Jules Simon
Jules Simon (születési neve: François-Jules Suisse) (Lorient, 1814. december 27. – Párizs, 1896. június 8.) francia politikus, egyetemi tanár, újságíró, akadémikus. A Harmadik Francia Köztársaság 6. miniszterelnöke.

Pályafutása
Az École normale supérieure-ön szerzett diplomát filozófiából, majd ledoktorált. 1839-ben egykori tanára Victor Cousin Párizsba hívta, hogy vegye át helyét a Sorbonne-on. Cousin beszélte rá 1840-ben a névváltoztatásra. Simon Platónról és Arisztotelészről tartott előadásai rendkívül népszerűek voltak az egyetemen. 1845-ben a Becsületrenddel tüntették ki.

Az 1848-as februári forradalmat követően áprilistól Côtes-du-Nord köztársaságpárti képviselője az alkotmányozó nemzetgyűlésben, ahol a mérsékelt republikánusok között foglalt helyet. Elsősorban az oktatás és a munkaszervezés kérdéseivel foglalkozott. 1849-ben részt vett az alapfokú oktatásról szóló törvénytervezet megszövegezésében.

1851. december 7-én, III. Napóleon államcsínye után öt nappal nyilvánosan kijelentette a Sorbonne diákjai előtt, hogy nem fog felesküdni a bonapartista politikára. Rögtön felfüggesztették professzori állásából. Hat éven keresztül látszólag nem foglalkozott politikával, de könyveket írt, Belgiumban előadásokat tartott, így neve ismertté vált.

1863-ban Seine megye egyik küldötteként kezdett politizálni a törvényhozó testületben, és a Francia Akadémia is tagjává választotta. Hippolyte Taine és Ernest Renan mellett ő is ellenezte az ultramontanista mozgalmat, Charles-Augustin Sainte-Beuve mellé állt, amikor szembe került a klerikálisokkal a szenátusban.

1870. szeptember 4-én kikiáltotta a köztársaságot a Concorde téren. (Léon Gambetta a párizsi városházán (Hôtel de Ville de Paris) kiáltotta ki a köztársaságot). A nemzetvédelmi kormányban a vallás- és közoktatási miniszteri posztot töltötte be. 1871 februárjában küldöttség élén Bordeaux-ban rábeszélte Gambettát a lemondásra. Simon megtartotta az oktatási tárcát Adolphe Thiers elnöksége alatt is egészen 1873. április 17-ig. Thiers távozása után Patrice de Mac-Mahon elnöksége idején az ellenzékhez csatlakozott. Törvénytervezetet nyújtott be a kötelező elemi oktatás bevezetéséről, amit a klérus Félix Dupanloup-n keresztül ellenzett.

1876. december 12-én Mac-Mahon Jules Dufaure helyére Simont nevezte ki a kormány élére, és a belügyminiszteri tárcát is rábízta, hogy gyengítse Gambetta befolyását. Jules Simon beiktatási beszédében republikánusnak és konzervatívnak minősítette magát. December 16-án örökös szenátorrá és a Francia Akadémia tagjává választották, Victor Hugo is támogatta szavazatával. Kormányzása alatt igyekezett összebékíteni Gambetta antiklerikális híveit a konzervatív jobboldallal. De amikor elfogadta azt a napirendi pontot, amely arra szólította fel a kormányt, hogy tiltsa be az ultramontanista rendezvényeket, Mac-Mahon lemondatta, és helyére Albert de Broglie-t nevezte ki azzal a céllal, hogy a köztársaságpártiak kerüljenek hatalomra.

A mérsékelt republikánus Jules Simonból konzervatív republikánus lett élete utolsó éveiben, a szocializmus és a baloldali antiklerikalizmus ellensége. 1889-ben röpiratban támadta a boulangista mozgalmat, leleplezte Georges Boulanger-nak a szocialistákkal és a szélsőjobbal fenntartott kapcsolatát. 1890-ben részt vett Berlinben a nemzetközi munkavédelmi konferencián. Aktívan közreműködött hazájában a női és gyermekmunkát szabályozó törvénytervezet megvitatásában. Azt kérte, hogy a nők szülés után négy hétig ne dolgozzanak. Újra felhívta a figyelmet a nők jelentős szerepére a családban, a társadalom bázisában. Hugóval együtt harcolt a halálbüntetés eltörléséért.

Újságíróként rendszeresen publikált a Revue des Deux-Mondes-ban. 1847-ben két társával elindította a La Liberté de penser, revue philosophique et littéraire folyóiratot.

Élete folyamán sokat foglalkozott az oktatással és az iskolarendszerrel. Egyik könyvének bevezetőjében ezt írta:

„A népek között az a legnagyobb, amelynek legjobbak az iskolái”.

Írásai

 Étude sur la théodicée de Platon et d'Aristote (1840)
 Histoire critique de l'école d'Alexandrie (1844–1845)
 La Mort de Socrate (1853)
 Le Devoir (1854)
 La Religion naturelle (1856)
 La Liberté de conscience (1857) 
 La Liberté (1859)
 L’Ouvrière (1861) 
 L’École (1864)
 Le Travail (1866)
 L’Ouvrier de huit ans (1867)
 La Politique radicale (1868)
 La Peine de mort (1869) V H-nak szóló ajánlással
 La Famille (Paris, 1869)
 Le Libre Échange (1870)
 La Liberté politique (1871)
 Le Gouvernement de Thiers (1871, 2 vol. in-8)
 La Réforme de l’enseignement secondaire (1874)
 Souvenirs du 4 Septembre (1874)
 Dieu, Patrie, Liberté (1883)
 Une Académie sous le Directoire (1884) 
 Thiers, Guizot, Rémusat (1885)
 Nos Hommes d’État (1887)
 Victor Cousin (1887)
 Souviens-toi du 2 décembre (1889)
 La Femme au XXe siècle (1891)
 L’Affaire Nayl
 Premières années (1901) posztumusz

Jegyzetek

Források

Kapcsolódó szócikk
Franciaország miniszterelnökeinek listája

Franciaországi politikusok
Francia újságírók
Francia egyetemi, főiskolai oktatók
1814-ben született személyek
1896-ban elhunyt személyek
Francia filozófusok
A Francia Akadémia tagjai
Franciaország miniszterelnökei
Franciaország belügyminiszterei
Jules Simon ( születési neve : François-Jules Suisse ) ( Lorient , december – Párizs , június ) francia politikus , egyetemi tanár , újságíró , akadémikus . A Harmadik Francia Köztársaság miniszterelnöke . Pályafutása Az École normale supérieure-ön szerzett diplomát filozófiából , majd ledoktorált.ben egykori tanára Victor Cousin Párizsba hívta , hogy vegye át helyét a Sorbonne-on . Cousin beszélte ráben a névváltoztatásra . Simon Platónról és Arisztotelészről tartott előadásai rendkívül népszerűek voltak az egyetemen.ben a Becsületrenddel tüntették ki . Azas februári forradalmat követően áprilistól Côtes-du-Nord köztársaságpárti képviselője az alkotmányozó nemzetgyűlésben , ahol a mérsékelt republikánusok között foglalt helyet . Elsősorban az oktatás és a munkaszervezés kérdéseivel foglalkozott.ben részt vett az alapfokú oktatásról szóló törvénytervezet megszövegezésében . 1851. decemberén , III. Napóleon államcsínye után öt nappal nyilvánosan kijelentette a Sorbonne diákjai előtt , hogy nem fog felesküdni a bonapartista politikára . Rögtön felfüggesztették professzori állásából . Hat éven keresztül látszólag nem foglalkozott politikával , de könyveket írt , Belgiumban előadásokat tartott , így neve ismertté vált . 1863-ban Seine megye egyik küldötteként kezdett politizálni a törvényhozó testületben , és a Francia Akadémia is tagjává választotta . Hippolyte Taine és Ernest Renan mellett ő is ellenezte az ultramontanista mozgalmat , Charles-Augustin Sainte-Beuve mellé állt , amikor szembe került a klerikálisokkal a szenátusban . 1870. szeptemberén kikiáltotta a köztársaságot a Concorde téren . ( Léon Gambetta a párizsi városházán ( Hôtel de Ville de Paris ) kiáltotta ki a köztársaságot ) . A nemzetvédelmi kormányban a vallás- és közoktatási miniszteri posztot töltötte be.febru árjában küldöttség élén Bordeaux-ban rábeszélte Gambettát a lemondásra . Simon megtartotta az oktatási tárcát Adolphe Thiers elnöksége alatt is egészen áprilisig . Thiers távozása után Patrice de Mac-Mahon elnöksége idején az ellenzékhez csatlakozott . Törvénytervezetet nyújtott be a kötelező elemi oktatás bevezetéséről , amit a klérus Félix Dupanloup-n keresztül ellenzett . 1876. decemberén Mac-Mahon Jules Dufaure helyére Simont nevezte ki a kormány élére , és a belügyminiszteri tárcát is rábízta , hogy gyengítse Gambetta befolyását . Jules Simon beiktatási beszédében republikánusnak és konzervatívnak minősítette magát . Decemberán örökös szenátorrá és a Francia Akadémia tagjává választották , Victor Hugo is támogatta szavazatával . Kormányzása alatt igyekezett összebékíteni Gambetta antiklerikális híveit a konzervatív jobboldallal . De amikor elfogadta azt a napirendi pontot , amely arra szólította fel a kormányt , hogy tiltsa be az ultramontanista rendezvényeket , Mac-Mahon lemondatta , és helyére Albert de Broglie-t nevezte ki azzal a céllal , hogy a köztársaságpártiak kerüljenek hatalomra . A mérsékelt republikánus Jules Simonból konzervatív republikánus lett élete utolsó éveiben , a szocializmus és a baloldali antiklerikalizmus ellensége.ben röpiratban támadta a boulangista mozgalmat , leleplezte Georges Boulanger-nak a szocialistákkal és a szélsőjobbal fenntartott kapcsolatát.ben részt vett Berlinben a nemzetközi munkavédelmi konferencián . Aktívan közreműködött hazájában a női és gyermekmunkát szabályozó törvénytervezet megvitatásában . Azt kérte , hogy a nők szülés után négy hétig ne dolgozzanak . Újra felhívta a figyelmet a nők jelentős szerepére a családban , a társadalom bázisában . Hugóval együtt harcolt a halálbüntetés eltörléséért . Újságíróként rendszeresen publikált a Revue des Deux-Mondes-ban.ben két társával elindította a La Liberté de penser , revue philosophique et littéraire folyóiratot . Élete folyamán sokat foglalkozott az oktatással és az iskolarendszerrel . Egyik könyvének bevezetőjében ezt írta : „ A népek között az a legnagyobb , amelynek legjobbak az iskolái” . Írásai Étude sur la théodicée de Platon et d'Aristote Histoire critique de l'école d'Alexandrie1845 ) La Mort de Socrate Le Devoir La Religion naturelle La Liberté de conscience La Liberté L’Ouvrière L’École Le Travail L’Ouvrier de huit ans La Politique radicale La Peine de mortV H-nak szóló ajánlással La Famille ( Paris , Le Libre Échange La Liberté politique Le Gouvernement de Thiersvol. in-8 ) La Réforme de l’enseignement secondaire Souvenirs duSeptembre Dieu , Patrie , Liberté Une Académie sous le Directoire Thiers , Guizot , Rémusat Nos Hommes d’État Victor Cousin Souviens-toi dudécembre La Femme au XXe siècle L’Affaire Nayl Premières annéesposztumusz Jegyzetek Források Kapcsolódó szócikk Franciaország miniszterelnökeinek listája Franciaországi politikusok Francia újságírók Francia egyetemi , főiskolai oktatók 1814-ben született személyek 1896-ban elhunyt személyek Francia filozófusok A Francia Akadémia tagjai Franciaország miniszterelnökei Franciaország belügyminiszterei