Valóság a buddhizmusban
A valóságot a buddhizmusban úgy nevezik, hogy dharma (szanszkrit) vagy dhamma (páli). Ez a kifejezés, amely fogalmi keretet nyújt az indiai vallásokban, a buddhizmusban a fizikai törvényekre vonatkozik, ahogyan a dolgok valójában vannak (jatha-bhuta). Gautama Buddha tanításai ezen keresztül mutatják meg a kiutat a szenvedésből (dukkha), amely a valóság tudatosságának kifejlesztését (lásd tudatosság) jelenti. A buddhizmus célja feltárni az egyén által valóságnak vélt és a dolgok valós állapota közötti különbözőséget. Ezt nevezik a helyes szemlélet kifejlesztésének (páli: szamma ditthi). A buddhista tanításokban ez fontos előfeltétele a mentális egészségnek és a jólétnek.

A buddhizmusban magasan fejlett filozófia foglalkozik a valóság természetével. Az egyik alapvető tanítás szerint a világegyetemet felépítő minden összetett dolog (szankhára) ideiglenes állapotú (páli: aniccsa), pillanatról pillanatra keletkezik és múlik el, emiatt konkrét önazonosságtól mentes (átman). A más dolgoktól való független létezés hiánya (anatta) komoly következményeket von maga után a szenvedést okozó feltételektől való megszabadulás lehetőségével kapcsolatban. Ezt az elméletet tartalmazza a függő keletkezés tana.

A buddhizmus történetében a legtöbb tudós és filozófus a forma (anyag) üresség (súnjata) természetével foglalkozott, amely a jelenségek múló és függő természetéhez egy érdekes kiegészítést tesz. A buddhizmusban a valóság a projekció egy formája, amely a karmikus magok (szakharák) gyümölcse (vipáka). Ennek az illúziónak a pontos természetéről viták folynak a különböző buddhista iskolák között. Például:

 Egyes iskolák zavarosnak tartják a „valóság” valótlanságának koncepcióját. Úgy vélik, hogy a látszólagos valóság valóban illúzió csupán, de nem olyan értelemben, hogy az valótlan vagy fantázia, hanem az észlelésünk és az előfeltételezéseink félrevezetnek és azt gondoljuk, hogy a minket alkotó elemektől függetlenek vagyunk. A buddhista gondolkodás szerint a valóságot a karma megnyilvánulásaként jellemzik.
 Más iskolák (például dzogcsen) szerint a vélt valóság valóban nem valós. Egy kortárs tudós szerint „valós értelemben minden, amit látunk életünk során olyan mint egy nagy álom [...]”.

A valóság a buddhista szútrákban
A buddhista szútrák nagy terjedelemben foglalkoznak a valóság fogalmával, amely két nagy területet érintenek — a függő keletkezés tanát (pratítja-szamutpáda) és az ok-okozat tanát (karma és vipáka) — és amelyek a fizikai és a spirituális törvényeket hivatottak egy világképbe tömöríteni. Nincs ugyan egyetlen fő erő, amely a világegyetemet mozgatná - a dolgoknak nincs kezdete, se vége.

Buddha az elmélettel szemben a gyakorlatot részesítette előnyben. Karel Werner szerint A tapasztalás ... ösvényét a korai buddhizmusban dolgozták ki legjobban. Ehhez képest a tanok kevésbé voltak fontosak. Gautama Buddha amennyire lehetséges volt kerülte a végső igazsággal kapcsolatos tanok felállítását, azért, hogy megkímélje követőit attól, hogy azt higgyék, hogy a végső megértés történhet az ehhez hasonló elméletek fogalmi értésén vagy esetleg vak hiten keresztül.

A buddhizmusban tagadják a teremtő isten létezését, mint Brahman vagy az Ábrahámi Isten. Életünkben a létezés átmeneti tényezőinek eredményeit tapasztaljuk, amelyek egymástól függenek. Buddha szerint "[a] világ ok-okozat által létezik, mindent az ok-okozat hoz létre és ugyanez van hatással minden lényre is. Ahogy a csapszeg rögzíti a szekér kerekét a tengelyhez, úgy vannak a lények is rögzítve a létezéshez." (Szutta-nipáta 654)

Objektív fogalomként is tekinthetünk az állandótlanság és az éntelenség koncepciójára. Például ha dekonstruálunk egy összetett dolgot, mondjuk egy lótusz virágot, láthatjuk, hogy a virágot egyetlen „virág elem” sem alkotja, csupán föld, táplálékok, fotoszintetikus energia, esővíz és egyéb entitások, amelyek táplálják és növesztik a virágot. Ez az összes tényező, a Gyémánt szútra szerint, együttesen alkotja a „virágot”. Más szóval, nincs semmilyen esszencia, amely a semmiből lépne fel és amely egyedi és személyes lenne. Ugyanígy nem létezik olyan emberi lélek, amely a fizikai test halála után létezne, vagy amelyet a halálkor meg lehetne különböztetni, hiszen nincs semmi megkülönböztethető. A relatív valóság (például a vélt valóság) abból a hitünkből származik, hogy különbözünk a világ egyéb dolgaitól. Egyes buddhista iskola gondolkodásában a legvégső vagy abszolút igazság az, hogy a dolgok egymással szoros kapcsolatban állnak. A szék és a virág annyiban tekinthetők egynek, hogy mindkettő „nem-szék” és „nem-virág” elemekből áll, ráadásul mindkettőt ugyanazon elemek építik fel.

A mahájána Gyémánt szútrában több olyan rész van, amely a következő képletet tartalmazza: A nem A, ezért A-t úgy nevezzük, hogy A.

Kapcsolódó szócikkek

Jegyzetek

Buddhista filozófia
Tibeti buddhizmus
A valóságot a buddhizmusban úgy nevezik , hogy dharma ( szanszkrit ) vagy dhamma ( páli ) . Ez a kifejezés , amely fogalmi keretet nyújt az indiai vallásokban , a buddhizmusban a fizikai törvényekre vonatkozik , ahogyan a dolgok valójában vannak ( jatha-bhuta ) . Gautama Buddha tanításai ezen keresztül mutatják meg a kiutat a szenvedésből ( dukkha ) , amely a valóság tudatosságának kifejlesztését ( lásd tudatosság ) jelenti . A buddhizmus célja feltárni az egyén által valóságnak vélt és a dolgok valós állapota közötti különbözőséget . Ezt nevezik a helyes szemlélet kifejlesztésének ( páli : szamma ditthi ) . A buddhista tanításokban ez fontos előfeltétele a mentális egészségnek és a jólétnek . A buddhizmusban magasan fejlett filozófia foglalkozik a valóság természetével . Az egyik alapvető tanítás szerint a világegyetemet felépítő minden összetett dolog ( szankhára ) ideiglenes állapotú ( páli : aniccsa ) , pillanatról pillanatra keletkezik és múlik el , emiatt konkrét önazonosságtól mentes ( átman ) . A más dolgoktól való független létezés hiánya ( anatta ) komoly következményeket von maga után a szenvedést okozó feltételektől való megszabadulás lehetőségével kapcsolatban . Ezt az elméletet tartalmazza a függő keletkezés tana . A buddhizmus történetében a legtöbb tudós és filozófus a forma ( anyag ) üresség ( súnjata ) természetével foglalkozott , amely a jelenségek múló és függő természetéhez egy érdekes kiegészítést tesz . A buddhizmusban a valóság a projekció egy formája , amely a karmikus magok ( szakharák ) gyümölcse ( vipáka ) . Ennek az illúziónak a pontos természetéről viták folynak a különböző buddhista iskolák között . Például : Egyes iskolák zavarosnak tartják a „ valóság” valótlanságának koncepcióját . Úgy vélik , hogy a látszólagos valóság valóban illúzió csupán , de nem olyan értelemben , hogy az valótlan vagy fantázia , hanem az észlelésünk és az előfeltételezéseink félrevezetnek és azt gondoljuk , hogy a minket alkotó elemektől függetlenek vagyunk . A buddhista gondolkodás szerint a valóságot a karma megnyilvánulásaként jellemzik . Más iskolák ( például dzogcsen ) szerint a vélt valóság valóban nem valós . Egy kortárs tudós szerint „ valós értelemben minden , amit látunk életünk során olyan mint egy nagy álom [ ...]” . A valóság a buddhista szútrákban A buddhista szútrák nagy terjedelemben foglalkoznak a valóság fogalmával , amely két nagy területet érintenek — a függő keletkezés tanát ( pratítja-szamutpáda ) és az ok-okozat tanát ( karma és vipáka ) — és amelyek a fizikai és a spirituális törvényeket hivatottak egy világképbe tömöríteni . Nincs ugyan egyetlen fő erő , amely a világegyetemet mozgatná - a dolgoknak nincs kezdete , se vége . Buddha az elmélettel szemben a gyakorlatot részesítette előnyben . Karel Werner szerint A tapasztalás\... ösvényét a korai buddhizmusban dolgozták ki legjobban . Ehhez képest a tanok kevésbé voltak fontosak . Gautama Buddha amennyire lehetséges volt kerülte a végső igazsággal kapcsolatos tanok felállítását , azért , hogy megkímélje követőit attól , hogy azt higgyék , hogy a végső megértés történhet az ehhez hasonló elméletek fogalmi értésén vagy esetleg vak hiten keresztül . A buddhizmusban tagadják a teremtő isten létezését , mint Brahman vagy az Ábrahámi Isten . Életünkben a létezés átmeneti tényezőinek eredményeit tapasztaljuk , amelyek egymástól függenek . Buddha szerint " [ a ] világ ok-okozat által létezik , mindent az ok-okozat hoz létre és ugyanez van hatással minden lényre is . Ahogy a csapszeg rögzíti a szekér kerekét a tengelyhez , úgy vannak a lények is rögzítve a létezéshez . " ( Szutta-nipáta Objektív fogalomként is tekinthetünk az állandótlanság és az éntelenség koncepciójára . Például ha dekonstruálunk egy összetett dolgot , mondjuk egy lótusz virágot , láthatjuk , hogy a virágot egyetlen „ virág elem” sem alkotja , csupán föld , táplálékok , fotoszintetikus energia , esővíz és egyéb entitások , amelyek táplálják és növesztik a virágot . Ez az összes tényező , a Gyémánt szútra szerint , együttesen alkotja a „ virágot” . Más szóval , nincs semmilyen esszencia , amely a semmiből lépne fel és amely egyedi és személyes lenne . Ugyanígy nem létezik olyan emberi lélek , amely a fizikai test halála után létezne , vagy amelyet a halálkor meg lehetne különböztetni , hiszen nincs semmi megkülönböztethető . A relatív valóság ( például a vélt valóság ) abból a hitünkből származik , hogy különbözünk a világ egyéb dolgaitól . Egyes buddhista iskola gondolkodásában a legvégső vagy abszolút igazság az , hogy a dolgok egymással szoros kapcsolatban állnak . A szék és a virág annyiban tekinthetők egynek , hogy mindkettő „ nem-szék” és „ nem-virág” elemekből áll , ráadásul mindkettőt ugyanazon elemek építik fel . A mahájána Gyémánt szútrában több olyan rész van , amely a következő képletet tartalmazza : A nem A , ezért A-t úgy nevezzük , hogy A . Kapcsolódó szócikkek Jegyzetek Buddhista filozófia Tibeti buddhizmus