Dmitrijs Ļihačovs
Dmitrijs Ļihačovs (; dzimis , miris ) bija padomju un krievu filologs, kultorologs, mākslas vēstures zinātnieks, lingvists, filoloģijas zinātņu doktors (1947), profesors, Krievijas Kultūras fonda (līdz 1991. gadam — Padomju) valdes priekšsēdētājs (1986—1993).

Ļihačovs ir krievu literatūras un krievu kultūras vēstures jautājumiem veltītu fundamentālu darbu autors. Pazīstams kā viens no vadošajiem senkrievu valodas speciālistiem,.

Biogrāfija

Dzīves sākuma posms 
Dmitrijs Ļihačovs piedzima 1906. gadā Sanktpēterburgā inteliģentu ģimenē. Tēvs Sergejs Ļihačovs bija inženieris-elektriķis. Dmitrijs uzsāka mācības vēl cariskās Krievijas ģimnāzijā, bet pēc Oktobra revolūcijas mācījās padomju skolā. Jau bērnībā saķa interesēties par literatūru. 1923. gadā (16 gadu vecumā) Ļihačovs iestājās Ļeņingradas Valsts universitātes Sabiedrisko zinātņu fakultātē, ko absolvēja 1928. gadā ar diviem diplomiem — romāņu-germāņu un slāvu-krievu valodniecības un literatūras specialitātēs.

Piedzīvotās padomju represijas 
Pēc studiju pabeigšanas Ļihačovs tika represēts par piedalīšanās studentu pulciņā ar nosaukumu "Kosmiskā zinātņu akadēmija". Padomju represīvās institūcijas bija uzsākušas dažādu varas ideoloģijai neatbilstošu grupu izskaušanu. Ļihačovs kopā ar citiem pulciņa dalībniekiem tika arestēts 1928. gada 8. februārī un notiesāts uz 5 gadiem par "kontrrevolucionāru darbību".

Viņš piedzīvojis izsūtījumu uz Solovku salām Gulaga nometnē, kā ieslodzītais piedalījies Baltās-Baltijas jūras kanāla celtniecībā. Kopumā pavadījis ieslodzījumā četrus ar pusi gadus. Atbrīvots pusgadu pirms termiņa sakarā ar Staļina atļauju par godu Baltās-Baltijas jūras kanāla pabeigšanai atbrīvot celtniecībā nodarbinātos ieslodzītos. Ļihačovs tika atbrīvots ar sarkanu atzīmi uz dokumenta "par labu darbu" un ar atļauju dzīvot jebkurā PSRS teritorijas vietā.

Atgriešanās pēc izsūtījuma 
Ļihačovs 1932. gadā atgriezās Ļeņingradā, sāka strādāt par korektoru PSRS Zinātņu akadēmijas izdevniecībā, kā arī atsāka ar literatūras pētniecību saistītu darbību. 1936. gadā Ļihačovam dzēsa sodāmību pēc PSRS Zinātņu akadēmijas prezidenta akadēmiķa A. Karpinska un Tautas komisariāta vadītāja N. Kriļenko lūguma.

1937. gadā Ļihačovu ģimenē piedzima divas meitas (dvīnes). Otrā pasaules kara laikā Ļihačovu ģimene piedzīvoja Ļeņingradas blokādi. Tomēr 1942. gada jūnijā viņiem izdevās evakuēties no aplenktās Ļeņingradas pa "Dzīvības ceļu" pāri Lādogas ezeram. Pēc tam Ļihačovs kopā ar ģimeni devās uz Kazaņu.

Darbs filoloģijā un kultūras vēstures jomā 
1938. gadā Ļihačovs sāka strādāt par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas literatūras institūtā, sauktā par Puškina namu. Vēlāk viņš kļuva par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku (1941—1954), pēc tam par sektora vadītāju, bet no 1986. gada — par senkrievu literatūras nodaļas vadītāju.

1946. gadā Ļihačovs uzsāka pasniedzēja darbu Ļeņingradas Valsts universitātē kā docents. 1947. gadā aizstāvēja filoloģijas zinātņu doktora disertāciju. Vēlāk bija profesors Ļeņingradas Valsts universitātes Vēstures fakultātē (1951—1953), lasīja vairākus lekciju kursus par Krievijas hroniku vēsturi, senās Krievijas kultūras vēsturi. Ļihačovs bija PSRS Rakstnieku savienības biedrs kopš 1956. gada.

Ļihačovs sarakstījis 40 grāmatas par senkrievu literatūras teoriju un vēsturi, no kurām daudzas tulkotas vairākās valodās. Ļihačovs ir 500 zinātnisko un 600 publicistisko darbu autors. Ļihačova darbi tika augstu novērtēti. Ļihačovs kļuva par PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli (1953) un vēlāk par akadēmiķi (1970), saņēma Sociālistiskā Darba Varoņa goda nosaukumu (1986), Staļina 2. pakāpes prēmiju (1952), PSRS Valsts prēmiju (1969), Krievijas Federācijas Valsts prēmiju (1993). Ļihačovs apbalvots ar vairākām starptautiskām prēmijām, tai skaitā viņam piešķirta pirmā Eiropas prēmija par darbu kultūras jomā (1988).

Ļihačovs bija aktīvs sabiedriskajā dzīvē, viens no Sanktpēterburgas inteliģences kongresa dibinātājiem. Aizstāvēja kultūru, morāles un garīguma vērtības, dažkārt tika pat dēvēts par Krievijas sirdsapziņu.

Ļihačovs nomira 1999. gada 30. septembrī. Apglabāts netālu no Sanktpēterburgas, Komarovas ciemata kapsētā.

Par godu Ļihačovam ir nosaukta mazā planēta 2877 Likhachev, kuru 1969. gadā atklāja padomju astronome Ludmila Čerņiha.

Atsauces

Ārējās saites 

 Dmitrijs Ļihačovs saitā «Герои страны» 
 Dmitrija Ļihačova vārdā nosauktā fonda mājaslapa 

1906. gadā dzimušie
Sanktpēterburgā dzimušie
1999. gadā mirušie
Krievu filologi
Padomju represijās cietušie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Staļina prēmijas laureāti
PSRS Valsts prēmijas laureāti
Sociālistiskā Darba varoņi
Dmitrijs Ļihačovs ( ; dzimis , miris ) bija padomju un krievu filologs , kultorologs , mākslas vēstures zinātnieks , lingvists , filoloģijas zinātņu doktors profesors , Krievijas Kultūras fonda ( līdz gadam — Padomju ) valdes priekšsēdētājs1993 ) . Ļihačovs ir krievu literatūras un krievu kultūras vēstures jautājumiem veltītu fundamentālu darbu autors . Pazīstams kā viens no vadošajiem senkrievu valodas speciālistiem , . Biogrāfija Dzīves sākuma posms Dmitrijs Ļihačovs piedzima gadā Sanktpēterburgā inteliģentu ģimenē . Tēvs Sergejs Ļihačovs bija inženieris -elektriķis . Dmitrijs uzsāka mācības vēl cariskās Krievijas ģimnāzijā , bet pēc Oktobra revolūcijas mācījās padomju skolā . Jau bērnībā saķa interesēties par literatūru . gadāgadu vecumā ) Ļihačovs iestājās Ļeņingradas Valsts universitātes Sabiedrisko zinātņu fakultātē , ko absolvēja gadā ar diviem diplomiem — romāņu - germāņu un slāvu -krievu valodniecības un literatūras specialitātēs . Piedzīvotās padomju represijas Pēc studiju pabeigšanas Ļihačovs tika represēts par piedalīšanās studentu pulciņā ar nosaukumu " Kosmiskā zinātņu akadēmija " . Padomju represīvās institūcijas bija uzsākušas dažādu varas ideoloģijai neatbilstošu grupu izskaušanu . Ļihačovs kopā ar citiem pulciņa dalībniekiem tika arestēts gada februārī un notiesāts uzgadiem par " kontrrevolucionāru darbību " . Viņš piedzīvojis izsūtījumu uz Solovku salām Gulaga nometnē , kā ieslodzītais piedalījies Baltās-Baltijas jūras kanāla celtniecībā . Kopumā pavadījis ieslodzījumā četrus ar pusi gadus . Atbrīvots pusgadu pirms termiņa sakarā ar Staļina atļauju par godu Baltās-Baltijas jūras kanāla pabeigšanai atbrīvot celtniecībā nodarbinātos ieslodzītos . Ļihačovs tika atbrīvots ar sarkanu atzīmi uz dokumenta " par labu darbu " un ar atļauju dzīvot jebkurā PSRS teritorijas vietā . Atgriešanās pēc izsūtījuma Ļihačovs gadā atgriezās Ļeņingradā , sāka strādāt par korektoru PSRS Zinātņu akadēmijas izdevniecībā , kā arī atsāka ar literatūras pētniecību saistītu darbību . gadā Ļihačovam dzēsa sodāmību pēc PSRS Zinātņu akadēmijas prezidenta akadēmiķa A. Karpinska un Tautas komisariāta vadītāja N. Kriļenko lūguma . 1937. gadā Ļihačovu ģimenē piedzima divas meitas ( dvīnes ) . Otrā pasaules kara laikā Ļihačovu ģimene piedzīvoja Ļeņingradas blokādi . Tomēr gada jūnijā viņiem izdevās evakuēties no aplenktās Ļeņingradas pa " Dzīvības ceļu " pāri Lādogas ezeram . Pēc tam Ļihačovs kopā ar ģimeni devās uz Kazaņu . Darbs filoloģijā un kultūras vēstures jomā 1938. gadā Ļihačovs sāka strādāt par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku Krievijas Zinātņu akadēmijas Krievijas literatūras institūtā , sauktā par Puškina namu . Vēlāk viņš kļuva par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku1954 ) , pēc tam par sektora vadītāju , bet no gada — par senkrievu literatūras nodaļas vadītāju . 1946. gadā Ļihačovs uzsāka pasniedzēja darbu Ļeņingradas Valsts universitātē kā docents . gadā aizstāvēja filoloģijas zinātņu doktora disertāciju . Vēlāk bija profesors Ļeņingradas Valsts universitātes Vēstures fakultātē1953 ) , lasīja vairākus lekciju kursus par Krievijas hroniku vēsturi , senās Krievijas kultūras vēsturi . Ļihačovs bija PSRS Rakstnieku savienības biedrs kopš gada . Ļihačovs sarakstījisgrāmatas par senkrievu literatūras teoriju un vēsturi , no kurām daudzas tulkotas vairākās valodās . Ļihačovs irzinātnisko unpublicistisko darbu autors . Ļihačova darbi tika augstu novērtēti . Ļihačovs kļuva par PSRS Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekliun vēlāk par akadēmiķi saņēma Sociālistiskā Darba Varoņa goda nosaukumu Staļina pakāpes prēmiju PSRS Valsts prēmiju Krievijas Federācijas Valsts prēmiju Ļihačovs apbalvots ar vairākām starptautiskām prēmijām , tai skaitā viņam piešķirta pirmā Eiropas prēmija par darbu kultūras jomā Ļihačovs bija aktīvs sabiedriskajā dzīvē , viens no Sanktpēterburgas inteliģences kongresa dibinātājiem . Aizstāvēja kultūru , morāles un garīguma vērtības , dažkārt tika pat dēvēts par Krievijas sirdsapziņu . Ļihačovs nomira gada septembrī . Apglabāts netālu no Sanktpēterburgas , Komarovas ciemata kapsētā . Par godu Ļihačovam ir nosaukta mazā planēta Likhachev , kuru gadā atklāja padomju astronome Ludmila Čerņiha . Atsauces Ārējās saites Dmitrijs Ļihačovs saitā « Герои страны » Dmitrija Ļihačova vārdā nosauktā fonda mājaslapa 1906. gadā dzimušie Sanktpēterburgā dzimušie 1999. gadā mirušie Krievu filologi Padomju represijās cietušie Ar Ļeņina ordeni apbalvotie Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie Staļina prēmijas laureāti PSRS Valsts prēmijas laureāti Sociālistiskā Darba varoņi