Koreai színjátszás
A koreai színjátszás kezdeteiben, agrárkultúra lévén, Koreában nem jutott akkora tér a nyugati stílusú színházaknak. A legtöbb darabot szabad ég alatt, a tömeget bevonva adták elő, nem jellemzi őket forgatókönyv, és főleg a mozgásra, pantomimre, mimikára, énekre és zenére épültek. A színjátszás hagyományos műfajai a thalcshum (maszkos tánc, 탈춤), a phanszori (판소리) és a koreai bábjáték, melynek attribútumai, vagyis énekes-táncos mivoltuk alapozta meg a mai nyugati musicalek sikerét is.

A Koreai színház története

A színjátszás kezdetei 

Koreát – a többi kelet-ázsiai országhoz hasonlóan – nem érte el olyan korán az urbanizáció, mint a Nyugatot. Mezőgazdasági kultúra lévén, a klasszikus értelemben vett színházaknak és színjátszásnak nem volt tere, helyette a falvakat járó vándor színházak tudtak kialakulni. Ezek a darabok drámaírók nélkül a farmerek egyszerű, de művészi zenéjéből és a sámánrituálék stílusából formálódott, míg megszületett a három tradicionális műfaj a thalcshum (maszkos tánc, 탈춤), a phanszori (hasonló az operához; 판소리) és a koreai bábjáték. A játékokat szabad ég alatt – elsősorban éjszaka – főleg a forgalmas tereken illetve nagyobb házak udvarain adták elő, és habár gyakran ideiglenes színpadokat is állítottak, inkább a közönséget bevonva, a tömeg között adtak elő. A színdarabok kifejezésmódjai nagyban különböztek a középkori európai darabokétól, fő elemeit a tánc, mimika, pantomim és a hanglejtés jelentették, míg legfőbb eszközei a jelmezek, maszkok és bábok voltak. Természetes úton való kialakulása révén a színjátszás nem volt szervezett vagy stilizált és főleg a köznép körében tudott elterjedni, ez utóbbit annak is köszönhette, hogy az előadások történetei a leg hétköznapibb témákat dolgozták fel, mint a buddhista aszkétizmus, a jangban (양반), vagyis a koreai arisztokrácia, korrupciói vagy a patriarchális társadalom okozta házaspárok közötti ellentét. Az összes színdarab témáját a konfuciánus értékek alapozták meg, így a történetek központi eleme a gonoszok megbüntetése, az erényesek megjutalmazása mindezt szatirikus elemekkel vegyítették. A történetek mindig boldog befejezéssel értek véget.

Az első színház megépülése 

A korai 20. századig fejlődő és kialakult koreai színjátszásban radikális változás következett be, amikor a kormány megkezdte a „felvilágosult” politikáját. A nyugati színházi élet megismerésével, az előadásmód kezdett átalakulni. Az első nagy fordulópontot az 500 férőhelyes Hjomnjulsza (협률사), vagyis az első klasszikus színház felállítása jelentette 1902-ben. A színház megépítésének eredeti oka az udvari katonazenekarnak való pénzgyűjtés volt. Összesen 170 alkalmazottat: énekest, táncost, zenészt, és humoristát vettek fel, legtöbbjük korábbi híres phanszori énekes vagy kiszeng volt. Később néhány további magánszínház is megnyitott, de mind egytől-egyig a tradicionális koreai darabokat játszotta.

A Hjomnjulszát két és fél év után záratta be néhány konzervatív akadémikus és bürokrata, helyét pedig kisebb magánszínházak vették át, mint a Tanszongsza (hangul: 단성사) és a Jonhungsza (hangul: 연흥사). A korszak mind politikailag mind kulturálisan ingatag volt, a Koreai-félsziget a japán, orosz és kínai erők csataterévé vált. A legtöbb befolyást a csingcsü (egyszerűsített kínai: 京剧, hagyományos kínai:京劇, pinjin: Jīngjù) kínai színtársulatok megjelenése eredményezte, melynek hatására a korábban egyszemélyes phanszori darabokból kialakult a több színészt, jelmezeket, sminkeket felvonultató cshangguk (창극). Habár kínai elemeket alkalmazott, a cshangguk gyökere mégis a tradicionális phanszori opera volt, de az embereket kezdetben alig fogta meg az új jelenség. Az új stílus képviselője az 1908-ra megépült Vongaksza (원각사) színház volt.

1910-ben a színjátszás alakulása új fordulatot vett, mikor az új stílus a sinjonguk (új dráma, 신연극) megjelent. Az előadók és a közönség is kettévált, az egyik képviselte a hagyományos színjátszást, a kujongukot (구연극), a másik pedig az új drámát. Az előbbinek legjelentősebb színtere a Kvangmude (광무대) színház, míg utóbbinak a Jonhungsza (연흥사)volt.

A Kvangmude 

Mikor a nacionalista impresszárió Pak Szangphil átvette a Kvangmude irányítását, néhány évig az egyetlen hagyományos színdarabokat játszó színház volt, habár 1903-tól kezdve mozgóképet is vetítettek. 1908-ban felújították, de továbbra is csak 40 férőhelyes és gyenge felszereltségű maradt. Pak Szangphil azonban pont azt adta meg mind a színészeknek, mind a közönségnek, amire szükségük volt; továbbra is phanszorit, ccshanggukot, népdalokat és vicces dialógusokat mutatott be színházában, a színészek pedig rendszeresen léphettek fel. A Japánból elterjedő új dráma darabjait az 1910-es évektől kezdve már széles körben játszották. 1924-ben anyagi nehézségek miatt, a Kvangmudét egy évig a Tovolhö (hangul: 도월희) nevű társaságtól kellett bérelniük a tulajdonosoknak, mely az új drámát képviselő színtársulat volt. A színház kénytelen volt tehát alkalmanként műsorra tűzni az új dráma színdarabjait, de továbbra is csak kis számban, a tradicionális darabok közé illesztve. A színház majd három évtizedes történetének az 1932-es leégése vetett véget, ezzel még jobban átadva a kultúrát a külföldi behatásoknak.

A Jonhungsza és az új dráma mozgalma

Az 1905-ben nyílt Jonhungsza volt az új dráma valódi képviselője, azonban 1918-ban pénzügyi nehézségek miatt be kellett zárnia. A különböző japán impresszáriók által, a korszakban nyitott filmszínházak számának növekedése miatt, a színészek nem jutottak elég térhez a fellépésekhez és gyakran maguk is bérelt filmszínházakban játszottak. A Japánban tanulók kezdtek megismerkedni a nyugati [realizmus]sal, és kétségbeesetten szerették volna az új tökéletesített színjátszással a közönséget is megismertetni, de számukra se jutott elég tér a kevés számban megmaradt színház körében. Újabb nagy változás csak 1935-ben következett be.

A II. világháború előtti és utáni korszak 

Két új nagy színház nyitotta meg kapuit, a 650 férőhelyes Tongjang (동양) színház Pe Gudzsa (배구자) híres táncos vezetése alatt, illetve a Pumingvan (부밍완), az 1800 férőhelyes szórakoztató-központ, melyet a gyarmati kormányzat hozott létre. A Tongjang megépülésével rengeteg színházi alkalmazott, színészek, színdarabírók, producerek, színpadi tervezők, világosítók jutottak újra rendszeres, havi fizetéshez, így nem kellett többé családjukkal nélkülözve élniük. Habár a Tongjang főleg kereskedelmi célokat szolgált, a színházi munka, mint hivatás megjelenésével, a színházak száma ugrásszerűen megsokszorozódott.

A Pumingvan inkább a magas presztízsű társulatok fellépési helye volt és csak ritkán játszottak benne színdarabokat. Ez a két színház jelentette a fő megjelenési teret a II. világháború kezdetéig. A háború után a színjátszás újra két részre szakadt, ezúttal az egyik a baloldali szocialista értékeket képviselte, míg a másik nem politikai színdarabok bemutatásával próbálkozott. Ennek eredménye a gyenge minőségű, propagandadrámák megjelenése volt. A Tongjang kezdte elveszíteni jelentőségét a filmszínházakkal szemben. A Koreai-félsziget kettészakadása után, a baloldali drámaírók északra mentek és Phenjanban meg alapították az első észak-koreai színházakat. A dél-koreai Nemzeti Színitársulat 1950-ben alakult meg és céljául a kommunistaellenes darabok bemutatását tűzte ki. Míg a koreai háború alatt Tegu filmszínháza volt a Nemzeti Színház, a kormány kapitulációja és Szöulba való visszatérése után az új Nemzeti Színház a 750 férőhelyes Sigonggvan lett Szöul egyik kerületében.

1958-ban a tájékoztatási minisztérium újra tervezve a nemzeti vasúti társaság épületének egyik szárnyát, létrehozta a 300 férőhelyes Vongaksza (hangul: 원각사) színházat. Később pedig, a Rockefeller Alapítvány támogatásából megépült a 450 férőhelyes Drama Center a szöuli Namszan hegyen, melynek létrejöttével a vezető színházi társaságok (pl.: a Sinhjop), újra hihettek a koreai színjátszás feléledésében. Egyre többen csatlakoztak a mozgalomhoz és mind színházi, mind filmszínészek tömegei léptek fel az új létesítményben. Anyagi nehézségei miatt később azonban a Drama Centernek is be kellett zárnia. Társulatok jöttek-mentek, de saját színházak híján, mindannyiuk számára csak a Nemzeti Színház jelentett teret, ahol a tavaszi és őszi időszakban kaphattak egy-egy hetet előadásra. Az évi tíz fellépés nem jelentett elég tapasztalatszerzési lehetőséget a színészek számára, így a színvonal nem tudott emelkedni. 1969-ben a Szabad Színház Társulat, az élén egy híres divattervezővel, egy 50 férőhelyes kávézó stílusú létesítményt nyitott. Bezárása után több színházat is próbáltak alapítani a helyén, de egy sem vált különösen sikeressé, habár a kis színházak új életet leheltek a színjátszásba.

A kis színházak sikere és a diktatúra 

1976 ban a Silhom Színház hangot adott a kis színházaknak, miután bemutatta Peter Shaffer Equus-át, és áttörő sikert ért el. A hat hónapig, sokszor tíz napig folyamatosan futó darab Korea színháztörténetének leghosszabbja volt. A sok kisebb létesítmény a Silhom példáját követve tudott hosszabb ideig futó darabokat bemutatni. Ahogy korábban, a színészek és dolgozok bére nőtt, és életszínvonaluk megemelkedett, már házat tudtak venni, hogy támogassák családjukat. Lassan azonban a népszerű, politikailag befolyásolt darabokkal szemben megindult a katonai diktatúra elnyomása ellen harcoló fiatalok mozgalma. Ezt, a politikai elitet kritizáló, sokszor hagyományosan szabad ég alatt előadott színjátékokra jellemző stílust madangguknak hívták. A dél-koreai diktátor Pak Csong Hi rengeteg új szigorítást hozott az Színművészeti Törvénnyel, de ennek 1981-es felülvizsgálása után a színházalapítás megint egyszerűvé vált. Az új kormány legnagyobb támogatását a Tehangnoban felhúzott, 700+250 férőhelyes Munje Center jelentette, mely maga köré gyűjtötte a színjátszás elitjét és évenkénti színházi fesztiváloknak is helyet adott.

A 80-as évektől a jelenkorig: Tehangno, Korea Broadway-je 

A 80-as évekre a Tehangno lett Dél-Korea Broadway-je, a 20 kisebb-nagyobb színházával. A 70-es évek közepén építették a 4000 férőhelyes Szedzsong Kulturális Központot is Szöulban. A 80-as évek agresszív kultúraterjesztő tevékenységének köszönhetően máig a legkisebb településeknek is megvan a maga kulturális központja. Míg a kisebb színházak még a hagyományos színdarabokat mutatták be, a nagy intézmények érzékenyek voltak a nyugati trendekre, egyre több és több musicalt mutattak be. A brit sikerdarabok, mint a Rent, a Chicago vagy a Jézus Krisztus Szupersztár Koreában is rengeteg nézőt vonzottak. A Toszolga volt az első forradalmi darab, ami megpróbálta ötvözni a koreai és a nyugati kultúrát. A zenekar a hagyományos buddhista daraboktól, a heavy metálon át, a Strauss-keringőig rengeteg különböző zenét felvonultat. Később A muzsika hangja, a Macskák vagy a Porgy és Bess is hasonló sikert értek el. A legemlékezetesebb nyugati stílusú koreai musical, az Utolsó Császárnő című darab, mely Min királyné tragédiáját dolgozza fel, akit a japánok meggyilkoltattak a Csoszon-dinasztia idején. A darab Szöul után New York-ban és Londonban is sikert aratott. A 90-es években indult harc az eredeti és fordított musicalek között máig tart, hiszen a népszerű nyugati musicalek, és filmfeldolgozások száma nő. Pl.: High School Musical, Catch Me If You Can. A 21. századi koreai musical világra nagyon jellemző a K-pop-énekesek és hallju színészek szereplése, mely lejjebb vitte a színházkedvelők korosztályának életkorát. Dél-Koreában nagy sikerrel mutatták be a magyar származású Lévay Szilveszter Mozart! és Elisabeth című musicaljeit is.

A koreai színházművészet hagyományos fajtái

Phanszori 

A phanszori (판소리) zenés műfaj, melyben csupán egy énekes (szorikkun, 소리꾼) és egy dobos (koszu) vesz részt. Az énekes hangutánzással és mimikájával alakítja a karaktereket, míg a dobos ütemet ad az énekhez. Egy előadás akár 8 órán át is tarthat. A koreai színjátszás kezdeteiben tizenkét alap phanszori darabot különböztetünk meg (joldu madang, hangul:열두마당), de ezekből csak öt maradt fent: Sim Cshong éneke (hangul:심청가), Cshunhjang éneke (춘향가), Hungbo éneke (hangul:흥보가), A vízalatti palota (Szugung) éneke (hangul:수궁가), A vörös szirtek (Csokpjok) éneke (hangul:적벽가). A phanszori már nem csak a konfucianizmus alaptémáit dolgozta fel, de előtérbe helyezte a közemberek elérhetetlen álmainak megjelenítését is.

Koreai bábjáték 

Történetei főleg családi témákat dolgoztak fel, főszerepben egy idős közemberrel és annak feleségével, ágyasával illetve lányaival. A kor társadalomkritikája volt. Két szöveg maradt fent, mely ezeknek a történetét írja le, ezek a Kkoktugaksi nori és a Manszok cshung nori.

Thalcshum 
A thalcshum, vagyis a maszkos tánc, egy olyan drámatípus, ahol a szereplők ruhájukkal, mozgásukkal és a maszkokkal adtak elő különböző, mindenkit érintő társadalmi problémákat. A szó szótöve a thal, valamilyen kézzel készült, arcot fedő, állatot vagy emberarcot ábrázoló maszkot jelent, illetve betegséget, balszerencsét, vagyis olyan állapotot, ami remélhetőleg elmúlik. A táncok földrajzi helytől eltérően különböznek. Az ördögűzésből gyökerező művészeti ág, képzeletbeli lényeket is felhasznál, mint például a jangbanokat felfaló jongno szörny, de minden társadalmi osztályt rá jellemző maszk képvisel.

Kapcsolódó szócikkek 
 kabuki
 pekingi opera

További információ 

  A Koreai Kulturális Központ oldalának ide vonatkozó bejegyzése

Jegyzetek

Források 

 

 
 
 
 

Koreai kultúra
Dél-Korea kulturális örökségvédelmi programja
Színházművészet
A koreai színjátszás kezdeteiben , agrárkultúra lévén , Koreában nem jutott akkora tér a nyugati stílusú színházaknak . A legtöbb darabot szabad ég alatt , a tömeget bevonva adták elő , nem jellemzi őket forgatókönyv , és főleg a mozgásra , pantomimre , mimikára , énekre és zenére épültek . A színjátszás hagyományos műfajai a thalcshum ( maszkos tánc , 탈춤 ) , a phanszori ( 판소리 ) és a koreai bábjáték , melynek attribútumai , vagyis énekes-táncos mivoltuk alapozta meg a mai nyugati musicalek sikerét is . A Koreai színház története A színjátszás kezdetei Koreát – a többi kelet-ázsiai országhoz hasonlóan – nem érte el olyan korán az urbanizáció , mint a Nyugatot . Mezőgazdasági kultúra lévén , a klasszikus értelemben vett színházaknak és színjátszásnak nem volt tere , helyette a falvakat járó vándor színházak tudtak kialakulni . Ezek a darabok drámaírók nélkül a farmerek egyszerű , de művészi zenéjéből és a sámánrituálék stílusából formálódott , míg megszületett a három tradicionális műfaj a thalcshum ( maszkos tánc , 탈춤 ) , a phanszori ( hasonló az operához ; 판소리 ) és a koreai bábjáték . A játékokat szabad ég alatt – elsősorban éjszaka – főleg a forgalmas tereken illetve nagyobb házak udvarain adták elő , és habár gyakran ideiglenes színpadokat is állítottak , inkább a közönséget bevonva , a tömeg között adtak elő . A színdarabok kifejezésmódjai nagyban különböztek a középkori európai darabokétól , fő elemeit a tánc , mimika , pantomim és a hanglejtés jelentették , míg legfőbb eszközei a jelmezek , maszkok és bábok voltak . Természetes úton való kialakulása révén a színjátszás nem volt szervezett vagy stilizált és főleg a köznép körében tudott elterjedni , ez utóbbit annak is köszönhette , hogy az előadások történetei a leg hétköznapibb témákat dolgozták fel , mint a buddhista aszkétizmus , a jangban ( 양반 ) , vagyis a koreai arisztokrácia , korrupciói vagy a patriarchális társadalom okozta házaspárok közötti ellentét . Az összes színdarab témáját a konfuciánus értékek alapozták meg , így a történetek központi eleme a gonoszok megbüntetése , az erényesek megjutalmazása mindezt szatirikus elemekkel vegyítették . A történetek mindig boldog befejezéssel értek véget . Az első színház megépülése A korai századig fejlődő és kialakult koreai színjátszásban radikális változás következett be , amikor a kormány megkezdte a „ felvilágosult” politikáját . A nyugati színházi élet megismerésével , az előadásmód kezdett átalakulni . Az első nagy fordulópontot azférőhelyes Hjomnjulsza ( 협률사 ) , vagyis az első klasszikus színház felállítása jelentetteben . A színház megépítésének eredeti oka az udvari katonazenekarnak való pénzgyűjtés volt . Összesenalkalmazottat : énekest , táncost , zenészt , és humoristát vettek fel , legtöbbjük korábbi híres phanszori énekes vagy kiszeng volt . Később néhány további magánszínház is megnyitott , de mind egytől-egyig a tradicionális koreai darabokat játszotta . A Hjomnjulszát két és fél év után záratta be néhány konzervatív akadémikus és bürokrata , helyét pedig kisebb magánszínházak vették át , mint a Tanszongsza ( hangul : 단성사 ) és a Jonhungsza ( hangul : 연흥사 ) . A korszak mind politikailag mind kulturálisan ingatag volt , a Koreai-félsziget a japán , orosz és kínai erők csataterévé vált . A legtöbb befolyást a csingcsü ( egyszerűsített kínai : 京剧 , hagyományos kínai : 京劇 , pinjin : Jīngjù ) kínai színtársulatok megjelenése eredményezte , melynek hatására a korábban egyszemélyes phanszori darabokból kialakult a több színészt , jelmezeket , sminkeket felvonultató cshangguk ( 창극 ) . Habár kínai elemeket alkalmazott , a cshangguk gyökere mégis a tradicionális phanszori opera volt , de az embereket kezdetben alig fogta meg az új jelenség . Az új stílus képviselője azra megépült Vongaksza ( 원각사 ) színház volt . 1910-ben a színjátszás alakulása új fordulatot vett , mikor az új stílus a sinjonguk ( új dráma , 신연극 ) megjelent . Az előadók és a közönség is kettévált , az egyik képviselte a hagyományos színjátszást , a kujongukot ( 구연극 ) , a másik pedig az új drámát . Az előbbinek legjelentősebb színtere a Kvangmude ( 광무대 ) színház , míg utóbbinak a Jonhungsza ( 연흥사) volt . A Kvangmude Mikor a nacionalista impresszárió Pak Szangphil átvette a Kvangmude irányítását , néhány évig az egyetlen hagyományos színdarabokat játszó színház volt , habártól kezdve mozgóképet is vetítettek.ban felújították , de továbbra is csakférőhelyes és gyenge felszereltségű maradt . Pak Szangphil azonban pont azt adta meg mind a színészeknek , mind a közönségnek , amire szükségük volt ; továbbra is phanszorit , ccshanggukot , népdalokat és vicces dialógusokat mutatott be színházában , a színészek pedig rendszeresen léphettek fel . A Japánból elterjedő új dráma darabjait azes évektől kezdve már széles körben játszották.ben anyagi nehézségek miatt , a Kvangmudét egy évig a Tovolhö ( hangul : 도월희 ) nevű társaságtól kellett bérelniük a tulajdonosoknak , mely az új drámát képviselő színtársulat volt . A színház kénytelen volt tehát alkalmanként műsorra tűzni az új dráma színdarabjait , de továbbra is csak kis számban , a tradicionális darabok közé illesztve . A színház majd három évtizedes történetének azes leégése vetett véget , ezzel még jobban átadva a kultúrát a külföldi behatásoknak . A Jonhungsza és az új dráma mozgalma Azben nyílt Jonhungsza volt az új dráma valódi képviselője , azonbanban pénzügyi nehézségek miatt be kellett zárnia . A különböző japán impresszáriók által , a korszakban nyitott filmszínházak számának növekedése miatt , a színészek nem jutottak elég térhez a fellépésekhez és gyakran maguk is bérelt filmszínházakban játszottak . A Japánban tanulók kezdtek megismerkedni a nyugati [ realizmus] sal , és kétségbeesetten szerették volna az új tökéletesített színjátszással a közönséget is megismertetni , de számukra se jutott elég tér a kevés számban megmaradt színház körében . Újabb nagy változás csakben következett be . A II. világháború előtti és utáni korszak Két új nagy színház nyitotta meg kapuit , aférőhelyes Tongjang ( 동양 ) színház Pe Gudzsa ( 배구자 ) híres táncos vezetése alatt , illetve a Pumingvan ( 부밍완 ) , azférőhelyes szórakoztató-központ , melyet a gyarmati kormányzat hozott létre . A Tongjang megépülésével rengeteg színházi alkalmazott , színészek , színdarabírók , producerek , színpadi tervezők , világosítók jutottak újra rendszeres , havi fizetéshez , így nem kellett többé családjukkal nélkülözve élniük . Habár a Tongjang főleg kereskedelmi célokat szolgált , a színházi munka , mint hivatás megjelenésével , a színházak száma ugrásszerűen megsokszorozódott . A Pumingvan inkább a magas presztízsű társulatok fellépési helye volt és csak ritkán játszottak benne színdarabokat . Ez a két színház jelentette a fő megjelenési teret a II. világháború kezdetéig . A háború után a színjátszás újra két részre szakadt , ezúttal az egyik a baloldali szocialista értékeket képviselte , míg a másik nem politikai színdarabok bemutatásával próbálkozott . Ennek eredménye a gyenge minőségű , propagandadrámák megjelenése volt . A Tongjang kezdte elveszíteni jelentőségét a filmszínházakkal szemben . A Koreai-félsziget kettészakadása után , a baloldali drámaírók északra mentek és Phenjanban meg alapították az első észak-koreai színházakat . A dél-koreai Nemzeti Színitársulatben alakult meg és céljául a kommunistaellenes darabok bemutatását tűzte ki . Míg a koreai háború alatt Tegu filmszínháza volt a Nemzeti Színház , a kormány kapitulációja és Szöulba való visszatérése után az új Nemzeti Színház aférőhelyes Sigonggvan lett Szöul egyik kerületében . 1958-ban a tájékoztatási minisztérium újra tervezve a nemzeti vasúti társaság épületének egyik szárnyát , létrehozta aférőhelyes Vongaksza ( hangul : 원각사 ) színházat . Később pedig , a Rockefeller Alapítvány támogatásából megépült aférőhelyes Drama Center a szöuli Namszan hegyen , melynek létrejöttével a vezető színházi társaságok ( pl . : a Sinhjop ) , újra hihettek a koreai színjátszás feléledésében . Egyre többen csatlakoztak a mozgalomhoz és mind színházi , mind filmszínészek tömegei léptek fel az új létesítményben . Anyagi nehézségei miatt később azonban a Drama Centernek is be kellett zárnia . Társulatok jöttek-mentek , de saját színházak híján , mindannyiuk számára csak a Nemzeti Színház jelentett teret , ahol a tavaszi és őszi időszakban kaphattak egy-egy hetet előadásra . Az évi tíz fellépés nem jelentett elég tapasztalatszerzési lehetőséget a színészek számára , így a színvonal nem tudott emelkedni.ben a Szabad Színház Társulat , az élén egy híres divattervezővel , egyférőhelyes kávézó stílusú létesítményt nyitott . Bezárása után több színházat is próbáltak alapítani a helyén , de egy sem vált különösen sikeressé , habár a kis színházak új életet leheltek a színjátszásba . A kis színházak sikere és a diktatúra 1976 ban a Silhom Színház hangot adott a kis színházaknak , miután bemutatta Peter Shaffer Equus-át , és áttörő sikert ért el . A hat hónapig , sokszor tíz napig folyamatosan futó darab Korea színháztörténetének leghosszabbja volt . A sok kisebb létesítmény a Silhom példáját követve tudott hosszabb ideig futó darabokat bemutatni . Ahogy korábban , a színészek és dolgozok bére nőtt , és életszínvonaluk megemelkedett , már házat tudtak venni , hogy támogassák családjukat . Lassan azonban a népszerű , politikailag befolyásolt darabokkal szemben megindult a katonai diktatúra elnyomása ellen harcoló fiatalok mozgalma . Ezt , a politikai elitet kritizáló , sokszor hagyományosan szabad ég alatt előadott színjátékokra jellemző stílust madangguknak hívták . A dél-koreai diktátor Pak Csong Hi rengeteg új szigorítást hozott az Színművészeti Törvénnyel , de ennekes felülvizsgálása után a színházalapítás megint egyszerűvé vált . Az új kormány legnagyobb támogatását a Tehangnoban felhúzott,250 férőhelyes Munje Center jelentette , mely maga köré gyűjtötte a színjátszás elitjét és évenkénti színházi fesztiváloknak is helyet adott . Aas évektől a jelenkorig : Tehangno , Korea Broadway-je Aas évekre a Tehangno lett Dél-Korea Broadway-je , akisebb-nagyobb színházával . Aes évek közepén építették aférőhelyes Szedzsong Kulturális Központot is Szöulban . Aas évek agresszív kultúraterjesztő tevékenységének köszönhetően máig a legkisebb településeknek is megvan a maga kulturális központja . Míg a kisebb színházak még a hagyományos színdarabokat mutatták be , a nagy intézmények érzékenyek voltak a nyugati trendekre , egyre több és több musicalt mutattak be . A brit sikerdarabok , mint a Rent , a Chicago vagy a Jézus Krisztus Szupersztár Koreában is rengeteg nézőt vonzottak . A Toszolga volt az első forradalmi darab , ami megpróbálta ötvözni a koreai és a nyugati kultúrát . A zenekar a hagyományos buddhista daraboktól , a heavy metálon át , a Strauss-keringőig rengeteg különböző zenét felvonultat . Később A muzsika hangja , a Macskák vagy a Porgy és Bess is hasonló sikert értek el . A legemlékezetesebb nyugati stílusú koreai musical , az Utolsó Császárnő című darab , mely Min királyné tragédiáját dolgozza fel , akit a japánok meggyilkoltattak a Csoszon-dinasztia idején . A darab Szöul után New York-ban és Londonban is sikert aratott . Aes években indult harc az eredeti és fordított musicalek között máig tart , hiszen a népszerű nyugati musicalek , és filmfeldolgozások száma nő . Pl . : High School Musical , Catch Me If You Can . A századi koreai musical világra nagyon jellemző a K-pop-énekesek és hallju színészek szereplése , mely lejjebb vitte a színházkedvelők korosztályának életkorát . Dél-Koreában nagy sikerrel mutatták be a magyar származású Lévay Szilveszter Mozart ! és Elisabeth című musicaljeit is . A koreai színházművészet hagyományos fajtái Phanszori A phanszori ( 판소리 ) zenés műfaj , melyben csupán egy énekes ( szorikkun , 소리꾼 ) és egy dobos ( koszu ) vesz részt . Az énekes hangutánzással és mimikájával alakítja a karaktereket , míg a dobos ütemet ad az énekhez . Egy előadás akárórán át is tarthat . A koreai színjátszás kezdeteiben tizenkét alap phanszori darabot különböztetünk meg ( joldu madang , hangul : 열두마당 ) , de ezekből csak öt maradt fent : Sim Cshong éneke ( hangul : 심청가 ) , Cshunhjang éneke ( 춘향가 ) , Hungbo éneke ( hangul : 흥보가 ) , A vízalatti palota ( Szugung ) éneke ( hangul : 수궁가 ) , A vörös szirtek ( Csokpjok ) éneke ( hangul : 적벽가 ) . A phanszori már nem csak a konfucianizmus alaptémáit dolgozta fel , de előtérbe helyezte a közemberek elérhetetlen álmainak megjelenítését is . Koreai bábjáték Történetei főleg családi témákat dolgoztak fel , főszerepben egy idős közemberrel és annak feleségével , ágyasával illetve lányaival . A kor társadalomkritikája volt . Két szöveg maradt fent , mely ezeknek a történetét írja le , ezek a Kkoktugaksi nori és a Manszok cshung nori . Thalcshum A thalcshum , vagyis a maszkos tánc , egy olyan drámatípus , ahol a szereplők ruhájukkal , mozgásukkal és a maszkokkal adtak elő különböző , mindenkit érintő társadalmi problémákat . A szó szótöve a thal , valamilyen kézzel készült , arcot fedő , állatot vagy emberarcot ábrázoló maszkot jelent , illetve betegséget , balszerencsét , vagyis olyan állapotot , ami remélhetőleg elmúlik . A táncok földrajzi helytől eltérően különböznek . Az ördögűzésből gyökerező művészeti ág , képzeletbeli lényeket is felhasznál , mint például a jangbanokat felfaló jongno szörny , de minden társadalmi osztályt rá jellemző maszk képvisel . Kapcsolódó szócikkek kabuki pekingi opera További információ A Koreai Kulturális Központ oldalának ide vonatkozó bejegyzése Jegyzetek Források Koreai kultúra Dél-Korea kulturális örökségvédelmi programja Színházművészet