataminak nevezünk , a Heian-korban ( 平安時代 , Heian dzsidai,tőlig ) jelent meg a sinden-zukuri ( 寝殿造 , shindenzukuri ) építészeti stílusú lakásokban , és ágyként , valamint párnaként , ülőhelyként funkcionált . Okidatami-nak ( 置き畳 ) nevezték , és a szoba különböző részeire fektették le igény szerint . A ma ismert tatamihoz hasonlóan téglalap alakúak voltak , kb.90 cm-es nagyságban . A méretei alapján úgy tűnik , hogy az emberi testről mintázták és ágyként használták . A században a soin-zukuri ( 書院造 , shoinzukuri ) stílusú szamurájlakásokban történt meg az a változás , amelytől kezdve a tatamit nem ideiglenesen leterített szőnyegként vagy párnaként , hanem a padló burkolására használták . A három funkcióval és a szőnyegek méretéből adódó könnyű egymáshoz illeszthetőségével a tatami szoba elnyerte tökéletességét . A tatami egyre népszerűbb lett és század végére a köznép otthonaiba is bekerült . A modern japán lakásokban is gyakran találhatóak tatamival borított szobák , amik más hagyományos japán építészeti elemeket is tartalmaznak , és " japán szobának " , vasicunak ( 和室 , washitsu ) nevezik . Méretei Bár a tatami szőnyeg nagysága önmagában nem határozza meg a lakás méretét , évszázadokon keresztül a japán házakat a tatamik szobánkénti száma és nagysága szerint egységesítették . A szobák , az oszlopok és a gerendák méreteit és a tartóoszlopok közötti távolságokat is a tatamik nagysága szerint határozták meg . A második világháború előtt három szabványméret létezett . A Kiotó környékén használatos kjóma tatami mérete5*191 cm , a nagojai ainoma tatami182 cm , a tokiói edoma pedig176 cm méretű . A világháborút követően a lakóházak mérete nagymértékben lecsökkent , és a korábbiaknál kisebb , illetvecm szélességű szőnyegek jelentek meg a vasbeton szerkezetű lakásokban , illetve faszerkezetű házakban . A japán mértékegységrendszer szerint többféle módon mérhetjük a tatamit . Hosszaken ( 間 ) =saku ( 尺 ) ≈82 m Területedzsó ( 畳 ) =5 cubo ( 坪 ) ≈65 m2 A ken egy tatami hosszát jelöli , tehát egy szőnyegken hosszú és fél ken széles , a hagyományos japán hosszmérték szerintsaku hosszú éssaku széles . A szobák méretét gyakran a tatamik száma alapján határozzák meg , erre a dzsó mértékegységet használják , aholdzsó egy tatamit jelöl . A cubo alatt két , a hosszanti oldaluknál négyzet alakban egymáshoz illesztett tatamit értünk . A japán teaszoba , a csasicu ( 茶室 ) hagyományosan tatami méretű . Galéria Források Fordítás Japán kultúra Japán építészet Lakberendezés