Pēdējais vakarēdiens (Tintoreto)
"Pēdējais vakarēdiens" ir itāļu renesanses gleznotāja Tintoreto glezna. Tā gleznota uz audekla ar eļļas krāsām un tapusi laikā no 1592. līdz 1594. gadam. Tā atrodas Sandžordžo Madžores bazilikā, Venēcijā, Itālijas ziemeļos.

Pārskats 

Tintoreto pēdējo vakarēdienu mākslinieka karjeras laikā attēlojis vairākkārt. Viņa agrākās gleznas Sanmarkuolas (1547) un Sanfeličes baznīcai (1559) ainu attēlo no frontālas perspektīvas, tēliem sēžot pie galda, kas novietots paralēli attēla plaknei. Šādi pēdējais vakarēdiens gleznots visbiežāk, kā zināmākais piemērs ir Leonardo da Vinči 1490. gadu beigu sienas gleznojums Milānā, Itālijā.

Tintoreto 1592.—1594. gada glezna, kas tapusi viņa dzīves pēdējos gados, ievērojami atkāpjas no šīs kompozīcijas. Ainas centru aizņem nevis apustuļi, bet otršķirīgi tēli, tādi kā sieviete, kas nes ēdienu un kalpi, kuri paņem šķīvjus no galda. Galds, pie kura sēž apustuļi, pa stāvu diagonāli atvirzās attēla dziļumā. Tintoreto ar gaismas attēlojumu radījis personīgu atmosfēru, tai nākot gan no griestu lampas, gan Jēzus oreola. Virs ainas lidinās vairāki eņģeļi.  

Tintoreto "Pēdējais vakarēdiens" izmanto manierisma paņēmienus, īpaši tas manāms kompleksajā un radikāli asimetriskajā kompozīcijā. Savā dinamiskumā un uzsvarā uz ikdienišķo aina ir līdzīga Venēciešu krogus ainām — gleznā manāma pāreja uz baroku. "Šīs dramatiskās ainas spēja aizraut skatītājus, kā arī pieturoties kontrreformācijas ideāliem un katoliskās baznīcas ticības reliģiskās mākslas didaktiskajai dabai."

Atsauces

Bibliogrāfija 
 Carrassat, P.F.R., Maestros de la pintura, Spes Editorial, S.L., 2005. 

Tintoreto gleznas
" Pēdējais vakarēdiens " ir itāļu renesanses gleznotāja Tintoreto glezna . Tā gleznota uz audekla ar eļļas krāsām un tapusi laikā no līdz gadam . Tā atrodas Sandžordžo Madžores bazilikā , Venēcijā , Itālijas ziemeļos . Pārskats Tintoreto pēdējo vakarēdienu mākslinieka karjeras laikā attēlojis vairākkārt . Viņa agrākās gleznas Sanmarkuolasun Sanfeličes baznīcaiainu attēlo no frontālas perspektīvas , tēliem sēžot pie galda , kas novietots paralēli attēla plaknei . Šādi pēdējais vakarēdiens gleznots visbiežāk , kā zināmākais piemērs ir Leonardo da Vinči gadu beigu sienas gleznojums Milānā , Itālijā . Tintoreto —1594. gada glezna , kas tapusi viņa dzīves pēdējos gados , ievērojami atkāpjas no šīs kompozīcijas . Ainas centru aizņem nevis apustuļi , bet otršķirīgi tēli , tādi kā sieviete , kas nes ēdienu un kalpi , kuri paņem šķīvjus no galda . Galds , pie kura sēž apustuļi , pa stāvu diagonāli atvirzās attēla dziļumā . Tintoreto ar gaismas attēlojumu radījis personīgu atmosfēru , tai nākot gan no griestu lampas , gan Jēzus oreola . Virs ainas lidinās vairāki eņģeļi . Tintoreto " Pēdējais vakarēdiens " izmanto manierisma paņēmienus , īpaši tas manāms kompleksajā un radikāli asimetriskajā kompozīcijā . Savā dinamiskumā un uzsvarā uz ikdienišķo aina ir līdzīga Venēciešu krogus ainām — gleznā manāma pāreja uz baroku . " Šīs dramatiskās ainas spēja aizraut skatītājus , kā arī pieturoties kontrreformācijas ideāliem un katoliskās baznīcas ticības reliģiskās mākslas didaktiskajai dabai . " Atsauces Bibliogrāfija Carrassat , P. F. R. , Maestros de la pintura , Spes Editorial , S. L. , Tintoreto gleznas