Pugačova vadītā sacelšanās
Pugačova sacelšanās (), arī Pugačova dumpis (Пугачёвский бунт), Zemnieku karš Jemeļjana Pugačova vadībā (Крестьянская война под предводительством Емельяна Пугачёва) vai Pugačovščina (Пугачёвщина), bija Žajikas kazaku aizsākta sacelšanās, kas no nemieriem 1773. gadā pārgāja karā, kas ilga līdz 1775. gadam, un kurā kazaki, zemnieki, Urālu un Pievolgas tautas vērsās pret Krievijas impērijas ķeizarieni Katrīnu II. Krievijas impērijas armijas vienības komandēja arī vācbaltiešu ģenerāļi Johans Klapje de Kolongs (Деколонг), Magnuss Ferdinands fon Freimans (Фрейман), Johans fon Mihelsons (Михельсон).

Norise 
1772. gadā Žajikas pilsētā (mūsdienās Orala) uzliesmoja kazaku nemieri pret Krievijas Impērijas armijas vadītājiem. Nemieri tika apspiesti, bet kazaki ar to nebija mierā. 1772. gadā Donas kazaks Jemeļjans Pugačovs pasludināja sevi par Krievijas caru Pēteri III, kurš 1762. gadā izglābies no nāves. Pugačovu arestēja, tomēr viņš izbēga un sāka pulcēt neapmierinātos kazakus. 

 Pugačova vadībā sākās sacelšanās Orenbugas guberņā (Urālu kalnos, Kamas upes apkārtnē, Baškīrijā) un Sibīrijas guberņas rietumos. Nemierniekiem piebiedrojās Urālu rūpnīcu zemnieki un Krievijas impērijas mazākumtautības (baškīri, kalmiki, tatāri, kazahi, čuvaši). Sacelšanās aptvēra Urālus, Baškīriju, Sibīrijas rietumdaļu, Pievolgu. 1774. gada jūlijā nemiernieki ieņēma Kazaņas kremli, tomēr 1774. gada augustā cieta sakāvi pie Caricinas. 

8. septembrī Pugačova vienības kazaki, vēlēdamies paglābties no represijām, viņu sagūstīja un nodeva varas iestādēm. Pugačovs tika aizvests uz Maskavu, kur viņu sodīja ar nāvi.

Piemiņa 
Pugačova sacelšanās notikumus Aleksandrs Puškins aprakstījis romānā “Kapteiņa meitiņa” (Капитанская дочка, 1836).

Sacelšanās Krievijas Impērijā
Kazaki
Pugačova sacelšanās ( ) , arī Pugačova dumpis ( Пугачёвский бунт ) , Zemnieku karš Jemeļjana Pugačova vadībā ( Крестьянская война под предводительством Емельяна Пугачёва ) vai Pugačovščina ( Пугачёвщина ) , bija Žajikas kazaku aizsākta sacelšanās , kas no nemieriem gadā pārgāja karā , kas ilga līdz gadam , un kurā kazaki , zemnieki , Urālu un Pievolgas tautas vērsās pret Krievijas impērijas ķeizarieni Katrīnu II. Krievijas impērijas armijas vienības komandēja arī vācbaltiešu ģenerāļi Johans Klapje de Kolongs ( Деколонг ) , Magnuss Ferdinands fon Freimans ( Фрейман ) , Johans fon Mihelsons ( Михельсон ) . Norise 1772. gadā Žajikas pilsētā ( mūsdienās Orala ) uzliesmoja kazaku nemieri pret Krievijas Impērijas armijas vadītājiem . Nemieri tika apspiesti , bet kazaki ar to nebija mierā . gadā Donas kazaks Jemeļjans Pugačovs pasludināja sevi par Krievijas caru Pēteri III , kurš gadā izglābies no nāves . Pugačovu arestēja , tomēr viņš izbēga un sāka pulcēt neapmierinātos kazakus . Pugačova vadībā sākās sacelšanās Orenbugas guberņā ( Urālu kalnos , Kamas upes apkārtnē , Baškīrijā ) un Sibīrijas guberņas rietumos . Nemierniekiem piebiedrojās Urālu rūpnīcu zemnieki un Krievijas impērijas mazākumtautības ( baškīri , kalmiki , tatāri , kazahi , čuvaši ) . Sacelšanās aptvēra Urālus , Baškīriju , Sibīrijas rietumdaļu , Pievolgu . gada jūlijā nemiernieki ieņēma Kazaņas kremli , tomēr gada augustā cieta sakāvi pie Caricinas . 8. septembrī Pugačova vienības kazaki , vēlēdamies paglābties no represijām , viņu sagūstīja un nodeva varas iestādēm . Pugačovs tika aizvests uz Maskavu , kur viņu sodīja ar nāvi . Piemiņa Pugačova sacelšanās notikumus Aleksandrs Puškins aprakstījis romānā “ Kapteiņa meitiņa ” ( Капитанская дочка , Sacelšanās Krievijas Impērijā Kazaki