Krievu—zviedru karš (1610—1617)
Krievu—zviedru karš (1610—1617) jeb Ingrijas karš (, ), saukts arī par "Delagardija karagājienu" (), bija karš starp Krievijas caristi un Zviedrijas karalisti, kas sākās Poļu—zviedru kara laikā 1610. gadā un beidzās ar Stolbovas miera līguma noslēgšanu 1617. gadā.

Priekšvēsture 
Pēc 1595. gada 18. maijā noslēgtā Teizinas miera līguma (, ) cars Fjodors I atguva Ingriju un Keksholmu, bet atteicās no pretenzijām uz Igaunijas hercogisti.
Līgums noteica Krievijas un Zviedrijas robežu līdz Ziemeļu Ledus okeānam.

Juku laikos 1608. gadā Polijas-Lietuvas atbalstītais Krievijas cara troņa pretendents Viltusdmitrijs II ar kazaku un Jana Pjotra Sapjehas vadītā karaspēka palīdzību ieguva kontroli pār lielāko daļu no Krievijas caristes teritorijas un gatavojās iekarot Maskavu. Cars Vasilijs IV Šuiskis 1609. gadā Viborgā noslēdza militāru savienību ar Zviedrijas karali Kārli IX, apsolot atdot Keksholmu zviedriem. 

Krievu un zviedru karaspēks padzina Viltusdmitrija karaspēku no Maskavas pievārtes, taču Kļušinas kaujā Polijas-Lietuvas armija izcīnīja uzvaru pār Krievijas un Zviedrijas armijām. Septiņu bajāru padome atcēla Vasiliju Šuiski no troņa un par caru ievēlēja piecpadsmitgadīgo Vladislavu Vāsu, ar noteikumu, ka viņam ir jāpāriet pareizticībā. Viņa tēvs Sigismunds III tam nepiekrita un tā vietā piedāvāja pats kļūt par Krievijas reģentu, kam savukārt nepiekrita bajāri. Šādos apstākļos Zviedrija pieteica karu Krievijai.

Norise 
1610. gada vasarā Zviedrijas karaspēks ieņēma Staraja Ladogas cietoksni, kuru bija spiests atstāt 1611. gada februārī. Toties zviedri ieņēma Kekskolmas, Jamburgas, Ivangorodas, Koporjes un Gdovas cietokšņus un 1611. gada 16. jūlijā ātri ieņēma Novgorodas kremli un 25. jūlijā atjaunoja Novgorodas lielkņazisti Zviedrijas protektorātā. 
Pēc Kārļa IX nāves 1611. gada oktobrī Zviedrija noslēdza pamieru ar Poliju-Lietuvu. 

1613. gadā zviedri nesekmīgi aplenca Tihvinu, bet 1615. gadā vairāk nekā divus mēnešus ilgi (30. jūlijs — 17. oktobris) nespēja ieņemt Pleskavas kremli.

Sekas 
Karš noslēdzās 1617. gada martā ar Stolbovas miera līgumu, ko Zviedrijas karaļa vārdā parakstīja Delagardijs. Krievijas cariste zaudēja pieeju Baltijas jūrai, bet atguva Novgorodas, Porhovas, Staraja Rusas, Lādogas un Gdovas pilsētas.

Ārējās saites 

Kari ar Zviedriju
Kari ar Krieviju
Krievijas vēsture
17. gadsimta kari
Krievu —zviedru karš1617 ) jeb Ingrijas karš ( , ) , saukts arī par " Delagardija karagājienu " ( ) , bija karš starp Krievijas caristi un Zviedrijas karalisti , kas sākās Poļu — zviedru kara laikā gadā un beidzās ar Stolbovas miera līguma noslēgšanu gadā . Priekšvēsture Pēc gada maijā noslēgtā Teizinas miera līguma ( , ) cars Fjodors I atguva Ingriju un Keksholmu , bet atteicās no pretenzijām uz Igaunijas hercogisti . Līgums noteica Krievijas un Zviedrijas robežu līdz Ziemeļu Ledus okeānam . Juku laikos gadā Polijas-Lietuvas atbalstītais Krievijas cara troņa pretendents Viltusdmitrijs II ar kazaku un Jana Pjotra Sapjehas vadītā karaspēka palīdzību ieguva kontroli pār lielāko daļu no Krievijas caristes teritorijas un gatavojās iekarot Maskavu . Cars Vasilijs IV Šuiskis gadā Viborgā noslēdza militāru savienību ar Zviedrijas karali Kārli IX , apsolot atdot Keksholmu zviedriem . Krievu un zviedru karaspēks padzina Viltusdmitrija karaspēku no Maskavas pievārtes , taču Kļušinas kaujā Polijas-Lietuvas armija izcīnīja uzvaru pār Krievijas un Zviedrijas armijām . Septiņu bajāru padome atcēla Vasiliju Šuiski no troņa un par caru ievēlēja piecpadsmitgadīgo Vladislavu Vāsu , ar noteikumu , ka viņam ir jāpāriet pareizticībā . Viņa tēvs Sigismunds III tam nepiekrita un tā vietā piedāvāja pats kļūt par Krievijas reģentu , kam savukārt nepiekrita bajāri . Šādos apstākļos Zviedrija pieteica karu Krievijai . Norise 1610. gada vasarā Zviedrijas karaspēks ieņēma Staraja Ladogas cietoksni , kuru bija spiests atstāt gada februārī . Toties zviedri ieņēma Kekskolmas , Jamburgas , Ivangorodas , Koporjes un Gdovas cietokšņus un gada jūlijā ātri ieņēma Novgorodas kremli un jūlijā atjaunoja Novgorodas lielkņazisti Zviedrijas protektorātā . Pēc Kārļa IX nāves gada oktobrī Zviedrija noslēdza pamieru ar Poliju-Lietuvu . 1613. gadā zviedri nesekmīgi aplenca Tihvinu , bet gadā vairāk nekā divus mēnešus ilgi jūlijs — oktobris ) nespēja ieņemt Pleskavas kremli . Sekas Karš noslēdzās gada martā ar Stolbovas miera līgumu , ko Zviedrijas karaļa vārdā parakstīja Delagardijs . Krievijas cariste zaudēja pieeju Baltijas jūrai , bet atguva Novgorodas , Porhovas , Staraja Rusas , Lādogas un Gdovas pilsētas . Ārējās saites Kari ar Zviedriju Kari ar Krieviju Krievijas vēsture 17. gadsimta kari