Biva
A biva (琵琶) japán húros, pengetős hangszer, bundozott fogólappal ellátott rövid nyakú lant, a kínai pi-pá rokonhangszere. Gyakran használják a narratív történetmesélés, a katari kísérőhangszereként. A biva Bentennek, a zene, az ékesszólás, a költészet és az oktatás buddhista istennőjének választott hangszere.

Japánba a biva két úton, két formában érkezett a 7. században, azóta a bivatípusok száma megnégyszereződött. A bivajátékosok egyesületei, különösen a vak vándordalnokoké, a biva hósi századokon át segítették a bivazene fejlődését. A biva hósi előadások más bivazenészek produkcióival együtt a bivát Japán egyik legnépszerűbb hangszerévé tették. A Meidzsi-restauráció gyors, átfogó iparosítása, modernizációja idején Japán Európát és az Amerikai Egyesült Államokat tekintette példaképének, ami a saját tradíciók devalválódásához vezetett. Ez a művészetre és a zenére, így a biva használatára is hatással volt. Az 1940-es évekre a biva szinte teljesen kikopott a köztudatból, miközen a nyugati hangszerek kerültek előtérbe, de a kitartó japán zenészeknek köszönhetően a biva iránti érdeklődést újra sikerült felkelteni. 

Napjainkban a bivát számos zenei előadó használja mind hagyományos, mind modern formáiban.

Felépítése 
A különböző bivafajták felépítése lényegében hasonló. Fából faragott, lapos, körte alakú teste van, a rövid nyakon 4–5 bunddal. A hangolófej merőlegesen hátra van döntve, a végét faragás díszíti. Négy–öt húrja van.

Test 
A biva háta legtöbbször birsalmafából, vörös szantálfából vagy eperfából van kifaragva, kivájva. A hangzás szempontjából kulcsfontosságú tetőlap a gaku-biva esetében gesztenyefából, a szacuma-biva esetében kemény eperfából, a csikuzen-biva esetében puha császárfából készül. A tetőlap sík, kivéve a szacuma-bivát, ahol enyhén domború. 

A tető felső részén két szimmetrikusan elhelyezett hold alakú hanglyuk található. A sajátos kiképzésű húrláb a test alsó végpontja közelében helyezkedik el, alatta is van egy rejtett hanglyuk. 

A biva tetőlapján a húrlábhoz közelebb eső részen gyakran keményfa berakás, „koptató” van elhelyezve, melynek eredeti szerepe az, hogy a pengető által okozott sérülésektől megvédje a tetőlapot.

Nyak, fej, bundok 
A nyak a hangszertest nyúlványa, szerves átmenettel illeszkednek egymáshoz. A hangolófej a nyugati lanthoz hasonló módon szinte derékszögben hátratörik. A húrok hangolását oldalsó állású, hosszúkás markolatú fa hangolókulcsok teszik lehetővé.

A bundok – különösen a szacuma-bivánál – akár több centiméterrel a nyak síkja ölé emelkednek. A húrokat két bund között lefogva erősen meg lehet nyújtani, ezáltal a hangmagasságot megemelni. Ez a megoldás segít abban is, hogy bizonyos bivatípusoknál a szavari effektust a zenész a lehető legjobban tudja kihasználni. A szavari a húroknak egyfajta felhangdús, zizegő megszólalása, amely a biva mellett pl. a samiszennek vagy az indiai szitárnak is jellemzője, és ami avatott kézben a hang kifejező erejét növeli.

Húrok 
A bivának hagyományosan négy selyemből sodrott húrja van, de a modern szacuma- és csikuzen-biva gyakran öthúros.

Pengető 
A különféle bivákhoz nagyon eltérő formájú és méretű pengetőket (bacsi) használnak. Kedvelt anyaguk a bukszusfa, de a csikuzen-biva pengetője ébenfából készül, és csak a sarkai vannak bukszusból vagy elefántcsontból. A gaku-biva pengetője kicsi és vékony, míg a heike- és mószó-biváé kicsit nagyobb. A szacuma-biva pengetőjének „éle” (hiraki) akár 30 cm széles is lehet, a négyhúros csikuzen-biváé 12 cm, a samiszen pengetőjéhez hasonló. Az öthúros csikuzen-biva pengetője 15 cm széles, de formája eltér a samiszenétől.

Története 

A biva a 7. században érkezett Japánba, és a kínai Pi-pából alakult ki, ami pedig egy nyugat-ázsiai rövid nyakú lantféleségből fejlődött ki. Ez a korai bivaféle a gaku-biva, melyet az udvari zenében, a gagaku együttesekben használtak, és a biva legelterjedtebb típusa lett. Egy másik típusú biva a kjúsú régióba jutott el, ezt mószó-bivának nevezik; ez kisebb méretű hangszer, ami vallásos rítusokban és ceremóniákban kapott szerepet. 

A Ricurjó állam összeomlásával (10. század körül) a zenészek a buddhista templomokban találtak menedéket, és szerzetesként tevékenykedtek. A következő századokban a két tradíció elemei keveredtek, és követőik új hangszereket és új zenei stílusokat hívtak életre. A Kamakura-kor (1185–1333) népszerű hangszere volt a heike-biva. E hangszer egyfajta átmenet a mószó-biva és a gaku-biva között. Megtartotta a gaku-biva formáját, de egy nagyméretű pengetővel játszottak rajta, akárcsak a mószó-biván. A heike-biva elsősorban a Heike monogatari előadásakor kapott szerepet.

A szacuma-biva és a csikuzen-biva is a mószó-bivából származtatható. A szacuma-bivát morális és mentális gyakorlatok során használták a szamurájok a Hadakozó fejedelemségek korában (15–17. század), de később nyilvános előadásokon is szerepet kapott. A csikuzen-bivát buddhista szerzetesek használták, akik magánházakat felkeresve szertartásokon vettek részt, ugyanakkor híreket és történeteket meséltek el a hangszer kíséretével.

A Meidzsi-kor közepe felé a hangszerek tökéletesedtek, és nagy számban íródtak rájuk közérthető művek. A Taisó-kor (1912–1926) kezdetével a szacuma-bivából kialakult a nisiki-biva, ami a főként a női előadók körében terjedt el. A dalok már nem csak a heikék történetét dolgozták fel, hanem olyan témák is dalra találtak, mint az első kínai–japán háború, illetve a orosz–japán háború.

Típusai 
A bivának több mint 7 típusát különböztethetjük meg a húrok száma, a hangkészlet, a hangszerhez való pengető és a használati mód alapján. 
Mivel a biva hangsora nem kiegyenlített hangolású, a hangmagasságok jelölése közelítőleges. Napjainkban a két legfontosabb hagyományos bivatípus a szacuma-biva és a csikuzen-biva, illetve az ezekből kifejlesztett modern hangszerváltozatok, mint pl. a nisiki-biva.

A klasszikus bivák 
 Gagaku-biva (雅楽琵琶) – nagyméretű hangszer négy húrral és négy bunddal, amit kifejezetten az udvari zenekarban, a gagakuban használnak. Kis méretű, gyakran lekerekített pengetővel pengetik, amelyet bukszusból vagy elefántcsontból készítenek. Ének kíséretéhez nem használják. Ezt a lantot gitárszerűen ölben tartva, keresztezett lábakkal szólaltatják meg. A gagakuban ezt a hangszerváltozatot gaku-bivának (楽琵琶) nevezik.
 Gogen-biva (五絃琵琶) – a biva Tang-korbeli változata, mely udvari zenekart ábrázoló festményeken tűnik fel. Egészen a 10. század végéig használták, amikor is az udvari zenekart érintő reformok, szabványosítások áldozata lett. Érdekes, hogy ez a lantfajta Kínában is eltűnt az udvari zenekarokból. Az utóbbi időkben historikus előadásokhoz rekonstruálták a hangszert. Nem összetévesztendő a biva modern, öthúros verzióival, mint pl. a csikuzen-biva.
 Mószó-biva (盲僧琵琶) – kisebb, négyhúros biva, melyet a vak buddhista papok használtak dalok és mantrák kíséretére. Formája a modern csikuzen-bivához hasonlít, de teste keskenyebb. A pengető formája és anyaga is változatos. A négybundos változat hangolása E–H–E–A, az ötbundosé H–e–f♯–f♯, a hatbundosé  B–E♭–B–b.

A japán középkor és az Edo-korszak bivái 
 Heike-biva (平家琵琶) – négyhúros és ötbundos biva, a Heike monogatari előadásában játszott szerepet. A pengető mérete egy kicsit nagyobb, mint a gagaku-biva esetében, de maga a hangszer kisebb, a modern csikuzen-bivához hasonló méretű. A gaku-bivához hasonló tartásban játszanak rajta. Eredetileg utazó dalnok lantosok használták, mivel kis mérete miatt könnyebb volt hordozni. A hangolása A–c–e–a vagy A–c♯–e–a.

 Szacuma-biva (薩摩琵琶) – négyhúros és négybundos biva, az Edo-korban vált népszerűvé Szacuma tartományban (ma Kagosima tartomány). A kortárs zenéhez használt modern szacuma-bivának néha öt vagy még több bundja és esetenként duplázott negyedik húrja van. A szacuma-biva bundjai szélesek, és mintegy 4 centiméterre kiemelkednek a nyakból, ami lehetővé teszi a húrok megnyújtását, illetve segít a szavari, azaz a szacuma-bivára jellemző zizegő hang létrejöttében. A pengető bukszusból készül, szélessége akár a 25 centimétert is elérheti. Mérete és kialakítása nagyban befolyásolja a hangzást, már csak amiatt is, hogy a pengetőt gyakran a tetőhöz koccantják játék közben, egyfajta ütős jellegű hangot képezve így. A szacuma-biva hagyományosan japán eperfából készül, de később az építésében szerepet kaptak más, keményebb fák is. Mivel a japán eperfák lassú növekedésűek, a fának legalább 120 évesnek kell lennie és 10 évig kell száradnia, hogy abból hangszert készítsenek. A húrok selyemfonatból készülnek. Hagyományos hangolása A–E–A–H, kortárs kompozícióknál még lehet G–G–c–g vagy G–G–d–g is. Az abszolút hangmagasság az énekes hangjához alkalmazkodik. Az első és a második húrt általában ugyanarra a hangra hangolják, míg a negyediket szintén arra a hangra, de egy oktávval feljebb. A 20. század legnevesebb szacuma-biva-mestere Curuta Kinsi, aki saját bivaváltozatot hozott létre.

Modern bivák 
 Csikuzen-biva (筑前琵琶) – a Meidzsi-korban népszerűvé vált kisebb méretű biva, aminek négy húrja és négy bundja, vagy öt húrja és öt bundja van. A legtöbb előadó az öthúros verziót használja. A pengető sokkal kisebb, mint a szacuma-bivánál használt, kb. 13 centiméteres, kidolgozása és vastagsága függ a zenész nemétől. A pengető általában rózsafából készül, bukszus vagy elefántcsont sarkokkal. Azok a hangszerek, amelyeket a férfiak használnak, hosszabbak, szélesebbek, mint azok, amiken nők vagy gyerekek játszanak. Az öthúros bivákat állítva, a négyhúrosokat pedig az oldalukra fektetve szólaltatják meg. Ennél a hangszerváltozatnál a pengetőt nem használják a tetőlapon való koppintásra. Hangolásuk igen változatos, de többnyire az énekes hangjához igazodik. A négyhúros hangszer jellemző hangolása H–e–f♯–h, az öthúros változaté C–G–C–d–g.
 Nisiki-biva (錦琵琶) – az öthúros csikuzen-bivához hasonló, a szacuma-bivából kifejlesztett modern bivafajta öt húrral és öt bunddal. Ezt a hangszerváltozatot Szuitó Kindzsó, az első elismert női bivazenész hozta létre az 1920-as években. Pengetője megegyezik a szacuma-biva pengetőjével. Hangolása c–G–c–g–g.

Fordítás

Források

Kapcsolódó cikkek 
 Biva-tó

Külső hivatkozások 
 Bevezetés a heikjokuba
 Egy biva iskola az 1900-as évek körül

Japán hangszerek
Lantok
A biva ( 琵琶 ) japán húros , pengetős hangszer , bundozott fogólappal ellátott rövid nyakú lant , a kínai pi-pá rokonhangszere . Gyakran használják a narratív történetmesélés , a katari kísérőhangszereként . A biva Bentennek , a zene , az ékesszólás , a költészet és az oktatás buddhista istennőjének választott hangszere . Japánba a biva két úton , két formában érkezett a században , azóta a bivatípusok száma megnégyszereződött . A bivajátékosok egyesületei , különösen a vak vándordalnokoké , a biva hósi századokon át segítették a bivazene fejlődését . A biva hósi előadások más bivazenészek produkcióival együtt a bivát Japán egyik legnépszerűbb hangszerévé tették . A Meidzsi-restauráció gyors , átfogó iparosítása , modernizációja idején Japán Európát és az Amerikai Egyesült Államokat tekintette példaképének , ami a saját tradíciók devalválódásához vezetett . Ez a művészetre és a zenére , így a biva használatára is hatással volt . Azes évekre a biva szinte teljesen kikopott a köztudatból , miközen a nyugati hangszerek kerültek előtérbe , de a kitartó japán zenészeknek köszönhetően a biva iránti érdeklődést újra sikerült felkelteni . Napjainkban a bivát számos zenei előadó használja mind hagyományos , mind modern formáiban . Felépítése A különböző bivafajták felépítése lényegében hasonló . Fából faragott , lapos , körte alakú teste van , a rövid nyakon5 bunddal . A hangolófej merőlegesen hátra van döntve , a végét faragás díszíti . Négy–öt húrja van . Test A biva háta legtöbbször birsalmafából , vörös szantálfából vagy eperfából van kifaragva , kivájva . A hangzás szempontjából kulcsfontosságú tetőlap a gaku-biva esetében gesztenyefából , a szacuma-biva esetében kemény eperfából , a csikuzen-biva esetében puha császárfából készül . A tetőlap sík , kivéve a szacuma-bivát , ahol enyhén domború . A tető felső részén két szimmetrikusan elhelyezett hold alakú hanglyuk található . A sajátos kiképzésű húrláb a test alsó végpontja közelében helyezkedik el , alatta is van egy rejtett hanglyuk . A biva tetőlapján a húrlábhoz közelebb eső részen gyakran keményfa berakás , „ koptató” van elhelyezve , melynek eredeti szerepe az , hogy a pengető által okozott sérülésektől megvédje a tetőlapot . Nyak , fej , bundok A nyak a hangszertest nyúlványa , szerves átmenettel illeszkednek egymáshoz . A hangolófej a nyugati lanthoz hasonló módon szinte derékszögben hátratörik . A húrok hangolását oldalsó állású , hosszúkás markolatú fa hangolókulcsok teszik lehetővé . A bundok – különösen a szacuma-bivánál – akár több centiméterrel a nyak síkja ölé emelkednek . A húrokat két bund között lefogva erősen meg lehet nyújtani , ezáltal a hangmagasságot megemelni . Ez a megoldás segít abban is , hogy bizonyos bivatípusoknál a szavari effektust a zenész a lehető legjobban tudja kihasználni . A szavari a húroknak egyfajta felhangdús , zizegő megszólalása , amely a biva mellett pl. a samiszennek vagy az indiai szitárnak is jellemzője , és ami avatott kézben a hang kifejező erejét növeli . Húrok A bivának hagyományosan négy selyemből sodrott húrja van , de a modern szacuma- és csikuzen-biva gyakran öthúros . Pengető A különféle bivákhoz nagyon eltérő formájú és méretű pengetőket ( bacsi ) használnak . Kedvelt anyaguk a bukszusfa , de a csikuzen-biva pengetője ébenfából készül , és csak a sarkai vannak bukszusból vagy elefántcsontból . A gaku-biva pengetője kicsi és vékony , míg a heike- és mószó-biváé kicsit nagyobb . A szacuma-biva pengetőjének „ éle” ( hiraki ) akárcm széles is lehet , a négyhúros csikuzen-biváécm , a samiszen pengetőjéhez hasonló . Az öthúros csikuzen-biva pengetőjecm széles , de formája eltér a samiszenétől . Története A biva a században érkezett Japánba , és a kínai Pi-pából alakult ki , ami pedig egy nyugat-ázsiai rövid nyakú lantféleségből fejlődött ki . Ez a korai bivaféle a gaku-biva , melyet az udvari zenében , a gagaku együttesekben használtak , és a biva legelterjedtebb típusa lett . Egy másik típusú biva a kjúsú régióba jutott el , ezt mószó-bivának nevezik ; ez kisebb méretű hangszer , ami vallásos rítusokban és ceremóniákban kapott szerepet . A Ricurjó állam összeomlásával század körül ) a zenészek a buddhista templomokban találtak menedéket , és szerzetesként tevékenykedtek . A következő századokban a két tradíció elemei keveredtek , és követőik új hangszereket és új zenei stílusokat hívtak életre . A Kamakura-kor1333 ) népszerű hangszere volt a heike-biva . E hangszer egyfajta átmenet a mószó-biva és a gaku-biva között . Megtartotta a gaku-biva formáját , de egy nagyméretű pengetővel játszottak rajta , akárcsak a mószó-biván . A heike-biva elsősorban a Heike monogatari előadásakor kapott szerepet . A szacuma-biva és a csikuzen-biva is a mószó-bivából származtatható . A szacuma-bivát morális és mentális gyakorlatok során használták a szamurájok a Hadakozó fejedelemségek korában17. század ) , de később nyilvános előadásokon is szerepet kapott . A csikuzen-bivát buddhista szerzetesek használták , akik magánházakat felkeresve szertartásokon vettek részt , ugyanakkor híreket és történeteket meséltek el a hangszer kíséretével . A Meidzsi-kor közepe felé a hangszerek tökéletesedtek , és nagy számban íródtak rájuk közérthető művek . A Taisó-kor1926 ) kezdetével a szacuma-bivából kialakult a nisiki-biva , ami a főként a női előadók körében terjedt el . A dalok már nem csak a heikék történetét dolgozták fel , hanem olyan témák is dalra találtak , mint az első kínai–japán háború , illetve a orosz–japán háború . Típusai A bivának több minttípusát különböztethetjük meg a húrok száma , a hangkészlet , a hangszerhez való pengető és a használati mód alapján . Mivel a biva hangsora nem kiegyenlített hangolású , a hangmagasságok jelölése közelítőleges . Napjainkban a két legfontosabb hagyományos bivatípus a szacuma-biva és a csikuzen-biva , illetve az ezekből kifejlesztett modern hangszerváltozatok , mint pl. a nisiki-biva . A klasszikus bivák Gagaku-biva ( 雅楽琵琶 ) – nagyméretű hangszer négy húrral és négy bunddal , amit kifejezetten az udvari zenekarban , a gagakuban használnak . Kis méretű , gyakran lekerekített pengetővel pengetik , amelyet bukszusból vagy elefántcsontból készítenek . Ének kíséretéhez nem használják . Ezt a lantot gitárszerűen ölben tartva , keresztezett lábakkal szólaltatják meg . A gagakuban ezt a hangszerváltozatot gaku-bivának ( 楽琵琶 ) nevezik . Gogen-biva ( 五絃琵琶 ) – a biva Tang-korbeli változata , mely udvari zenekart ábrázoló festményeken tűnik fel . Egészen a század végéig használták , amikor is az udvari zenekart érintő reformok , szabványosítások áldozata lett . Érdekes , hogy ez a lantfajta Kínában is eltűnt az udvari zenekarokból . Az utóbbi időkben historikus előadásokhoz rekonstruálták a hangszert . Nem összetévesztendő a biva modern , öthúros verzióival , mint pl. a csikuzen-biva . Mószó-biva ( 盲僧琵琶 ) – kisebb , négyhúros biva , melyet a vak buddhista papok használtak dalok és mantrák kíséretére . Formája a modern csikuzen-bivához hasonlít , de teste keskenyebb . A pengető formája és anyaga is változatos . A négybundos változat hangolása E–H–E–A , az ötbundosé H–e–f♯–f♯ , a hatbundosé B–E♭–B–b . A japán középkor és az Edo-korszak bivái Heike-biva ( 平家琵琶 ) – négyhúros és ötbundos biva , a Heike monogatari előadásában játszott szerepet . A pengető mérete egy kicsit nagyobb , mint a gagaku-biva esetében , de maga a hangszer kisebb , a modern csikuzen-bivához hasonló méretű . A gaku-bivához hasonló tartásban játszanak rajta . Eredetileg utazó dalnok lantosok használták , mivel kis mérete miatt könnyebb volt hordozni . A hangolása A–c–e–a vagy A–c♯–e–a . Szacuma-biva ( 薩摩琵琶 ) – négyhúros és négybundos biva , az Edo-korban vált népszerűvé Szacuma tartományban ( ma Kagosima tartomány ) . A kortárs zenéhez használt modern szacuma-bivának néha öt vagy még több bundja és esetenként duplázott negyedik húrja van . A szacuma-biva bundjai szélesek , és mintegycentiméterre kiemelkednek a nyakból , ami lehetővé teszi a húrok megnyújtását , illetve segít a szavari , azaz a szacuma-bivára jellemző zizegő hang létrejöttében . A pengető bukszusból készül , szélessége akár acentimétert is elérheti . Mérete és kialakítása nagyban befolyásolja a hangzást , már csak amiatt is , hogy a pengetőt gyakran a tetőhöz koccantják játék közben , egyfajta ütős jellegű hangot képezve így . A szacuma-biva hagyományosan japán eperfából készül , de később az építésében szerepet kaptak más , keményebb fák is . Mivel a japán eperfák lassú növekedésűek , a fának legalábbévesnek kell lennie ésévig kell száradnia , hogy abból hangszert készítsenek . A húrok selyemfonatból készülnek . Hagyományos hangolása A–E–A–H , kortárs kompozícióknál még lehet G–G–c–g vagy G–G–d–g is . Az abszolút hangmagasság az énekes hangjához alkalmazkodik . Az első és a második húrt általában ugyanarra a hangra hangolják , míg a negyediket szintén arra a hangra , de egy oktávval feljebb . A század legnevesebb szacuma-biva-mestere Curuta Kinsi , aki saját bivaváltozatot hozott létre . Modern bivák Csikuzen-biva ( 筑前琵琶 ) – a Meidzsi-korban népszerűvé vált kisebb méretű biva , aminek négy húrja és négy bundja , vagy öt húrja és öt bundja van . A legtöbb előadó az öthúros verziót használja . A pengető sokkal kisebb , mint a szacuma-bivánál használt , kb.centim éteres , kidolgozása és vastagsága függ a zenész nemétől . A pengető általában rózsafából készül , bukszus vagy elefántcsont sarkokkal . Azok a hangszerek , amelyeket a férfiak használnak , hosszabbak , szélesebbek , mint azok , amiken nők vagy gyerekek játszanak . Az öthúros bivákat állítva , a négyhúrosokat pedig az oldalukra fektetve szólaltatják meg . Ennél a hangszerváltozatnál a pengetőt nem használják a tetőlapon való koppintásra . Hangolásuk igen változatos , de többnyire az énekes hangjához igazodik . A négyhúros hangszer jellemző hangolása H–e–f♯–h , az öthúros változaté C–G–C–d–g . Nisiki-biva ( 錦琵琶 ) – az öthúros csikuzen-bivához hasonló , a szacuma-bivából kifejlesztett modern bivafajta öt húrral és öt bunddal . Ezt a hangszerváltozatot Szuitó Kindzsó , az első elismert női bivazenész hozta létre azas években . Pengetője megegyezik a szacuma-biva pengetőjével . Hangolása c–G–c–g–g . Fordítás Források Kapcsolódó cikkek Biva-tó Külső hivatkozások Bevezetés a heikjokuba Egy biva iskola azas évek körül Japán hangszerek Lantok