Svētmežs
Svētmežs ir daudzām pasaules tautām, tostarp baltiem, pazīstams svētvietu veids. Čuvašiem, mariešiem un atsevišķām citām tautām svētmeži kā nozīmīga reliģiskās dzīves sastāvdaļa saglabājās līdz pat 20. gadsimtam.

Patlaban Latvijā zināmi ap 40 svētmežu un svētbiržu, no kuriem lielākā daļa atrodas vai atradušies Kurzemes un Vidzemes ziemeļos. Viena no tām ir no kuršu ķoniņiem kādreiz piederējušā svētmeža palikusī Ķoniņciema Elku birzs Kuldīgas novada Turlavas pagastā.

Vēsture 

Senākā rakstiskā liecība par baltu svētmežiem ir Brēmenes Ādama 1075. gadā sarakstītajā „Hamburgas baznīcas priesteru darbībā”, kurā viņš raksta par senprūšu svētbirzīm, kuras senprūši aizliedzot apmeklēt kristiešiem, uzskatīdami, ka kristieši svētbirzis ar savu klātbūtni apgānot. 1249. gada miera līgumā ar Vācu ordeni svētmeži pielīdzināti baznīcām, senprūšiem citstarp apņemoties Prūsijā uzcelt noteiktu skaitu baznīcu un apsoloties, „ka minētās baznīcas tie uzcels tik izcilas un skaistas, ka tie jutīsies vairāk pacilāti ar tur sarīkotajām lūgšanām un ziedojumiem nekā mežos.” Pēc tā latviešu vēsturnieks Eduards Šturms secina, ka baltiem svētmežu bijis ļoti daudz, papildus atsaucoties uz 1253. gada Kursas dalīšanas līgumu, saskaņā ar kuru kurši saglabājuši tiesības mantot tos mežus, kas nav svēti (in silvis non sanctis; busche die nicht heilig sin) un 1252. gada aizliegumu priesteriem svētajos mežos cirst kokus, kā arī svēto mežu samērā biežo pieminēšanu izlēņojamo zemju robežu aprakstos un ordeņa pavadoņu veidotajos ceļu aprakstos (Wageberichte) ordeņa sirošanai Lietuvā.

Visizsmeļošākās ziņas par baltu svētmežiem ir Jana Dlugoša 1455.—1480. gadā sarakstītajā „Polijas hronikā”, kurā aprakstīta 14. gadsimta beigās notikusī Lietuvas dižkunigaitijas iedzīvotāju pievēršana kristietībai un ar svētmežiem saistītie pagāniskie ticējumi:

1836. gadā laikrakstā Inland rakstīts, ka mācītājs Karlboms togad divu nedēļu laikā Ērģemes draudzes novadā izcirta ap 80 birzis, kurās esot mitis mājas kungs.

Skatīt arī 
 Elks

Atsauces 

Mitoloģiskas vietas
Dabas aizsargājamās teritorijas
Svētmežs ir daudzām pasaules tautām , tostarp baltiem , pazīstams svētvietu veids . Čuvašiem , mariešiem un atsevišķām citām tautām svētmeži kā nozīmīga reliģiskās dzīves sastāvdaļa saglabājās līdz pat gadsimtam . Patlaban Latvijā zināmi apsvētmežu un svētbiržu , no kuriem lielākā daļa atrodas vai atradušies Kurzemes un Vidzemes ziemeļos . Viena no tām ir no kuršu ķoniņiem kādreiz piederējušā svētmeža palikusī Ķoniņciema Elku birzs Kuldīgas novada Turlavas pagastā . Vēsture Senākā rakstiskā liecība par baltu svētmežiem ir Brēmenes Ādama gadā sarakstītajā „ Hamburgas baznīcas priesteru darbībā ” , kurā viņš raksta par senprūšu svētbirzīm , kuras senprūši aizliedzot apmeklēt kristiešiem , uzskatīdami , ka kristieši svētbirzis ar savu klātbūtni apgānot . gada miera līgumā ar Vācu ordeni svētmeži pielīdzināti baznīcām , senprūšiem citstarp apņemoties Prūsijā uzcelt noteiktu skaitu baznīcu un apsoloties , „ ka minētās baznīcas tie uzcels tik izcilas un skaistas , ka tie jutīsies vairāk pacilāti ar tur sarīkotajām lūgšanām un ziedojumiem nekā mežos . ” Pēc tā latviešu vēsturnieks Eduards Šturms secina , ka baltiem svētmežu bijis ļoti daudz , papildus atsaucoties uz gada Kursas dalīšanas līgumu , saskaņā ar kuru kurši saglabājuši tiesības mantot tos mežus , kas nav svēti ( in silvis non sanctis ; busche die nicht heilig sin ) un gada aizliegumu priesteriem svētajos mežos cirst kokus , kā arī svēto mežu samērā biežo pieminēšanu izlēņojamo zemju robežu aprakstos un ordeņa pavadoņu veidotajos ceļu aprakstos ( Wageberichte ) ordeņa sirošanai Lietuvā . Visizsmeļošākās ziņas par baltu svētmežiem ir Jana Dlugoša —1480. gadā sarakstītajā „ Polijas hronikā ” , kurā aprakstīta gadsimta beigās notikusī Lietuvas dižkunigaitijas iedzīvotāju pievēršana kristietībai un ar svētmežiem saistītie pagāniskie ticējumi : 1836. gadā laikrakstā Inland rakstīts , ka mācītājs Karlboms togad divu nedēļu laikā Ērģemes draudzes novadā izcirta apbirzis , kurās esot mitis mājas kungs . Skatīt arī Elks Atsauces Mitoloģiskas vietas Dabas aizsargājamās teritorijas