Sirds ritma variabilitāte
Sirds ritma variabilitāte () ir fizioloģiska parādība laika intervālos starp sirdsdarbības sitieniem. To mēra ar variāciju un sitienu intervālu izmaiņām.

Citi izmantotie termini ietver: "cikla garuma variabilitāte", "R — R variabilitāte" (kur R ir punkts, kas atbilst EKG viļņa QRS kompleksa maksimumam; un RR ir intervāls starp secīgajiem R), un "sirds perioda variabilitāte".

Sitienu noteikšanai tiek izmantotas šādas metodes: EKG, asinsspiediens, ballistokardiogrammas, un pulsa viļņu signāls, kas iegūts no fotopletismogrāfijas (PPG). EKG tiek uzskatīts par labāku, jo tas nodrošina skaidru viļņu formu, kas ļauj vieglāk izslēgt sirds sitienus, kuru izcelsme nav sinoatriālajā mezglā. Termins "NN" tiek izmantots RR vietā, lai uzsvērtu to, ka apstrādātie sitieni ir "normāli" sitieni.

Klīniskā nozīme 
Ir pierādīts, ka samazināts HRV ir mirstības prognozētājs pēc miokarda infarkta lai gan citi ir pierādījuši, ka informācija par HRV, kas attiecas uz akūtu miokarda infarkta izdzīvošanu, ir pilnībā iekļauta vidējā sirdsdarbības ātrumā. Ar mainītu (parasti zemāku) HRV var būt saistīti arī virkne citu rezultātu un apstākļu, tostarp sastrēguma sirds mazspēja, diabētiskā neiropātija, depresija pēc sirds transplantācijas, uzņēmība pret SIDS un slikta izdzīvošana priekšlaicīgi dzimušiem zīdaiņiem, kā arī noguruma smagums hroniska noguruma sindroma gadījumā.

Psiholoģiskie un sociālie aspekti 

Psihofizioloģijas jomā ir interese par HRV. Piemēram, HRV ir saistīts ar emocionālu uzbudinājumu. Ir konstatēts, ka augstas frekvences (HF) aktivitāte ir samazināta apstākļos, kad ir akūts laika trūkums un emocionāla spriedze un paaugstināts trauksmes stāvoklis, kas iespējams saistīts ar fokusētu uzmanību un motora inhibīciju. Ir pierādīts, ka HRV ir samazinājies personām, kuras paziņojušas, ka vairāk uztraucas. Personām ar posttraumatiskā stresa traucējumiem (PTSD) HRV un tā HF komponents (skatīt zemāk) ir samazināts, bet zemfrekvences (LF) komponents ir paaugstināts. Turklāt PTSD pacienti neuzrādīja LF vai HF reaktivitāti, atsaucoties uz traumatisku notikumu.

Neiroviscerālā integrācija ir HRV modelis, kas centrālo autonomo tīklu uzskata par kognitīvās, uzvedības un fizioloģiskās regulēšanas lēmumu pieņēmēju, jo tie attiecas uz emociju nepārtrauktību. Neiroviscerālās integrācijas modelis apraksta, kā prefrontālā garoza regulē aktivitāti limbiskajās struktūrās, kas nomāc parasimpātiskās nervu sistēmas (PSNS) aktivitāti un aktivizē simpātiskās nervu sistēmas (SNS) ķēdes. Šo divu autonomās sistēmas zaru izejas atšķirības rada HRV un aktivitāte prefrontālajā garozā var modulēt HRV.

HRV ir neatbilstīgo atšķirību rādītājs starp katru sirdsdarbību, un to izmanto kā indeksu dažādiem psiholoģijas aspektiem. Tiek ziņots, ka HRV ir gan parasimpātiskās nervu sistēmas, gan simpātiskās nervu sistēmas ietekmes indekss. Dažādi psiholoģijas aspekti atspoguļo šo divu ietekmju līdzsvaru. Piemēram, augstajam HRV tiek parādīta pareiza emociju regulēšana, lēmumu pieņemšana un uzmanība, un zems HRV atspoguļo pretējo. Parasimpātiskā nervu sistēma ātri darbojas, lai samazinātu sirdsdarbības ātrumu, bet SNS darbojas lēni, lai palielinātu sirdsdarbības ātrumu, un tas ir svarīgi, jo tas attiecas uz dažādiem iepriekš minētajiem psiholoģiskajiem stāvokļiem. Piemēram, kāds ar augstu HRV var atspoguļot paaugstinātu parasimpātisko aktivitāti, un kāds ar zemu HRV var atspoguļot paaugstinātu simpātisko aktivitāti.

Emocijas rodas no laika un situāciju ietekmēm uz cilvēku. Spēja regulēt emocijas ir būtiska sociālajai videi un cilvēka labsajūtai. HRV ir nodrošinājis logu fizioloģiskajiem komponentiem, kas saistīti ar emocionālo regulējumu. Ir pierādīts, ka HRV atspoguļo emocionālo regulējumu divos dažādos līmeņos — atpūšoties un veicot uzdevumu. Pētījumi liecina, ka cilvēks ar augstāku HRV atpūtas laikā var nodrošināt atbilstošākas emocionālās reakcijas, salīdzinot ar tiem, kuriem miera stāvoklī ir zems HRV. Empīriskie pētījumi atklāja, ka HRV var atspoguļot labāku emocionālo regulējumu tiem, kuriem ir augstāks HRV miera stāvoklī, īpaši ar negatīvām emocijām. Veicot uzdevumu, HRV var mainīties, īpaši, ja cilvēkiem ir jāregulē savas emocijas. Vissvarīgākais ir tas, ka individuālās atšķirības ir saistītas ar spēju regulēt emocijas.

Atsauces

Ārējās saites 
 Association for Applied Psychophysiology and Biofeedback
 Biofeedback Federation of Europe
 1996 guidelines
 Review on the mechanisms of cardiovascular variability in the Journal of Physiology
 Courses and educational materials 
 Heart Rate Variability and Ayurveda

Kardioloģija
Medicīnas statistika
Sirds ritma variabilitāte ( ) ir fizioloģiska parādība laika intervālos starp sirdsdarbības sitieniem . To mēra ar variāciju un sitienu intervālu izmaiņām . Citi izmantotie termini ietver : " cikla garuma variabilitāte " , " R — R variabilitāte " ( kur R ir punkts , kas atbilst EKG viļņa QRS kompleksa maksimumam ; un RR ir intervāls starp secīgajiem R ) , un " sirds perioda variabilitāte " . Sitienu noteikšanai tiek izmantotas šādas metodes : EKG , asinsspiediens , ballistokardiogrammas , un pulsa viļņu signāls , kas iegūts no fotopletismogrāfijas ( PPG ) . EKG tiek uzskatīts par labāku , jo tas nodrošina skaidru viļņu formu , kas ļauj vieglāk izslēgt sirds sitienus , kuru izcelsme nav sinoatriālajā mezglā . Termins " NN " tiek izmantots RR vietā , lai uzsvērtu to , ka apstrādātie sitieni ir " normāli " sitieni . Klīniskā nozīme Ir pierādīts , ka samazināts HRV ir mirstības prognozētājs pēc miokarda infarkta lai gan citi ir pierādījuši , ka informācija par HRV , kas attiecas uz akūtu miokarda infarkta izdzīvošanu , ir pilnībā iekļauta vidējā sirdsdarbības ātrumā . Ar mainītu ( parasti zemāku ) HRV var būt saistīti arī virkne citu rezultātu un apstākļu , tostarp sastrēguma sirds mazspēja , diabētiskā neiropātija , depresija pēc sirds transplantācijas , uzņēmība pret SIDS un slikta izdzīvošana priekšlaicīgi dzimušiem zīdaiņiem , kā arī noguruma smagums hroniska noguruma sindroma gadījumā . Psiholoģiskie un sociālie aspekti Psihofizioloģijas jomā ir interese par HRV . Piemēram , HRV ir saistīts ar emocionālu uzbudinājumu . Ir konstatēts , ka augstas frekvences ( HF ) aktivitāte ir samazināta apstākļos , kad ir akūts laika trūkums un emocionāla spriedze un paaugstināts trauksmes stāvoklis , kas iespējams saistīts ar fokusētu uzmanību un motora inhibīciju . Ir pierādīts , ka HRV ir samazinājies personām , kuras paziņojušas , ka vairāk uztraucas . Personām ar posttraumatiskā stresa traucējumiem ( PTSD ) HRV un tā HF komponents ( skatīt zemāk ) ir samazināts , bet zemfrekvences ( LF ) komponents ir paaugstināts . Turklāt PTSD pacienti neuzrādīja LF vai HF reaktivitāti , atsaucoties uz traumatisku notikumu . Neiroviscerālā integrācija ir HRV modelis , kas centrālo autonomo tīklu uzskata par kognitīvās , uzvedības un fizioloģiskās regulēšanas lēmumu pieņēmēju , jo tie attiecas uz emociju nepārtrauktību . Neiroviscerālās integrācijas modelis apraksta , kā prefrontālā garoza regulē aktivitāti limbiskajās struktūrās , kas nomāc parasimpātiskās nervu sistēmas ( PSNS ) aktivitāti un aktivizē simpātiskās nervu sistēmas ( SNS ) ķēdes . Šo divu autonomās sistēmas zaru izejas atšķirības rada HRV un aktivitāte prefrontālajā garozā var modulēt HRV . HRV ir neatbilstīgo atšķirību rādītājs starp katru sirdsdarbību , un to izmanto kā indeksu dažādiem psiholoģijas aspektiem . Tiek ziņots , ka HRV ir gan parasimpātiskās nervu sistēmas , gan simpātiskās nervu sistēmas ietekmes indekss . Dažādi psiholoģijas aspekti atspoguļo šo divu ietekmju līdzsvaru . Piemēram , augstajam HRV tiek parādīta pareiza emociju regulēšana , lēmumu pieņemšana un uzmanība , un zems HRV atspoguļo pretējo . Parasimpātiskā nervu sistēma ātri darbojas , lai samazinātu sirdsdarbības ātrumu , bet SNS darbojas lēni , lai palielinātu sirdsdarbības ātrumu , un tas ir svarīgi , jo tas attiecas uz dažādiem iepriekš minētajiem psiholoģiskajiem stāvokļiem . Piemēram , kāds ar augstu HRV var atspoguļot paaugstinātu parasimpātisko aktivitāti , un kāds ar zemu HRV var atspoguļot paaugstinātu simpātisko aktivitāti . Emocijas rodas no laika un situāciju ietekmēm uz cilvēku . Spēja regulēt emocijas ir būtiska sociālajai videi un cilvēka labsajūtai . HRV ir nodrošinājis logu fizioloģiskajiem komponentiem , kas saistīti ar emocionālo regulējumu . Ir pierādīts , ka HRV atspoguļo emocionālo regulējumu divos dažādos līmeņos — atpūšoties un veicot uzdevumu . Pētījumi liecina , ka cilvēks ar augstāku HRV atpūtas laikā var nodrošināt atbilstošākas emocionālās reakcijas , salīdzinot ar tiem , kuriem miera stāvoklī ir zems HRV . Empīriskie pētījumi atklāja , ka HRV var atspoguļot labāku emocionālo regulējumu tiem , kuriem ir augstāks HRV miera stāvoklī , īpaši ar negatīvām emocijām . Veicot uzdevumu , HRV var mainīties , īpaši , ja cilvēkiem ir jāregulē savas emocijas . Vissvarīgākais ir tas , ka individuālās atšķirības ir saistītas ar spēju regulēt emocijas . Atsauces Ārējās saites Association for Applied Psychophysiology and Biofeedback Biofeedback Federation of Europe guidelines Review on the mechanisms of cardiovascular variability in the Journal of Physiology Courses and educational materials Heart Rate Variability and Ayurveda Kardioloģija Medicīnas statistika