André Tardieu
André, Pierre, Gabriel, Amédée Tardieu (Párizs, 1876. szeptember 22. – Menton, 1945. szeptember 15.) francia politikus, diplomata, újságíró. A Harmadik Köztársaság  65., 67. és 70.  miniszterelnöke.

Pályafutása
Jómódú családban született, felmenői 1670 óta Párizsban éltek, és generációk óta rézmetszéssel foglalkoztak. Tardieu-t felvették az École normale supérieure-re, de nem kezdte meg tanulmányait, mert a diplomáciát választotta. A külügyminisztérium felvételi versenyvizsgáján a legjobb eredményt érte el, és 1897-ben a berlini nagykövetségen lett attasé. 1899-ben Théophile Delcassé külügyminiszter munkatársa, majd Waldeck-Rousseau minisztertanácsi hivatalának titkára. Ezzel párhuzamosan diplomáciai krónikákat írt a Le Temps napilapban.  

1908-ban a francia irodalom tanszékét vezette a Harvard Egyetemen. 1909-ben kortárs diplomáciai történelmet tanított a Politikatudományok Intézetében, és óraadó a Keleti nyelvek Iskolájában. 1911-ben a Vezérkari Tisztképző tanára. 

Az egykori Seine-et-Oise megye képviselőjévé választották 1914-ben az Alliance démocratique párt színeiben, de négy hónap múlva egy vadászalakulat kapitányaként indult a háborúba. 1917-ben visszahívta a kormány a frontról, és külügyi biztosként az Egyesült Államokba küldte. 1918-ban tért haza Clemenceau utasítására, és általános hatáskörű francia–amerikai hadügyi biztossá nevezték ki, 1919. április 1-jéig töltötte be ezt a posztot. Clemenceau mellett részt vett a Párizs környéki békeszerződésekről szóló tárgyalásokon. 1919/1920-ban a felszabadított területekért (Elzász és Lotaringia) felelős miniszter. A szellemi atyjának tekintett Clémenceau visszavonulása után – hűsége jeléül – nem lépett be egyetlen kormányba sem 1928-ig. 1926-tól 1936-ig a Territoire-de-Belfort képviselője a nemzetgyűlésben. 

1928-ban közmunkaügyi miniszter Poincaré negyedik, belügyminiszter Poincaré ötödik kormányában. 1929. május 3-án miniszterelnök, de kormánya 14 hónap után megbukott. Sikertelenségének okát a háború utáni francia politikai rendszer erőtlenségében látta, a végrehajtó és a törvényhozó hatalom ellenszegült a reformoknak. 

1931-ben Pierre Laval első kormányában mezőgazdasági miniszter, harmadik kormányában hadügyminiszter. 1932-ben néhány hónapra újra miniszterelnök és belügyminiszter, végül 1934-ben Gaston Doumergue második kormányában államminiszter.

1939. július 22-én agyérgörcs következtében részlegesen megbénult, Mentonban hunyt el 1945-ben. De Gaulle elismerően szólt a La réforme de l’État című művéről, amelyből számos gondolatot merített.

Írásai
La Paix, 1921
 Devant l’obstacle : L’Amérique et nous, 1927
  L’Épreuve du pouvoir, 1931
  Devant le pays, 1932
 La réforme de l’État, 1934
  L’Heure de la décision, 1934
  Sur la Pente, 1935
 La Révolution à refaire : tome 1, Le souverain captif, 1936
 La révolution à refaire, tome 2, La profession parlementaire, 1937

Források

Kapcsolódó szócikk
Franciaország miniszterelnökeinek listája

Franciaországi politikusok
Franciaország miniszterelnökei
Franciaország belügyminiszterei
Franciaország külügyminiszterei
Franciaország mezőgazdasági miniszterei
Francia diplomaták
1876-ban született személyek
1945-ben elhunyt személyek
André , Pierre , Gabriel , Amédée Tardieu ( Párizs , szeptember – Menton , szeptember ) francia politikus , diplomata , újságíró . A Harmadik Köztársaság , és miniszterelnöke . Pályafutása Jómódú családban született , felmenőióta Párizsban éltek , és generációk óta rézmetszéssel foglalkoztak . Tardieu-t felvették az École normale supérieure-re , de nem kezdte meg tanulmányait , mert a diplomáciát választotta . A külügyminisztérium felvételi versenyvizsgáján a legjobb eredményt érte el , ésben a berlini nagykövetségen lett attasé.ben Théophile Delcassé külügyminiszter munkatársa , majd Waldeck-Rousseau minisztertanácsi hivatalának titkára . Ezzel párhuzamosan diplomáciai krónikákat írt a Le Temps napilapban . 1908-ban a francia irodalom tanszékét vezette a Harvard Egyetemen.ben kortárs diplomáciai történelmet tanított a Politikatudományok Intézetében , és óraadó a Keleti nyelvek Iskolájában.ben a Vezérkari Tisztképző tanára . Az egykori Seine-et-Oise megye képviselőjévé választottákben az Alliance démocratique párt színeiben , de négy hónap múlva egy vadászalakulat kapitányaként indult a háborúba.ben visszahívta a kormány a frontról , és külügyi biztosként az Egyesült Államokba küldte.ban tért haza Clemenceau utasítására , és általános hatáskörű francia–amerikai hadügyi biztossá nevezték ki , áprilisjéig töltötte be ezt a posztot . Clemenceau mellett részt vett a Párizs környéki békeszerződésekről szóló tárgyalásokon. 1920-ban a felszabadított területekért ( Elzász és Lotaringia ) felelős miniszter . A szellemi atyjának tekintett Clémenceau visszavonulása után – hűsége jeléül – nem lépett be egyetlen kormányba semig.tólig a Territoire-de-Belfort képviselője a nemzetgyűlésben . 1928-ban közmunkaügyi miniszter Poincaré negyedik , belügyminiszter Poincaré ötödik kormányában. májusán miniszterelnök , de kormányahónap után megbukott . Sikertelenségének okát a háború utáni francia politikai rendszer erőtlenségében látta , a végrehajtó és a törvényhozó hatalom ellenszegült a reformoknak . 1931-ben Pierre Laval első kormányában mezőgazdasági miniszter , harmadik kormányában hadügyminiszter.ben néhány hónapra újra miniszterelnök és belügyminiszter , végülben Gaston Doumergue második kormányában államminiszter . 1939. júliusén agyérgörcs következtében részlegesen megbénult , Mentonban hunyt elben . De Gaulle elismerően szólt a La réforme de l’État című művéről , amelyből számos gondolatot merített . Írásai La Paix , Devant l’obstacle \ : L’Amérique et nous , L’Épreuve du pouvoir , Devant le pays , La réforme de l’État , L’Heure de la décision , Sur la Pente , La Révolution à refaire \ : tome Le souverain captif , La révolution à refaire , tome La profession parlementaire , Források Kapcsolódó szócikk Franciaország miniszterelnökeinek listája Franciaországi politikusok Franciaország miniszterelnökei Franciaország belügyminiszterei Franciaország külügyminiszterei Franciaország mezőgazdasági miniszterei Francia diplomaták 1876-ban született személyek 1945-ben elhunyt személyek