Pilums
Pilums jeb pīls () bija īpaši darināts šķēps, kuru galvenokārt izmantoja romiešu karaspēks Senajā Romā. Parasti katra leģionāra bruņojumā ietilpa divi šādi šķēpi, kas kopā ar gladiusu un vairogu (scutum) veidoja daļu no romiešu karavīra pamatbruņojuma.

Izcelsme 
Mūsdienu pētnieku vidū vēl joprojām nav vienprātības par piluma izcelsmi. Tāpat izcelsmes noteikšanu apgrūtina fakts, ka jau Tits Līvijs, Plīnijs Vecākais, Plūtarhs un citi seno laiku autori nav bijuši vienisprātis par to, no kurienes romieši pilumam raksturīgo dizainu aizguvuši. Lai gan senākie rakstiskie avoti, kuros ir minēts romiešu pilums, tiek datēti ar 3. un 2. gadsimta miju pirms mūsu ēras (p.m.ē.), vairāki arheoloģiskie izrakumi parāda, ka romiešu pilumam līdzīgi šķēpi Itālijas teritorijā bijuši sastopami jau 6. un 5. gadsimtā p.m.ē.

Mūsdienu pētnieki pieļauj, ka romieši savu specifisko šķēpu visticamāk sāka lietot 3. gadsimta beigās p.m.ē., kura īpatnības varēja tikt aizgūtas no ķeltiem Itālijas ziemeļos un Pireneju pussalā, kā arī no etruskiem un samnītu (Samnites) ciltīm Itālijas vidus un dienvidu daļā.

Izgatavošana 
Piluma koka kātu izgatavoja galvenokārt no oša un lazdas (vidēji 23–26 mm biezumā), turpretim tā uzgali un apakšgalu kala no dzelzs, kur uzgalis parasti bija 7 mm biezs un 600 mm garš. Parasti izgatavoja divu veidu pilumus — vieglo un smago versiju. Gatavs šķēps bija aptuveni 2 metrus garš un 2 līdz 5 kilogramus smags.

Atsevišķi mūsdienu pētījumi norāda, ka viena leģiona (ap 5000 karavīru) katra karavīra apgādāšanai ar vismaz vienu pilumu vajadzēja aptuveni 67,5 tonnas kokogļu, 4,4 tonnas dzelzs un 50 000 stundas kalēju darba. Tādi seno laiku autori kā Vegēcijs uzsver, ka Romas impērijas periodā attiecīgās darbnīcas un amatnieki pilumu izgatavošanā atradās leģionu apmetņu tuvumā.

Tā kā pilumu izgatavošana nepieciešamajā daudzumā prasīja samērā lielus resursus, tie visticamāk pēc katras kaujas netika pamesti, bet gan iespēju robežās savākti un nodoti labošanā, lai tādējādi varētu tikt izmantoti atkārtoti.

Pielietojums

Apkope un efekts 
Piluma izmantošana kaujas vajadzībām sevī ietvēra intensīvu apmācību, kur leģionāri bija spiesti apgūt šķēpa mešanu mērķī un citas fiziskās aktivitātes. Tāpat leģionāru pienākumos ietilpa arī šķēpa kopšanas procedūras, kur, lai pasargātu metāla uzgaļus no korozijas, tie regulāri tika gremdēti olīveļļas šķidrumā. 

Tā kā piluma asmenis tika veidots no tievas dzelzs kārtas ar asu piramīdveida uzgali, tas samērā efektīvi tika pielietots pret ienaidnieka koka vairogiem, kam, ietriecoties tajos, bija tendence izdurties cauri un ielocīties trieciena rezultātā, kas tādējādi apgrūtināja attiecīgo vairogu izmantošanu turpmākajā kaujas gaitā.  Tomēr mūsdienu pētnieki atzīst, ka pilums, līdzīgi kā citi tā laika šķēpi, visticamāk primāri tika izmantots, lai ievainotu pēc iespējas vairāk pretinieku, kur tievā dzelzs uzgaļa ielocīšanās efekts drīzāk kalpoja par izdevīgu blakus parādību.

Piluma dzelzs kāta locīšanās efekta dēļ to bija salīdzinoši grūti pielietot pret pašiem romiešiem — ja leģionāram, metot šķēpu, tas netrāpītu mērķī, tas tik un tā nebūtu izmantojams pretinieka rokās, jo, ieduroties zemē, dzelzs kāts ielocītos tāpat, padarot attiecīgo pilumu nepraktisku. Savukārt, ja pilumam izduroties cauri vairogam tas tomēr neielocītos, tad šķēpa piramīdveida uzgalis tik un tā padarītu tā izņemšanu par laikietilpīgu un apgrūtinošu procesu.

Atsevišķi autori norāda, ka pilumi leģionāru ierindās dažkārt varēja tikt izmantoti arī psiholoģiskā efekta dēļ, skandinot šķēpus gar vairogiem, lai tādējādi paceltu karavīru morāli un iebiedētu pretinieku.

Mešana 
Seno laiku vēsturnieks Strabons norāda, ka kaujas laukā pilums galvenokārt pildīja divas funkcijas — tas tika pielietots mešanai un tuvcīņai.  Pilums parasti bija pirmais leģionāra ierocis, kas tika izmests kaujas laikā, pēc kura visbiežāk sekoja tuvcīņa ar gladiusu. Lai gan atsevišķi pētījumi parāda, ka, izmantojot smago piluma versiju, mērķi bija iespējams sasniegt 30–40 metru attālumā, vēsturnieki uzskata, ka tas visticamāk tika pielietots tuvākā distancē, no 10 līdz 25 metru attālumā. 

Lai gan līdz mūsdienām nav saglabājušies rakstiski vai vizuāli avoti, kas atspoguļotu piluma mešanas procedūru, pētnieki pieļauj, ka tas visticamāk varēja tikt izmests stāvot no vietas, kur mūsdienās veiktie eksperimenti parāda, ka, turot šķēpu vienā rokā, bet lielo ieapaļo vairogu (scutum) otrajā, vairogs varēja kalpot par pretbalansu mešanas brīdī.

Attēlu galerija

Skatīt arī 

 Gladiuss
 Senās Romas armija

Atsauces

Bibliogrāfija 
Grāmatas:
 
 
 

Raksti:
 

Interneta resursi:

Ārējās saites 

 Smitsona institūta oficiāls videomateriāls 

Senā Roma
Aukstie ieroči
Pilums jeb pīls ( ) bija īpaši darināts šķēps , kuru galvenokārt izmantoja romiešu karaspēks Senajā Romā . Parasti katra leģionāra bruņojumā ietilpa divi šādi šķēpi , kas kopā ar gladiusu un vairogu ( scutum ) veidoja daļu no romiešu karavīra pamatbruņojuma . Izcelsme Mūsdienu pētnieku vidū vēl joprojām nav vienprātības par piluma izcelsmi . Tāpat izcelsmes noteikšanu apgrūtina fakts , ka jau Tits Līvijs , Plīnijs Vecākais , Plūtarhs un citi seno laiku autori nav bijuši vienisprātis par to , no kurienes romieši pilumam raksturīgo dizainu aizguvuši . Lai gan senākie rakstiskie avoti , kuros ir minēts romiešu pilums , tiek datēti ar un gadsimta miju pirms mūsu ēras ( p. m. ē. ) , vairāki arheoloģiskie izrakumi parāda , ka romiešu pilumam līdzīgi šķēpi Itālijas teritorijā bijuši sastopami jau un gadsimtā p. m.ē . Mūsdienu pētnieki pieļauj , ka romieši savu specifisko šķēpu visticamāk sāka lietot gadsimta beigās p. m.ē. , kura īpatnības varēja tikt aizgūtas no ķeltiem Itālijas ziemeļos un Pireneju pussalā , kā arī no etruskiem un samnītu ( Samnites ) ciltīm Itālijas vidus un dienvidu daļā . Izgatavošana Piluma koka kātu izgatavoja galvenokārt no oša un lazdas ( vidēji26 mm biezumā ) , turpretim tā uzgali un apakšgalu kala no dzelzs , kur uzgalis parasti bijamm biezs unmm garš . Parasti izgatavoja divu veidu pilumus — vieglo un smago versiju . Gatavs šķēps bija aptuvenimetrus garš unlīdzkilogramus smags . Atsevišķi mūsdienu pētījumi norāda , ka viena leģiona ( apkaravīru ) katra karavīra apgādāšanai ar vismaz vienu pilumu vajadzēja aptuveni5 tonnas kokogļu,4 tonnas dzelzs un 000 stundas kalēju darba . Tādi seno laiku autori kā Vegēcijs uzsver , ka Romas impērijas periodā attiecīgās darbnīcas un amatnieki pilumu izgatavošanā atradās leģionu apmetņu tuvumā . Tā kā pilumu izgatavošana nepieciešamajā daudzumā prasīja samērā lielus resursus , tie visticamāk pēc katras kaujas netika pamesti , bet gan iespēju robežās savākti un nodoti labošanā , lai tādējādi varētu tikt izmantoti atkārtoti . Pielietojums Apkope un efekts Piluma izmantošana kaujas vajadzībām sevī ietvēra intensīvu apmācību , kur leģionāri bija spiesti apgūt šķēpa mešanu mērķī un citas fiziskās aktivitātes . Tāpat leģionāru pienākumos ietilpa arī šķēpa kopšanas procedūras , kur , lai pasargātu metāla uzgaļus no korozijas , tie regulāri tika gremdēti olīveļļas šķidrumā . Tā kā piluma asmenis tika veidots no tievas dzelzs kārtas ar asu piramīdveida uzgali , tas samērā efektīvi tika pielietots pret ienaidnieka koka vairogiem , kam , ietriecoties tajos , bija tendence izdurties cauri un ielocīties trieciena rezultātā , kas tādējādi apgrūtināja attiecīgo vairogu izmantošanu turpmākajā kaujas gaitā . Tomēr mūsdienu pētnieki atzīst , ka pilums , līdzīgi kā citi tā laika šķēpi , visticamāk primāri tika izmantots , lai ievainotu pēc iespējas vairāk pretinieku , kur tievā dzelzs uzgaļa ielocīšanās efekts drīzāk kalpoja par izdevīgu blakus parādību . Piluma dzelzs kāta locīšanās efekta dēļ to bija salīdzinoši grūti pielietot pret pašiem romiešiem — ja leģionāram , metot šķēpu , tas netrāpītu mērķī , tas tik un tā nebūtu izmantojams pretinieka rokās , jo , ieduroties zemē , dzelzs kāts ielocītos tāpat , padarot attiecīgo pilumu nepraktisku . Savukārt , ja pilumam izduroties cauri vairogam tas tomēr neielocītos , tad šķēpa piramīdveida uzgalis tik un tā padarītu tā izņemšanu par laikietilpīgu un apgrūtinošu procesu . Atsevišķi autori norāda , ka pilumi leģionāru ierindās dažkārt varēja tikt izmantoti arī psiholoģiskā efekta dēļ , skandinot šķēpus gar vairogiem , lai tādējādi paceltu karavīru morāli un iebiedētu pretinieku . Mešana Seno laiku vēsturnieks Strabons norāda , ka kaujas laukā pilums galvenokārt pildīja divas funkcijas — tas tika pielietots mešanai un tuvcīņai . Pilums parasti bija pirmais leģionāra ierocis , kas tika izmests kaujas laikā , pēc kura visbiežāk sekoja tuvcīņa ar gladiusu . Lai gan atsevišķi pētījumi parāda , ka , izmantojot smago piluma versiju , mērķi bija iespējams sasniegt40 metru attālumā , vēsturnieki uzskata , ka tas visticamāk tika pielietots tuvākā distancē , nolīdzmetru attālumā . Lai gan līdz mūsdienām nav saglabājušies rakstiski vai vizuāli avoti , kas atspoguļotu piluma mešanas procedūru , pētnieki pieļauj , ka tas visticamāk varēja tikt izmests stāvot no vietas , kur mūsdienās veiktie eksperimenti parāda , ka , turot šķēpu vienā rokā , bet lielo ieapaļo vairogu ( scutum ) otrajā , vairogs varēja kalpot par pretbalansu mešanas brīdī . Attēlu galerija Skatīt arī Gladiuss Senās Romas armija Atsauces Bibliogrāfija Grāmatas : Raksti : Interneta resursi : Ārējās saites Smitsona institūta oficiāls videomateriāls Senā Roma Aukstie ieroči