Berlīnes papildvienošanās (1918)
1918. gada 27. augusta Berlīnes papildvienošanās (, ) bija Padomju Krievijas un Vācijas Impērijas Berlīnē noslēgts līgums, kas papildināja Brestļitovskas miera līgumu.

Priekšvēsture 
1918. gada 3. martā Brestļitovskā Centrālās lielvalstis parakstīja miera līgumu ar Padomju Krieviju. Krievijas valdība atteicās no tiesībām uz Somijas lielhercogistes, Baltijas provinču un agrākās Polijas-Lietuvas ūnijas (Lietuvas, Polijas un Ukrainas Valsts) teritorijām.

Neilgi pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada 7. martā Berlīnē tika noslēgts miera līgums starp Somijas lielhercogisti un Vācijas Impēriju. Baidoties no Vācijas iesaistīšanās Somijas pilsoņu karā, 8. martā Lielbritānija Murmanskā izsēdināja bruņotās vienības. 15. martā Vācijas ķeizars Vilhelms II atzina Kurzemes un Zemgales hercogisti par brīvu un patstāvīgu valsti, bet 23. martā atzina arī Lietuvas karalistes neatkarību. 25. martā Baltkrievijas Tautas Padome pasludināja Baltkrievijas Tautas Republikas neatkarību, ko gan neatzina citas valstis.

12. aprīlī Baltijas jūras divīzija Rīdigera fon der Golca vadībā no ziemeļrietumiem sāka uzbrukumu Helsinkiem. Pilsētu jau bija pametusi Sarkano vadība un Padomju Krievijas jūras flotes kuģi, bet bija palikušas daudzas Sarkanās gvardes vienības. 7. maijā Rumānijas Karaliste parakstīja miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm.

Pēc tam, kad Vācijas un Austroungārijas karaspēki okupēja Ukrainas Tautas Republikas teritoriju, 1918. gada 29. aprīlī Visukrainas zemturu kongresā par visas Ukrainas hetmani ievēlēja ģenerāli Skoropadski. Viņš veica valsts apvērsumu, atlaida Ukrainas radu un pasludināja Ukrainas Valsts nodibināšanu. Vilhelms II ar Vācijas sūtņa Vilhelma fon Mirbaha starpniecību pieprasīja arī gāztā Krievijas cara Nikolaja II parakstu zem Brestļitovskas miera līguma. Tādēļ 1918. gada 9. maijā Jakovs Sverdlovs nosūtīja Jakovu Jurovski uz cara ģimenes Toboļskas izsūtījuma vietu ar pavēli viņus nogādāt Maskavā. Pēc Ļeņina piekrišanas saņemšanas, 1918. gada jūnijā Vācijas valdība nosūtīja uz Maskavu 43 miljonus reihsmarku (ap 100 miljoniem eiro mūsdienu cenās). Savukārt Antantes valstis sāka slepeni finansēt Sociālistu revolucionāru partiju.

Kad 1918. gada 16. maijā ģenerālis Pjotrs Krasnovs tika ievēlēts par Donas kazaku atamanu, arī Donas baseinu okupēja Vācijas Impērijas armija. 1918. gada 26. maijā sadalījās Aizkaukāza Demokrātiskā Federatīvā Republika, kuras teritorijā izveidojās Gruzijas Demokrātiskā Republika, Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika un Armēnijas Pirmā republika, kuru pārstāvji 1918. gada 4. jūnijā bija spiesti noslēgt Batumi miera līgumu ar Osmaņu impēriju. Gruzija lūdza militāro palīdzību Vācijai, kas nosūtīja Vācijas Kaukāza ekspedīciju. 25.—27. maijā Čehoslovāku korpuss atteicās nodot ieročus boļševikiem un pārņēma savā kontrolē Transsibīrijas dzelzceļu. 28. jūnijā Sarkanā armija iesaistījās kaujās pret britu un amerikāņu karavīriem Murmanskā.

Lai atjaunotu karadarbību ar Vāciju, 1918. gada 6. jūlijā Sociālistu revolucionāru partijas biedrs un čekas spiegs Jakovs Bļumkins nošāva Vācijas sūtni Maskavā Vilhelmu fon Mirbahu, bet plānoto sacelšanos pret Ļeņina valdību 7. jūlijā apspieda latviešu strēlnieki Jukuma Vācieša vadībā. Par Lietuvas karali 11. jūlijā ievēlēja vācu firstu Vilhelmu fon Urahu. 16. jūlijā Jekaterinburgā nošāva Nikolaju II ar ģimeni. 2. augustā ASV, Lielbritānijas un Francijas karaspēks ieradās Arhangeļskas ostā, bet 15. augustā Vladivostokas ostā ieradās ASV karaspēks.

Līguma saturs 

1918. gada 27. augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas—Krievijas papildu vienošanās par Krievijas robežu demarkāciju un trasporta koridoru izveidi starp abām valstīm. Vācija apņēmās neatbalstīt Padomju Krievijai naidīgos spēkus. Vēl tika parakstīta Vācijas—Krievijas finanšu vienošanās un privāttiesību vienošanās. No Padomju Krievijas puses līgumu parakstīja Ādolfs Jofe, no Vācijas Impērijas puses ārlietu ministrs admirālis Pauls fon Hince (Paul von Hintze) un Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta direktors Johans Krīge (Johannes Kriege).

Līguma nodaļas un punkti

Sekas 
Pāris dienu pēc papildvienošanās parakstīšanas 1918. gada 30. augustā esere Fanija Kaplāne atentātā ievainoja Ļeņinu.
1918. gada 22. septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti.

1918. gada 23. oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs LPNP pārstāvim Zigfrīdam Anna Meierovicam paziņoja, ka Lielbritānijas valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību, līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu. LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu.

Atsauces

Skatīt arī 
 Brestļitovskas miera līgums
 Molotova-Rībentropa pakts

Pirmā pasaules kara līgumi
Līgumi ar Krieviju
Līgumi ar Vāciju
Latvijas vēsture
Igaunijas vēsture
Ukrainas vēsture
Lietuvas vēsture
Gruzijas vēsture
1918. gada augusta Berlīnes papildvienošanās ( , ) bija Padomju Krievijas un Vācijas Impērijas Berlīnē noslēgts līgums , kas papildināja Brestļitovskas miera līgumu . Priekšvēsture 1918. gada martā Brestļitovskā Centrālās lielvalstis parakstīja miera līgumu ar Padomju Krieviju . Krievijas valdība atteicās no tiesībām uz Somijas lielhercogistes , Baltijas provinču un agrākās Polijas-Lietuvas ūnijas ( Lietuvas , Polijas un Ukrainas Valsts ) teritorijām . Neilgi pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas gada martā Berlīnē tika noslēgts miera līgums starp Somijas lielhercogisti un Vācijas Impēriju . Baidoties no Vācijas iesaistīšanās Somijas pilsoņu karā , martā Lielbritānija Murmanskā izsēdināja bruņotās vienības . martā Vācijas ķeizars Vilhelms II atzina Kurzemes un Zemgales hercogisti par brīvu un patstāvīgu valsti , bet martā atzina arī Lietuvas karalistes neatkarību . martā Baltkrievijas Tautas Padome pasludināja Baltkrievijas Tautas Republikas neatkarību , ko gan neatzina citas valstis . 12. aprīlī Baltijas jūras divīzija Rīdigera fon der Golca vadībā no ziemeļrietumiem sāka uzbrukumu Helsinkiem . Pilsētu jau bija pametusi Sarkano vadība un Padomju Krievijas jūras flotes kuģi , bet bija palikušas daudzas Sarkanās gvardes vienības . maijā Rumānijas Karaliste parakstīja miera līgumu ar Centrālajām lielvalstīm . Pēc tam , kad Vācijas un Austroungārijas karaspēki okupēja Ukrainas Tautas Republikas teritoriju , gada aprīlī Visukrainas zemturu kongresā par visas Ukrainas hetmani ievēlēja ģenerāli Skoropadski . Viņš veica valsts apvērsumu , atlaida Ukrainas radu un pasludināja Ukrainas Valsts nodibināšanu . Vilhelms II ar Vācijas sūtņa Vilhelma fon Mirbaha starpniecību pieprasīja arī gāztā Krievijas cara Nikolaja II parakstu zem Brestļitovskas miera līguma . Tādēļ gada maijā Jakovs Sverdlovs nosūtīja Jakovu Jurovski uz cara ģimenes Toboļskas izsūtījuma vietu ar pavēli viņus nogādāt Maskavā . Pēc Ļeņina piekrišanas saņemšanas , gada jūnijā Vācijas valdība nosūtīja uz Maskavumiljonus reihsmarku ( apmiljoniem eiro mūsdienu cenās ) . Savukārt Antantes valstis sāka slepeni finansēt Sociālistu revolucionāru partiju . Kad gada maijā ģenerālis Pjotrs Krasnovs tika ievēlēts par Donas kazaku atamanu , arī Donas baseinu okupēja Vācijas Impērijas armija . gada maijā sadalījās Aizkaukāza Demokrātiskā Federatīvā Republika , kuras teritorijā izveidojās Gruzijas Demokrātiskā Republika , Azerbaidžānas Demokrātiskā Republika un Armēnijas Pirmā republika , kuru pārstāvji gada jūnijā bija spiesti noslēgt Batumi miera līgumu ar Osmaņu impēriju . Gruzija lūdza militāro palīdzību Vācijai , kas nosūtīja Vācijas Kaukāza ekspedīciju . — 27. maijā Čehoslovāku korpuss atteicās nodot ieročus boļševikiem un pārņēma savā kontrolē Transsibīrijas dzelzceļu . jūnijā Sarkanā armija iesaistījās kaujās pret britu un amerikāņu karavīriem Murmanskā . Lai atjaunotu karadarbību ar Vāciju , gada jūlijā Sociālistu revolucionāru partijas biedrs un čekas spiegs Jakovs Bļumkins nošāva Vācijas sūtni Maskavā Vilhelmu fon Mirbahu , bet plānoto sacelšanos pret Ļeņina valdību jūlijā apspieda latviešu strēlnieki Jukuma Vācieša vadībā . Par Lietuvas karali jūlijā ievēlēja vācu firstu Vilhelmu fon Urahu . jūlijā Jekaterinburgā nošāva Nikolaju II ar ģimeni . augustā ASV , Lielbritānijas un Francijas karaspēks ieradās Arhangeļskas ostā , bet augustā Vladivostokas ostā ieradās ASV karaspēks . Līguma saturs 1918. gada augustā Berlīnē tika parakstīta Vācijas —Krievijas papildu vienošanās par Krievijas robežu demarkāciju un trasporta koridoru izveidi starp abām valstīm . Vācija apņēmās neatbalstīt Padomju Krievijai naidīgos spēkus . Vēl tika parakstīta Vācijas—Krievijas finanšu vienošanās un privāttiesību vienošanās . No Padomju Krievijas puses līgumu parakstīja Ādolfs Jofe , no Vācijas Impērijas puses ārlietu ministrs admirālis Pauls fon Hince ( Paul von Hintze ) un Ārlietu ministrijas Juridiskā departamenta direktors Johans Krīge ( Johannes Kriege ) . Līguma nodaļas un punkti Sekas Pāris dienu pēc papildvienošanās parakstīšanas gada augustā esere Fanija Kaplāne atentātā ievainoja Ļeņinu . 1918. gada septembrī Vācijas ķeizars atzina Baltijas hercogistes suverenitāti . 1918. gada oktobrī Lielbritānijas ārlietu ministrs Arturs Balfūrs LPNP pārstāvim Zigfrīdam Anna Meierovicam paziņoja , ka Lielbritānijas valdība ir nolēmusi provizoriski atzīt Latviešu Nacionālo padomi par Latvijas valdību , līdz miera konference galīgi izšķirs Latvijas statusu . LPNP Balfūra paziņojumu uztvēra kā Latvijas de facto atzīšanu . Atsauces Skatīt arī Brestļitovskas miera līgums Molotova - Rībentropa pakts Pirmā pasaules kara līgumi Līgumi ar Krieviju Līgumi ar Vāciju Latvijas vēsture Igaunijas vēsture Ukrainas vēsture Lietuvas vēsture Gruzijas vēsture