Agorafobija
Agorafobija ir garīgi un uzvedības traucējumi, īpaši trauksmes traucējumi, kam raksturīgi trauksmes simptomi situācijās, kad persona uztver savu vidi kā nedrošu un no kuras nav viegla izkļūšanas veida. Šādas situācijas var ietvert atklātas vietas, sabiedrisko transportu, iepirkšanās centrus, cilvēku pūļus un rindas vai vienkārši atrašanos ārpus savas mājas. Atrodoties šādās situācijās, var rasties panikas lēkme. Ietekmētie darīs visu, lai izvairītos no šādām situācijām. Smagos gadījumos cilvēki var kļūt pilnīgi nespējīgi pamest savas mājas.

Tiek uzskatīts, ka agorafobija rodas ģenētisku un vides faktoru kombinācijas dēļ. Stāvoklis bieži rodas ģimenēs, un to var izraisīt stresa vai traumatiski notikumi, piemēram, vecāku nāve vai uzbrukums. DSM-5 agorafobija ir klasificēta kā fobija kopā ar specifiskām fobijām un sociālajām fobijām. Citi apstākļi, kas var izraisīt līdzīgus simptomus, ir šķiršanās trauksme, posttraumatiskā stresa sindroms un rekurenti depresīvi traucējumi. Ir pierādīts, ka agorafobijas diagnoze ir saistīta ar depresiju, vielu lietošanu un pašnāvības domām.

Nereti agorafobija izzūd bez ārstēšanas. Ārstēšanu parasti veic ar konsultāciju veidu, ko sauc par kognitīvi biheiviorālo terapiju. Šāda terapija rada palīdz apmēram pusei cilvēku ar šādu fobiju. Dažos gadījumos tie, kuriem diagnosticēta agorafobija, ir ziņojuši par benzodiazepīnu un antipsihotisko līdzekļu palielināšanu. Agorafobija skar aptuveni 1,7% pieaugušo. Sievietes skar apmēram divas reizes biežāk nekā vīriešus. Stāvoklis bērniem ir reti sastopams, bieži sākas agrīnā pieaugušā vecumā un kļūst retāk sastopams vecumdienās.

Atsauces 

Psihiski un uzvedības traucējumi
Agorafobija ir garīgi un uzvedības traucējumi , īpaši trauksmes traucējumi , kam raksturīgi trauksmes simptomi situācijās , kad persona uztver savu vidi kā nedrošu un no kuras nav viegla izkļūšanas veida . Šādas situācijas var ietvert atklātas vietas , sabiedrisko transportu , iepirkšanās centrus , cilvēku pūļus un rindas vai vienkārši atrašanos ārpus savas mājas . Atrodoties šādās situācijās , var rasties panikas lēkme . Ietekmētie darīs visu , lai izvairītos no šādām situācijām . Smagos gadījumos cilvēki var kļūt pilnīgi nespējīgi pamest savas mājas . Tiek uzskatīts , ka agorafobija rodas ģenētisku un vides faktoru kombinācijas dēļ . Stāvoklis bieži rodas ģimenēs , un to var izraisīt stresa vai traumatiski notikumi , piemēram , vecāku nāve vai uzbrukums . DSM -5 agorafobija ir klasificēta kā fobija kopā ar specifiskām fobijām un sociālajām fobijām . Citi apstākļi , kas var izraisīt līdzīgus simptomus , ir šķiršanās trauksme , posttraumatiskā stresa sindroms un rekurenti depresīvi traucējumi . Ir pierādīts , ka agorafobijas diagnoze ir saistīta ar depresiju , vielu lietošanu un pašnāvības domām . Nereti agorafobija izzūd bez ārstēšanas . Ārstēšanu parasti veic ar konsultāciju veidu , ko sauc par kognitīvi biheiviorālo terapiju . Šāda terapija rada palīdz apmēram pusei cilvēku ar šādu fobiju . Dažos gadījumos tie , kuriem diagnosticēta agorafobija , ir ziņojuši par benzodiazepīnu un antipsihotisko līdzekļu palielināšanu . Agorafobija skar aptuveni7 % pieaugušo . Sievietes skar apmēram divas reizes biežāk nekā vīriešus . Stāvoklis bērniem ir reti sastopams , bieži sākas agrīnā pieaugušā vecumā un kļūst retāk sastopams vecumdienās . Atsauces Psihiski un uzvedības traucējumi