Glīvenes
Glīvenes (Potamogeton) ir glīveņu dzimtas ūdens, galvenokārt saldūdens, augu ģints. Ģints nosaukums veidots no grieķu valodas vārdiem "upe" un "kaimiņš". Latvijā visbiežāk sastopama ģints tipiskā suga — peldošā glīvene, pavisam Latvijā gadsimtu mijā bija zināmas 17 sugas un vēl 6 hibrīdsugas.

Taksonomija 

Neraugoties uz pēdējos gadu desmitos veiktajām molekulārajām analīzēm, joprojām palikuši klasifikācijas strīdi, tai skaitā par to, vai ģints Stuckenia ir uzskatāma par atsevišķu ģinti jeb vai par glīveņu sastāvdaļu. Pašlaik tiek uzskatīts, ka glīveņu tuvākās radinieces ir Groenlandia ģints, kā cieši saistītas ģintis ir uzskaitītas arī Zannichellia, Althenia un Pseudoalthenia.

Ģints parasti tiek iedalīta divās grupās: platlapju un šaurlapju. Platlapju grupā ietilpst tādas sugas kā P. natans (peldošā glīvene), P. perfoliatus (skaujošā glīvene) un P. alpinus (Alpu glīvene). Šaurlapu grupā ietilpst tādas sugas kā P. rutilus (iesārtā glīvene), P. compressus (plakanā glīvene) un P. berchtoldii (Berhtolda glīvene). Batrachoseris sērijā vēsturiski bija tikai viena suga — Potamogeton crispus (krokainā glīvene), taču vēlāki pētījumi šai grupai pievienoja arī P. maackianus un P. robbinsii. Šo vispārējo dalījumu atbalstījuši molekulārās analīzes rezultāti, izņemot to, ka P. crispus tika pievienota platlapju sugām.

Detalizētā ģints pārskatā Vīglebs un Kaplans 1998. gadā atzina 69 sugas, taču daudzu sugu mainīgums nozīmē, ka pastāv domstarpības par precīzu sugu skaitu. 2021. gada aprīlī atzīto sugu skaits bija 165. Hibridizācija nodrošina arī turpmāku sarežģītību taksonomijā, jo hibrīdi nereti veidojas pat tad, ja pašu vecāku sugu nav tuvumā. Tiek uzskatīts, ka vismaz viena suga — P. obtusifolius — ir radusies hibridizācijas ceļā.

Apraksts 

Glīveņu sugu izmēri svārstās no lieliem (ar kātiņu garumu 6 m vai vairāk) līdz maziem (mazāk nekā 10 cm). Augstumu ļoti ietekmē vides apstākļi, īpaši ūdens dziļums. Visas sugas ir tehniski daudzgadīgas, taču dažu sugu augi rudenī sadalās līdz lielam skaitam bezdzimuma ceļā radītu pumpuru, ko sauc par turioniem, kas kalpo gan kā ziemošanas, gan izplatīšanās līdzeklis. Turionus augs var nest uz sakneņiem vai kāta. Lielākā daļa sugu tomēr saglabājas ar daudzgadīgiem ložņājošiem sakneņiem. Dažos gadījumos turioni ir vienīgais veids, kā atšķirt sugas.

Lapas parasti ir pamīšus, kas atšķiras no radnieciskās Groenlandia ģints, kuras lapas ir pretējas vai spirāliski sagrieztas. Daudzām sugās visas lapas ir iegremdētas, un šajos gadījumos tās parasti ir plānas un caurspīdīgas. Dažām sugām, īpaši dīķos un ļoti lēni tekošos ūdeņos, ir peldošas lapas, kuras mēdz būt necaurspīdīgas un ar ādu. Lapu forma ir ļoti plastiska, ar mainīgumu gaismas, ūdens sastāva, augšanas dziļuma, dibena stāvokļa, temperatūras, apgaismes perioda, viļņu un sezonalitātes izmaiņu dēļ. Visām glīvenēm pie lapas paduses ir plāna zvīņveida lapa — stipula, kuras morfoloģija ir svarīgs faktors sugu identificēšanai. Stublājiem ir mazas zvīņas.

Ziedi vārpā ir zaļganbrūni, bez apziedņa, putekšņlapas un augļlapas pa 4. Augļi ir riekstiņi vai kauleņi, sfēriski, no zaļiem līdz brūniem, parasti 1—3 mm diametrā.

Izplatība 

Glīveņu sugas visā pasaulē ir sastopamas daudzās ūdens ekosistēmās. Tomēr vislielākā sugu daudzveidība ir ziemeļu puslodē, it īpaši Ziemeļamerikā, kas, iespējams, ir ģints dzimtene. Molekulārie pētījumi liecina, ka ir notikušas vairākas neatkarīgas dienvidu puslodes kolonizācijas. Tomēr glīveņu populācijām ir ļoti zema daudzveidība, pateicoties to pavairošanai no turioniem, it īpaši, ja sugas dzīvo dziļā, noēnotā vai nemierīgā ūdenī, kur to kolonijas netērē enerģiju ziedu veidošanai. Tas apgrūtina ģenētisko datu izmantošanu, lai atrastu ģeogrāfiskās diferenciācijas modeļus.

Ekoloģija 

Vairošanās notiek gan veģetatīvi, gan ar sēklām, lai gan pētījumi liecina, ka dažās sugās vai situācijās sēklu veidošana notiek reti. Augļus var saražot lielos daudzumos un tie izplatās ar ūdeni vai tos apēd ūdensputni. Dīgšanas eksperimenti ir parādījuši, ka sēklas paliek dzīvotspējīgas, izejot caur putnu gremošanas traktu, un šis, iespējams, ir vienīgais dabiskais mehānisms izplatībai starp izolētām ūdenstilpēm. Veģetatīvā pavairošana notiek ar dažādiem mehānismiem, ieskaitot turionus, kā arī ar sakneņu un dzinumu augšanu un sadrumstalošanos.

Lai gan glīvenes sastopamas dažādās vidēs, lielākā daļa sugu dod priekšroku stāvošiem vai lēni plūstošiem ūdeņiem ar nelielu kalcija saturu un diezgan zemu uzturvielu līmeni. Parasti smalklapu sugas ir iecietīgākas pret eitrofikāciju. Tās ir svarīgas kā pārtika un dzīvotne dzīvniekiem, tostarp kukaiņu kāpuriem, spārēm, ūdens gliemežiem, pīlēm un citiem ūdensputniem, kā arī ūdens zīdītājiem, piemēram, bebriem.

Lielākā daļa sugu nav nezāles, taču dažas no tām var kļūt saimniecībai apgrūtinošas, piemēram, krokainā glīvene (Potamogeton crispus). Vēsturiski izmantotas kā dabiskais mēslojums.

Latvijā zināmās glīveņu sugas

Atsauces
Glīvenes ( Potamogeton ) ir glīveņu dzimtas ūdens , galvenokārt saldūdens , augu ģints . Ģints nosaukums veidots no grieķu valodas vārdiem " upe " un " kaimiņš " . Latvijā visbiežāk sastopama ģints tipiskā suga — peldošā glīvene , pavisam Latvijā gadsimtu mijā bija zināmassugas un vēlhibrīdsugas . Taksonomija Neraugoties uz pēdējos gadu desmitos veiktajām molekulārajām analīzēm , joprojām palikuši klasifikācijas strīdi , tai skaitā par to , vai ģints Stuckenia ir uzskatāma par atsevišķu ģinti jeb vai par glīveņu sastāvdaļu . Pašlaik tiek uzskatīts , ka glīveņu tuvākās radinieces ir Groenlandia ģints , kā cieši saistītas ģintis ir uzskaitītas arī Zannichellia , Althenia un Pseudoalthenia . Ģints parasti tiek iedalīta divās grupās : platlapju un šaurlapju . Platlapju grupā ietilpst tādas sugas kā P. natans ( peldošā glīvene ) , P. perfoliatus ( skaujošā glīvene ) un P. alpinus ( Alpu glīvene ) . Šaurlapu grupā ietilpst tādas sugas kā P. rutilus ( iesārtā glīvene ) , P. compressus ( plakanā glīvene ) un P. berchtoldii ( Berhtolda glīvene ) . Batrachoseris sērijā vēsturiski bija tikai viena suga — Potamogeton crispus ( krokainā glīvene ) , taču vēlāki pētījumi šai grupai pievienoja arī P. maackianus un P. robbinsii . Šo vispārējo dalījumu atbalstījuši molekulārās analīzes rezultāti , izņemot to , ka P. crispus tika pievienota platlapju sugām . Detalizētā ģints pārskatā Vīglebs un Kaplans gadā atzinasugas , taču daudzu sugu mainīgums nozīmē , ka pastāv domstarpības par precīzu sugu skaitu . gada aprīlī atzīto sugu skaits bija Hibridizācija nodrošina arī turpmāku sarežģītību taksonomijā , jo hibrīdi nereti veidojas pat tad , ja pašu vecāku sugu nav tuvumā . Tiek uzskatīts , ka vismaz viena suga — P. obtusifolius — ir radusies hibridizācijas ceļā . Apraksts Glīveņu sugu izmēri svārstās no lieliem ( ar kātiņu garumum vai vairāk ) līdz maziem ( mazāk nekācm ) . Augstumu ļoti ietekmē vides apstākļi , īpaši ūdens dziļums . Visas sugas ir tehniski daudzgadīgas , taču dažu sugu augi rudenī sadalās līdz lielam skaitam bezdzimuma ceļā radītu pumpuru , ko sauc par turioniem , kas kalpo gan kā ziemošanas , gan izplatīšanās līdzeklis . Turionus augs var nest uz sakneņiem vai kāta . Lielākā daļa sugu tomēr saglabājas ar daudzgadīgiem ložņājošiem sakneņiem . Dažos gadījumos turioni ir vienīgais veids , kā atšķirt sugas . Lapas parasti ir pamīšus , kas atšķiras no radnieciskās Groenlandia ģints , kuras lapas ir pretējas vai spirāliski sagrieztas . Daudzām sugās visas lapas ir iegremdētas , un šajos gadījumos tās parasti ir plānas un caurspīdīgas . Dažām sugām , īpaši dīķos un ļoti lēni tekošos ūdeņos , ir peldošas lapas , kuras mēdz būt necaurspīdīgas un ar ādu . Lapu forma ir ļoti plastiska , ar mainīgumu gaismas , ūdens sastāva , augšanas dziļuma , dibena stāvokļa , temperatūras , apgaismes perioda , viļņu un sezonalitātes izmaiņu dēļ . Visām glīvenēm pie lapas paduses ir plāna zvīņveida lapa — stipula , kuras morfoloģija ir svarīgs faktors sugu identificēšanai . Stublājiem ir mazas zvīņas . Ziedi vārpā ir zaļganbrūni , bez apziedņa , putekšņlapas un augļlapas pa Augļi ir riekstiņi vai kauleņi , sfēriski , no zaļiem līdz brūniem , parasti3 mm diametrā . Izplatība Glīveņu sugas visā pasaulē ir sastopamas daudzās ūdens ekosistēmās . Tomēr vislielākā sugu daudzveidība ir ziemeļu puslodē , it īpaši Ziemeļamerikā , kas , iespējams , ir ģints dzimtene . Molekulārie pētījumi liecina , ka ir notikušas vairākas neatkarīgas dienvidu puslodes kolonizācijas . Tomēr glīveņu populācijām ir ļoti zema daudzveidība , pateicoties to pavairošanai no turioniem , it īpaši , ja sugas dzīvo dziļā , noēnotā vai nemierīgā ūdenī , kur to kolonijas netērē enerģiju ziedu veidošanai . Tas apgrūtina ģenētisko datu izmantošanu , lai atrastu ģeogrāfiskās diferenciācijas modeļus . Ekoloģija Vairošanās notiek gan veģetatīvi , gan ar sēklām , lai gan pētījumi liecina , ka dažās sugās vai situācijās sēklu veidošana notiek reti . Augļus var saražot lielos daudzumos un tie izplatās ar ūdeni vai tos apēd ūdensputni . Dīgšanas eksperimenti ir parādījuši , ka sēklas paliek dzīvotspējīgas , izejot caur putnu gremošanas traktu , un šis , iespējams , ir vienīgais dabiskais mehānisms izplatībai starp izolētām ūdenstilpēm . Veģetatīvā pavairošana notiek ar dažādiem mehānismiem , ieskaitot turionus , kā arī ar sakneņu un dzinumu augšanu un sadrumstalošanos . Lai gan glīvenes sastopamas dažādās vidēs , lielākā daļa sugu dod priekšroku stāvošiem vai lēni plūstošiem ūdeņiem ar nelielu kalcija saturu un diezgan zemu uzturvielu līmeni . Parasti smalklapu sugas ir iecietīgākas pret eitrofikāciju . Tās ir svarīgas kā pārtika un dzīvotne dzīvniekiem , tostarp kukaiņu kāpuriem , spārēm , ūdens gliemežiem , pīlēm un citiem ūdensputniem , kā arī ūdens zīdītājiem , piemēram , bebriem . Lielākā daļa sugu nav nezāles , taču dažas no tām var kļūt saimniecībai apgrūtinošas , piemēram , krokainā glīvene ( Potamogeton crispus ) . Vēsturiski izmantotas kā dabiskais mēslojums . Latvijā zināmās glīveņu sugas Atsauces