Lukīno Viskonti
Lukīno Viskonti di Modrone (; dzimis , miris ) bija itāļu teātra, operas un kinorežisors, scenārists. Viņš tiek uzskatīts par itāļu neoreālisma aizsācēju kinomākslā. Viskonti bija aristokrātiskās Viskonti dzimtas pārstāvis, viņam piederēja Lonate-Pocolo grāfa tituls.

Biogrāfija 
Lukīno Viskonti piedzima dižciltīgā itāļu ģimenē Milānā kā viens no septiņiem bērniem. Viņa tēvs bija Džuzepe Viskonti di Modrone, Gracāno Viskonti hercogs un Lonate-Pocolo grāfs no Viskonti dzimtas.

Lukīno jau no agras jaunības sāka interesēties par mākslu, spēlēja čellu, darbojās kā teātra scenogrāfs. Viņš bija saticis itāļu slavenības — komponistu Džakomo Pučīni, diriģentu Arturo Toskanīni, rakstnieku Gabriēli d'Anuncio. 1935. gadā Viskonti sāka strādāt par asistentu pie franču kinorežisora Žana Renuāra, kas veicināja Viskonti interesi par sociāliem un politiskiem jautājumiem.

Otrā pasaules kara laikā Viskonti iestājās Itāļu komunistiskajā partijā.

Režisora karjera

Filmas 
1943. gadā Viskonti uzņēma savu pirmo filmu "Apsēstība" (Ossessione). Tā tiek uzskatīta par itāļu neoreālisma sākumu. Nākamā Viskonti filma La terra trema (1948) ieguva Starptautisko balvu (International Award) Venēcijas kinofestivālā.

Arī turpmākās Viskonti veidotās filmas guvušas plašu atzinību. Vairākas balvas ieguva viņa veidotā filma "Roko un viņa brāļi" (1960). 1963. gadā Viskonti uzņēma filmu "Gepards" (Il gattopardo) pēc Džuzepes Tomazi di Lampedūzas tāda paša nosaukuma romāna. Par šo filmu Viskonti saņēma Kannu kinofestivāla galveno balvu — Zelta palmas zaru. Par nākamo filmu Vaghe stelle dell'orsa... (1965) Viskonti saņēma galveno Venēcijas kinofestivāla balvu — Zelta lauvu. Par filmu La caduta degli dei (1969) nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais scenārists. 1971. gadā Viskonti uzņēma filmu "Nāve Venēcijā" (Morte a Venezia), kuras scenārijs bija veidots pēc vācu rakstnieka Tomasa Manna 1912. gadā izdotā tāda paša nosaukuma romāna. Par šo filmu Viskonti nominēts BAFTA kino balvai kā labākais režisors.

Operu iestudējumi 
No 1946. gada Viskonti darbojās kā teātra režisors, iestudējot daudzas franču un amerikāņu dramaturgu lugas. Viņš bija nodibinājis teātra kompāniju, kurā viens no vadošajiem aktieriem bija Vitorio Gasmans. Šīs kompānijas aktieri tēlojuši arī Viskonti filmās.

Viskonti kļuva plaši pazīstams ar operu iestudējumiem. Savas karjeras laikā iestudējis 20 operas dažādos operteātros, tai skaitā operteātrī La Scala Viskonti iestudējis piecas operas ar Mariju Kallu galvenajās lomās. Iestudējis operas arī Londonas Koventgārdena operā, Romas Operas teātrī, Maskavas Lielajā teātrī, Vīnes Valsts operā.

Personīgā dzīve 
Viskonti bija homoseksuāls. Viņa partneris 1940. gadu beigās bija itāļu režisors Franko Dzefirelli. Pēdējais Viskonti dzīves partneris bija austriešu aktieris Helmuts Bergers, kas tēlojis vairākās Viskonti filmās.

1972. gadā Viskonti pārcieta insultu, bet 1976. gadā Romā, nākamā insulta dēļ, viņš mira 69 gadu vecumā. Apglabāts Iskjas salā, netālu no savas ģimenes mājas. Iskjā atrodas viņa režisora darbam veltīts muzejs.

Atsauces

Ārējās saites 

1906. gadā dzimušie
1976. gadā mirušie
Lombardijā dzimušie
Itālijas dižciltīgie
Itāļu kinorežisori
Itāliešu operas režisori
Zelta palmas zara ieguvēji
Zelta lauvas ieguvēji
Lukīno Viskonti di Modrone ( ; dzimis , miris ) bija itāļu teātra , operas un kinorežisors , scenārists . Viņš tiek uzskatīts par itāļu neoreālisma aizsācēju kinomākslā . Viskonti bija aristokrātiskās Viskonti dzimtas pārstāvis , viņam piederēja Lonate-Pocolo grāfa tituls . Biogrāfija Lukīno Viskonti piedzima dižciltīgā itāļu ģimenē Milānā kā viens no septiņiem bērniem . Viņa tēvs bija Džuzepe Viskonti di Modrone , Gracāno Viskonti hercogs un Lonate-Pocolo grāfs no Viskonti dzimtas . Lukīno jau no agras jaunības sāka interesēties par mākslu , spēlēja čellu , darbojās kā teātra scenogrāfs . Viņš bija saticis itāļu slavenības — komponistu Džakomo Pučīni , diriģentu Arturo Toskanīni , rakstnieku Gabriēli d' Anuncio . gadā Viskonti sāka strādāt par asistentu pie franču kinorežisora Žana Renuāra , kas veicināja Viskonti interesi par sociāliem un politiskiem jautājumiem . Otrā pasaules kara laikā Viskonti iestājās Itāļu komunistiskajā partijā . Režisora karjera Filmas 1943. gadā Viskonti uzņēma savu pirmo filmu " Apsēstība " ( Ossessione ) . Tā tiek uzskatīta par itāļu neoreālisma sākumu . Nākamā Viskonti filma La terra tremaieguva Starptautisko balvu ( International Award ) Venēcijas kinofestivālā . Arī turpmākās Viskonti veidotās filmas guvušas plašu atzinību . Vairākas balvas ieguva viņa veidotā filma " Roko un viņa brāļi " gadā Viskonti uzņēma filmu " Gepards " ( Il gattopardo ) pēc Džuzepes Tomazi di Lampedūzas tāda paša nosaukuma romāna . Par šo filmu Viskonti saņēma Kannu kinofestivāla galveno balvu — Zelta palmas zaru . Par nākamo filmu Vaghe stelle dell' orsa ... Viskonti saņēma galveno Venēcijas kinofestivāla balvu — Zelta lauvu . Par filmu La caduta degli deinominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais scenārists . gadā Viskonti uzņēma filmu " Nāve Venēcijā " ( Morte a Venezia ) , kuras scenārijs bija veidots pēc vācu rakstnieka Tomasa Manna 1912. gadā izdotā tāda paša nosaukuma romāna . Par šo filmu Viskonti nominēts BAFTA kino balvai kā labākais režisors . Operu iestudējumi No gada Viskonti darbojās kā teātra režisors , iestudējot daudzas franču un amerikāņu dramaturgu lugas . Viņš bija nodibinājis teātra kompāniju , kurā viens no vadošajiem aktieriem bija Vitorio Gasmans . Šīs kompānijas aktieri tēlojuši arī Viskonti filmās . Viskonti kļuva plaši pazīstams ar operu iestudējumiem . Savas karjeras laikā iestudējisoperas dažādos operteātros , tai skaitā operteātrī La Scala Viskonti iestudējis piecas operas ar Mariju Kallu galvenajās lomās . Iestudējis operas arī Londonas Koventgārdena operā , Romas Operas teātrī , Maskavas Lielajā teātrī , Vīnes Valsts operā . Personīgā dzīve Viskonti bija homoseksuāls . Viņa partneris gadu beigās bija itāļu režisors Franko Dzefirelli . Pēdējais Viskonti dzīves partneris bija austriešu aktieris Helmuts Bergers , kas tēlojis vairākās Viskonti filmās . 1972. gadā Viskonti pārcieta insultu , bet gadā Romā , nākamā insulta dēļ , viņš miragadu vecumā . Apglabāts Iskjas salā , netālu no savas ģimenes mājas . Iskjā atrodas viņa režisora darbam veltīts muzejs . Atsauces Ārējās saites 1906. gadā dzimušie 1976. gadā mirušie Lombardijā dzimušie Itālijas dižciltīgie Itāļu kinorežisori Itāliešu operas režisori Zelta palmas zara ieguvēji Zelta lauvas ieguvēji