Anomija
Anomija ir sabiedrības stāvoklis, kuru raksturo sociālo un uzvedības normu sabrukums vai neesamība, sociālās izolācijas un bezjēdzība izjūta, kā arī neatbilstība starp sociāliem mērķiem un to sasniegšanai nepieciešamajiem likumiskajiem līdzekļiem. Tiek uzskatīts, ka anomija var attīstīties no sabiedrības un indivīda uzskatu konfliktiem, it sevišķi sabiedrības pārejas un izmaiņu periodos, un izraisa sociālo saikņu izzušanu starp indivīdu un kopienu (gan ekonomisko, gan sociālo). Piemērs tam, kā anomija izpaužas indivīdā: indivīdā izveidojas atsvešinātības sajūta, kas pāraug disfunkcionālā nespējā integrēties savā sociālajā kopienā, piemēram, nespējā atrast darbu, nodibināt veiksmīgas attiecības, utt.

Bieži ar terminu "anomija" tiek saprasts "normālības trūkums". Šo terminu popularizēja franču sociologs Emīls Dirkems (Émile Durkheim).

Anomija Latvijā 
Monogrāfijā "Apmaldījušies brīvībā: anomija mūsdienu Latvijā" ir apkopoti vairāku autoru veikti pētījumi par anomiju Latvijā. Tiek uzskatīts, ka Latvijā 21. gadsimta sākumā pēc Padomju savienības sabrukuma iestājās pārmaiņu laiks, kurš valstī radīja objektīvi augstāku sabiedrības anomijas risku, nekā vairumā citu valstu. Pārmaiņu ietekmē daļa veco sociālo institūciju tika likvidētas, to vietā radās jaunas, kas vēl nav paspējušas iegūt pietiekami spēcīgu autoritāti vai nostabilizēties vecāku pilsoņu apziņā. Papildus tam, pēc valsts iekārtas maiņas sabiedrības locekļiem nācās konstruēt jaunas identitātes, nomainījās daļa sociālo normu, bija jāpiemērojas citai valsts valodai un ekonomiskajai sistēmai, notika naudas, īpašumu struktūras, izglītības vai pensiju sistēmas reformas. Šo pārmaiņu rezultātā pat daudzus gadus pēc neatkarības atgūšanas sabiedrībā Latvijā ir vērojams augsts sabiedrības atsvešinātības līmenis, kā arī ārkārtīgi izteikta politiskā atsvešinātība. Anomiju Latvijā veido vairāki kulturāli faktori un psiholoģiski faktori: bezspēcības sajūta, atsvešinātība no sevis, normu trūkums, kultūras atsvešinātība un izolētība, skaidras pārliecības trūkums, ilgtermiņa mērķu un vīzijas trūkums, atsvešinātība no ģimenes un atbildības.

Viena no grāmatas autorēm — Agita Misāne — uzskata, ka tieši normu, skaidras pārliecības, kā arī ilgtermiņa mērķu un vīzijas trūkums ir visproblemātiskākie Latvijas sabiedrību raksturojošie aspekti, kā arī izceļ, ka šie anomijas aspekti ir īpaši raksturīgi trūcīgākajiem sabiedrības slāņiem un nelatviešiem. Papildus tam autore izceļ, ka jaunieši jūtas sociāli un kulturāli atsvešinātāki no iepriekšējām paaudzēm, turpretī vecāki cilvēki — politiski atsvešinātāki no esošās valsts.

Skatīt arī 

 Mizantropija
 Pūļa psiholoģija
 Nihilisms

Atsauces 

Sociālā filozofija
Socioloģija
Anomija ir sabiedrības stāvoklis , kuru raksturo sociālo un uzvedības normu sabrukums vai neesamība , sociālās izolācijas un bezjēdzība izjūta , kā arī neatbilstība starp sociāliem mērķiem un to sasniegšanai nepieciešamajiem likumiskajiem līdzekļiem . Tiek uzskatīts , ka anomija var attīstīties no sabiedrības un indivīda uzskatu konfliktiem , it sevišķi sabiedrības pārejas un izmaiņu periodos , un izraisa sociālo saikņu izzušanu starp indivīdu un kopienu ( gan ekonomisko , gan sociālo ) . Piemērs tam , kā anomija izpaužas indivīdā : indivīdā izveidojas atsvešinātības sajūta , kas pāraug disfunkcionālā nespējā integrēties savā sociālajā kopienā , piemēram , nespējā atrast darbu , nodibināt veiksmīgas attiecības , utt . Bieži ar terminu " anomija " tiek saprasts " normālības trūkums " . Šo terminu popularizēja franču sociologs Emīls Dirkems ( Émile Durkheim ) . Anomija Latvijā Monogrāfijā " Apmaldījušies brīvībā : anomija mūsdienu Latvijā " ir apkopoti vairāku autoru veikti pētījumi par anomiju Latvijā . Tiek uzskatīts , ka Latvijā gadsimta sākumā pēc Padomju savienības sabrukuma iestājās pārmaiņu laiks , kurš valstī radīja objektīvi augstāku sabiedrības anomijas risku , nekā vairumā citu valstu . Pārmaiņu ietekmē daļa veco sociālo institūciju tika likvidētas , to vietā radās jaunas , kas vēl nav paspējušas iegūt pietiekami spēcīgu autoritāti vai nostabilizēties vecāku pilsoņu apziņā . Papildus tam , pēc valsts iekārtas maiņas sabiedrības locekļiem nācās konstruēt jaunas identitātes , nomainījās daļa sociālo normu , bija jāpiemērojas citai valsts valodai un ekonomiskajai sistēmai , notika naudas , īpašumu struktūras , izglītības vai pensiju sistēmas reformas . Šo pārmaiņu rezultātā pat daudzus gadus pēc neatkarības atgūšanas sabiedrībā Latvijā ir vērojams augsts sabiedrības atsvešinātības līmenis , kā arī ārkārtīgi izteikta politiskā atsvešinātība . Anomiju Latvijā veido vairāki kulturāli faktori un psiholoģiski faktori : bezspēcības sajūta , atsvešinātība no sevis , normu trūkums , kultūras atsvešinātība un izolētība , skaidras pārliecības trūkums , ilgtermiņa mērķu un vīzijas trūkums , atsvešinātība no ģimenes un atbildības . Viena no grāmatas autorēm — Agita Misāne — uzskata , ka tieši normu , skaidras pārliecības , kā arī ilgtermiņa mērķu un vīzijas trūkums ir visproblemātiskākie Latvijas sabiedrību raksturojošie aspekti , kā arī izceļ , ka šie anomijas aspekti ir īpaši raksturīgi trūcīgākajiem sabiedrības slāņiem un nelatviešiem . Papildus tam autore izceļ , ka jaunieši jūtas sociāli un kulturāli atsvešinātāki no iepriekšējām paaudzēm , turpretī vecāki cilvēki — politiski atsvešinātāki no esošās valsts . Skatīt arī Mizantropija Pūļa psiholoģija Nihilisms Atsauces Sociālā filozofija Socioloģija