Getisburgas kauja
Getisburgas kauja () bija militāra sadursme starp Savienības un Konfederācijas bruņotajām pusēm Amerikas pilsoņu kara laikā, kas norisinājās no 1863. gada 1. līdz 3. jūlijam Getisburgas pilsētas apkārtnē Pensilvānijas štata dienviddaļā.

Getisburgas kauja bija lielākā un asiņainākā kauja Amerikas pilsoņu kara laikā, kurā ievainoti tika vairāk kā 50 000 Savienības un Konfederācijas spēku karavīri, no kuriem dzīvību zaudēja aptuveni 7000 dalībnieki. Kaujas iznākumā uzvaru izdevās izcīnīt Savienības jeb Ziemeļu štatu bruņotajai pusei, kuras pārstāvētā Potomakas armija ģenerāļa Džordža Mīda vadībā no savām aizsardzības pozīcijām izturēja visu trīs dienu uzbrukumus un gala rezultātā piespieda atkāpties Konfederācijas bruņotās puses ģenerāļa Roberta Lī pārstāvēto Ziemeļvirdžīnijas armiju atpakaļ uz Dienvidu štatu teritoriju.

Getisburgas kaujas rezultātā toreizējais Amerikas Savienoto Valstu prezidents Abrahams Linkolns veica savu slaveno Getisburgas uzrunu, kurā aicināja uz jaunas militārās kapsētas — Getisburgas Nacionālās kapsētas — izveidi. Pēc sakāves Getisburgas kaujā Konfederācijas bruņotie spēki tā arī vairs neatguvās un atlikušos divus karadarbības gadus pavadīja cīnoties vairs tikai savā teritorijā. Ne velti vairāku autoru skatījumā Getisburgas kauja kopā ar Viksburgas aplenkumu (Siege of Vicksburg) tiek uzskatīta par vienu no galvenajiem pagrieziena punktiem visā karā.

Priekšvēsture 

Pēc tam, kad 1863. gada maijā Konfederācijas spēki ģenerāļa Roberta Lī vadībā bija izcīnījuši uzvaru Čanselorsvillas kaujā (Battle of Chancellorsville) Virdžīnijas teritorijā, Lī nolēma, ka gaidāmās vasaras kampaņas laikā veiks atkārtotu iebrukumu Savienības teritorijā (iepriekšējais dienvidnieku iebrukums Ziemeļu štatu teritorijā norisinājās 1862. gada septembrī, kur Entitemas kaujas (Battle of Antietam) rezultātā Roberta Lī pārstāvētā Ziemeļvirdžīnijas armija bija spiesta pārtraukt uzbrukumu un atkāpties no Mērilendas uz Virdžīniju).

Mūsdienu autori norāda, ka Lī vēlme veikt atkārtotu iebrukumu Savienības teritorijā, iespējams, izrietēja no apstākļa, ka vienīgais veids, kā Konfederācija varēja iegūt atzinību un materiālo palīdzību no citām valstīm, it īpaši no Apvienotās Karalistes un Francijas, bija izcīnot lielu militāru uzvaru Savienības teritorijā. Turklāt pat ja briti un franči beigās nolemtu neveidot bruņotu savienību ar Konfederāciju, dienvidnieku militārās uzvaras gadījumā pastāvēja iespēja, ka Eiropas lielvaras vai sliktākajā gadījumā pat paši Ziemeļu štatu iedzīvotāji pamazām varētu sākt piespiest Linkolna administrāciju Vašingtonā uzsākt miera sarunas ar Konfederācijas valdību.

Tāpat vienlīdz svarīgi bija panākt, lai 1863. gada vasarā karadarbība pēc iespējas mazāk skartu Virdžīnijas laukus un tā vietā pārietu uz Ziemeļu štatu teritorijām, kas tādējādi dotu iespēju Virdžīnijas lauksaimniekiem nodarboties ar labības audzēšanu un ražas novākšanu, kas savukārt bija būtisks aspekts Konfederācijas saimniecībai. Visbeidzot pārdrošs uzbrukums Ziemeļu štatiem Pensilvānijas virzienā 1863. gada vasarā, iespējams, ļautu atvieglot Konfederācijas spēku ielenkumu Viksburgas kaujā pie Misisipi upes, kas tādējādi piespiestu Savienības virspavēlniecību pārvest daļu no karavīriem Rietumos uz Austrumu karadarbības reģionu Potomakas upes apkārtnē.

Konfederācijas ģenerāļa Roberta Lī stratēģiskais uzbrukuma plāns sevī ietvēra aprīkot savu Ziemeļvirdžīnijas armiju ar visiem nepieciešamajiem resursiem un negaidīti uzbrukt caur Mērilendu Pensilvānijas virzienā, iespējams, tiekot tik tālu kā līdz Harisburgai, kas atradās kādus 56 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Getisburgas. Pēc tam Lī vadītā Ziemeļvirdžīnijas armija varētu pagriezties uz dienvidiem un teorētiski apdraudēt arī tādas pilsētas kā Filadelfiju, Baltimoru un pat Vašingtonu. Stratēģiskā uzbrukuma plāna galvenais mērķis bija panākt lai Savienības pārraudzītā Potomakas armija sekotu tai Pensilvānijas teritorijā un pēc Lī izvēlēs iesaistītos ar to bruņotā sadursmē, kas būtu izdevīgāka Konfederācijas spēkiem, tādējādi panākot Savienības galvenās armijas sakāvi un nepieciešamo uzvaru kaujā.

Karojošās puses

Savienība 

Potomakas armiju Getisburgas kaujā vadīja ģenerālmajors Džordžs Mīds, kurš armijas vadošā komandiera statusu ieguva tikai 28. jūnijā, trīs dienas pirms kaujas sākuma (pirms tam par armijas vadošo komandieri kalpoja ģenerālmajors Džozefs Hukers (Joseph Hooker), kuru ASV prezidents Abrahams Linkolns bija izvēlējies aizstāt pēdējā brīdī — Linkolna skatījumā Hukers bija vainojams pie sakāves Čanselorsvillas kaujā, kā arī negribīgi izrādīja iniciatīvu pēc iespējas ātrāk iesaistīties vēl vienā bruņotā sadursmē ar Konfederācijas ģenerāļa Roberta Lī pārstāvēto armiju).

Getisburgas kaujas laikā Potomakas armija sastāvēja no septiņiem kājnieku korpusiem, viena kavalērijas korpusa un vienas artilērijas rezerves vienības, kuru kopumā veidoja vairāk kā 95 000 karavīri:
 I korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 12 500 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Džons Reinoldss (John F. Reynolds), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džeimss Vodsvorts (James S. Wadsworth), ģenerālbrigadieris Džons Robinsons (John C. Robinson) un ģenerālmajors Ebners Dabldejs (Abner Doubleday)).
 II korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 11 500 karavīri, vadošais komandieris Vinfilds Skots Henkoks (Winfield S. Hancock), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džons Koldvels (John C. Caldwell), ģenerālbrigadieris Džons Gibons (John F. Gibbon) un ģenerālbrigadieris Aleksandrs Hejss (Alexander Hays)).
 III korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 10 700 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Daniels Siklss (Daniel E. Sickles), divīziju komandieri ģenerālmajors Deivids Birnijs (David B. Birney) un ģenerālbrigadieris Endrū Hemfrijss (Andrew A. Humphreys)).
 V korpuss (kopējais sastāvs nepilni 11 000 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Džordžs Saikss (George Sykes), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džeimss Barnss (James Barnes), ģenerālbrigadieris Romeins Eirss (Romeyn B. Ayres) un ģenerālbrigadieris Semjuels Krofords (Samuel W. Crawford)).
 VI korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 13 900 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Džons Sedžviks (John Sedgwick), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Horācio Raits (Horatio G. Wright), ģenerālbrigadieris Albions Hovs (Albion P. Howe) un ģenerālmajors Džons Ņūtons (John Newton)).
 XI korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 9200 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Olivers Hovards (Oliver O. Howard), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Fransiss Barlovs (Francis C. Barlow), ģenerālbrigadieris Ādolfs fon Štainvērs (Adolph von Steinwehr) un ģenerālmajors Karls Šurcs (Carl Schurz)).
 XII korpuss (kopējais sastāvs nepilni 10 000 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Henrijs Slokams (Henry W. Slocum), divīziju komandieri ģenerālmajors Alfeuss Viljamss (Alpheus S. Williams) un ģenerālbrigadieris Džons Girijs (John W. Geary)).
 Kavalērijas korpuss (kopējais sastāvs nepilni 11 500 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Alfrēds Plezontons (Alfred Pleasonton), divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džons Bjufords (John Buford), ģenerālbrigadieris Deivids Gregs (David M. Gregg) un ģenerālbrigadieris Džadsons Kilpatriks (H. Judson Kilpatrick)).
 Artilērijas rezerve (kopējais sastāvs nepilni 50 karavīri, vadošais komandieris ģenerālbrigadieris Roberts Tailers (Robert O. Tyler)).

Konfederācija 

Ziemeļvirdžīnijas armiju, kuras sastāvā ietilpa trīs kājnieku korpusi un viena kavalērijas divīzija (to kopumā veidoja teju 75 000 karavīri) Getisburgas kaujā vadīja ģenerālis Roberts Lī:
 I korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 21 000 karavīri, vadošais komandieris ģenerālleitnants Džeimss Longstrīts (James Longstreet), divīziju komandieri ģenerālmajors Lafajets Maklovss (Lafayette McLaws), ģenerālmajors Džordžs Pikets (George E. Pickett) un ģenerālmajors Džons Huds (John B Hood)).
 II korpuss (kopējais sastāvs vairāk kā 20 800 karavīri, vadošais komandieris ģenerālleitnants Ričards Juls (Richard S. Ewell), divīziju komandieri ģenerālmajors Džubals Erlijs (Jubal Early), ģenerālmajors Edvards Džonsons (Edward Johnson) un ģenerālmajors Roberts Rouds (Robert E. Rodes)).
 III korpuss (kopējais sastāvs nepilni 26 800 karavīri, vadošais komandieris ģenerālleitnants Embrouzs Hils (Ambrose P. Hill), divīziju komandieri ģenerālmajors Ričards Herons Andersons (Richard H. Anderson), ģenerālmajors Henrijs Hets (Henry Heth) un ģenerālmajors Viljams Penders (William D. Pender)).
 Kavalērijas divīzija (kopējais sastāvs nepilni 6500 karavīri, vadošais komandieris ģenerālmajors Džebs Stjuarts (J. E. B. Stuart), brigāžu komandieri ģenerālbrigadieri Veids Hemptons (Wade Hampton), Beverlijs Robertsons (Beverly H. Robertson), Viljams Edmundsons Džounss (William E. Jones), Fichujs Lī (Fitzhugh Lee), Alberts Dženkinss (Albert G. Jenkins), Džons Čembliss (John R. Chambliss) un Džons Imbodens (John D. Imboden)).

Skatīt arī 
 Amerikas pilsoņu karš
 Getisburgas uzruna

Atsauces

Ārējās saites 

 Encyclopaedia Britannica ieraksts 
 Dokumentāla filma par Getisburgas kauju 

ASV vēsture
Amerikas pilsoņu karš
Kaujas ar ASV piedalīšanos
Getisburgas kauja ( ) bija militāra sadursme starp Savienības un Konfederācijas bruņotajām pusēm Amerikas pilsoņu kara laikā , kas norisinājās no gada līdz jūlijam Getisburgas pilsētas apkārtnē Pensilvānijas štata dienviddaļā . Getisburgas kauja bija lielākā un asiņainākā kauja Amerikas pilsoņu kara laikā , kurā ievainoti tika vairāk kā 000 Savienības un Konfederācijas spēku karavīri , no kuriem dzīvību zaudēja aptuvenidalībnieki . Kaujas iznākumā uzvaru izdevās izcīnīt Savienības jeb Ziemeļu štatu bruņotajai pusei , kuras pārstāvētā Potomakas armija ģenerāļa Džordža Mīda vadībā no savām aizsardzības pozīcijām izturēja visu trīs dienu uzbrukumus un gala rezultātā piespieda atkāpties Konfederācijas bruņotās puses ģenerāļa Roberta Lī pārstāvēto Ziemeļvirdžīnijas armiju atpakaļ uz Dienvidu štatu teritoriju . Getisburgas kaujas rezultātā toreizējais Amerikas Savienoto Valstu prezidents Abrahams Linkolns veica savu slaveno Getisburgas uzrunu , kurā aicināja uz jaunas militārās kapsētas — Getisburgas Nacionālās kapsētas — izveidi . Pēc sakāves Getisburgas kaujā Konfederācijas bruņotie spēki tā arī vairs neatguvās un atlikušos divus karadarbības gadus pavadīja cīnoties vairs tikai savā teritorijā . Ne velti vairāku autoru skatījumā Getisburgas kauja kopā ar Viksburgas aplenkumu ( Siege of Vicksburg ) tiek uzskatīta par vienu no galvenajiem pagrieziena punktiem visā karā . Priekšvēsture Pēc tam , kad gada maijā Konfederācijas spēki ģenerāļa Roberta Lī vadībā bija izcīnījuši uzvaru Čanselorsvillas kaujā ( Battle of Chancellorsville ) Virdžīnijas teritorijā , Lī nolēma , ka gaidāmās vasaras kampaņas laikā veiks atkārtotu iebrukumu Savienības teritorijā ( iepriekšējais dienvidnieku iebrukums Ziemeļu štatu teritorijā norisinājās gada septembrī , kur Entitemas kaujas ( Battle of Antietam ) rezultātā Roberta Lī pārstāvētā Ziemeļvirdžīnijas armija bija spiesta pārtraukt uzbrukumu un atkāpties no Mērilendas uz Virdžīniju ) . Mūsdienu autori norāda , ka Lī vēlme veikt atkārtotu iebrukumu Savienības teritorijā , iespējams , izrietēja no apstākļa , ka vienīgais veids , kā Konfederācija varēja iegūt atzinību un materiālo palīdzību no citām valstīm , it īpaši no Apvienotās Karalistes un Francijas , bija izcīnot lielu militāru uzvaru Savienības teritorijā . Turklāt pat ja briti un franči beigās nolemtu neveidot bruņotu savienību ar Konfederāciju , dienvidnieku militārās uzvaras gadījumā pastāvēja iespēja , ka Eiropas lielvaras vai sliktākajā gadījumā pat paši Ziemeļu štatu iedzīvotāji pamazām varētu sākt piespiest Linkolna administrāciju Vašingtonā uzsākt miera sarunas ar Konfederācijas valdību . Tāpat vienlīdz svarīgi bija panākt , lai gada vasarā karadarbība pēc iespējas mazāk skartu Virdžīnijas laukus un tā vietā pārietu uz Ziemeļu štatu teritorijām , kas tādējādi dotu iespēju Virdžīnijas lauksaimniekiem nodarboties ar labības audzēšanu un ražas novākšanu , kas savukārt bija būtisks aspekts Konfederācijas saimniecībai . Visbeidzot pārdrošs uzbrukums Ziemeļu štatiem Pensilvānijas virzienā gada vasarā , iespējams , ļautu atvieglot Konfederācijas spēku ielenkumu Viksburgas kaujā pie Misisipi upes , kas tādējādi piespiestu Savienības virspavēlniecību pārvest daļu no karavīriem Rietumos uz Austrumu karadarbības reģionu Potomakas upes apkārtnē . Konfederācijas ģenerāļa Roberta Lī stratēģiskais uzbrukuma plāns sevī ietvēra aprīkot savu Ziemeļvirdžīnijas armiju ar visiem nepieciešamajiem resursiem un negaidīti uzbrukt caur Mērilendu Pensilvānijas virzienā , iespējams , tiekot tik tālu kā līdz Harisburgai , kas atradās kāduskilometrus uz ziemeļaustrumiem no Getisburgas . Pēc tam Lī vadītā Ziemeļvirdžīnijas armija varētu pagriezties uz dienvidiem un teorētiski apdraudēt arī tādas pilsētas kā Filadelfiju , Baltimoru un pat Vašingtonu . Stratēģiskā uzbrukuma plāna galvenais mērķis bija panākt lai Savienības pārraudzītā Potomakas armija sekotu tai Pensilvānijas teritorijā un pēc Lī izvēlēs iesaistītos ar to bruņotā sadursmē , kas būtu izdevīgāka Konfederācijas spēkiem , tādējādi panākot Savienības galvenās armijas sakāvi un nepieciešamo uzvaru kaujā . Karojošās puses Savienība Potomakas armiju Getisburgas kaujā vadīja ģenerālmajors Džordžs Mīds , kurš armijas vadošā komandiera statusu ieguva tikai jūnijā , trīs dienas pirms kaujas sākuma ( pirms tam par armijas vadošo komandieri kalpoja ģenerālmajors Džozefs Hukers ( Joseph Hooker ) , kuru ASV prezidents Abrahams Linkolns bija izvēlējies aizstāt pēdējā brīdī — Linkolna skatījumā Hukers bija vainojams pie sakāves Čanselorsvillas kaujā , kā arī negribīgi izrādīja iniciatīvu pēc iespējas ātrāk iesaistīties vēl vienā bruņotā sadursmē ar Konfederācijas ģenerāļa Roberta Lī pārstāvēto armiju ) . Getisburgas kaujas laikā Potomakas armija sastāvēja no septiņiem kājnieku korpusiem , viena kavalērijas korpusa un vienas artilērijas rezerves vienības , kuru kopumā veidoja vairāk kā000 karavīri : I korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā500 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Džons Reinoldss ( John F. Reynolds ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džeimss Vodsvorts ( James S. Wadsworth ) , ģenerālbrigadieris Džons Robinsons ( John C. Robinson ) un ģenerālmajors Ebners Dabldejs ( Abner Doubleday ) ) . II korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā500 karavīri , vadošais komandieris Vinfilds Skots Henkoks ( Winfield S. Hancock ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džons Koldvels ( John C. Caldwell ) , ģenerālbrigadieris Džons Gibons ( John F. Gibbon ) un ģenerālbrigadieris Aleksandrs Hejss ( Alexander Hays ) ) . III korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā 700 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Daniels Siklss ( Daniel E. Sickles ) , divīziju komandieri ģenerālmajors Deivids Birnijs ( David B. Birney ) un ģenerālbrigadieris Endrū Hemfrijss ( Andrew A. Humphreys ) ) . V korpuss ( kopējais sastāvs nepilni 000 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Džordžs Saikss ( George Sykes ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džeimss Barnss ( James Barnes ) , ģenerālbrigadieris Romeins Eirss ( Romeyn B. Ayres ) un ģenerālbrigadieris Semjuels Krofords ( Samuel W. Crawford ) ) . VI korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā900 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Džons Sedžviks ( John Sedgwick ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Horācio Raits ( Horatio G. Wright ) , ģenerālbrigadieris Albions Hovs ( Albion P. Howe ) un ģenerālmajors Džons Ņūtons ( John Newton ) ) . XI korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kākaravīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Olivers Hovards ( Oliver O. Howard ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Fransiss Barlovs ( Francis C. Barlow ) , ģenerālbrigadieris Ādolfs fon Štainvērs ( Adolph von Steinwehr ) un ģenerālmajors Karls Šurcs ( Carl Schurz ) ) . XII korpuss ( kopējais sastāvs nepilni 000 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Henrijs Slokams ( Henry W. Slocum ) , divīziju komandieri ģenerālmajors Alfeuss Viljamss ( Alpheus S. Williams ) un ģenerālbrigadieris Džons Girijs ( John W. Geary ) ) . Kavalērijas korpuss ( kopējais sastāvs nepilni500 karavīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Alfrēds Plezontons ( Alfred Pleasonton ) , divīziju komandieri ģenerālbrigadieris Džons Bjufords ( John Buford ) , ģenerālbrigadieris Deivids Gregs ( David M. Gregg ) un ģenerālbrigadieris Džadsons Kilpatriks ( H. Judson Kilpatrick ) ) . Artilērijas rezerve ( kopējais sastāvs nepilnikaravīri , vadošais komandieris ģenerālbrigadieris Roberts Tailers ( Robert O. Tyler ) ) . Konfederācija Ziemeļvirdžīnijas armiju , kuras sastāvā ietilpa trīs kājnieku korpusi un viena kavalērijas divīzija ( to kopumā veidoja teju 000 karavīri ) Getisburgas kaujā vadīja ģenerālis Roberts Lī : I korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā000 karavīri , vadošais komandieris ģenerālleitnants Džeimss Longstrīts ( James Longstreet ) , divīziju komandieri ģenerālmajors Lafajets Maklovss ( Lafayette McLaws ) , ģenerālmajors Džordžs Pikets ( George E. Pickett ) un ģenerālmajors Džons Huds ( John B Hood ) ) . II korpuss ( kopējais sastāvs vairāk kā800 karavīri , vadošais komandieris ģenerālleitnants Ričards Juls ( Richard S. Ewell ) , divīziju komandieri ģenerālmajors Džubals Erlijs ( Jubal Early ) , ģenerālmajors Edvards Džonsons ( Edward Johnson ) un ģenerālmajors Roberts Rouds ( Robert E. Rodes ) ) . III korpuss ( kopējais sastāvs nepilni800 karavīri , vadošais komandieris ģenerālleitnants Embrouzs Hils ( Ambrose P. Hill ) , divīziju komandieri ģenerālmajors Ričards Herons Andersons ( Richard H. Anderson ) , ģenerālmajors Henrijs Hets ( Henry Heth ) un ģenerālmajors Viljams Penders ( William D. Pender ) ) . Kavalērijas divīzija ( kopējais sastāvs nepilnikaravīri , vadošais komandieris ģenerālmajors Džebs Stjuarts ( J. E. B. Stuart ) , brigāžu komandieri ģenerālbrigadieri Veids Hemptons ( Wade Hampton ) , Beverlijs Robertsons ( Beverly H. Robertson ) , Viljams Edmundsons Džounss ( William E. Jones ) , Fichujs Lī ( Fitzhugh Lee ) , Alberts Dženkinss ( Albert G. Jenkins ) , Džons Čembliss ( John R. Chambliss ) un Džons Imbodens ( John D. Imboden ) ) . Skatīt arī Amerikas pilsoņu karš Getisburgas uzruna Atsauces Ārējās saites Encyclopaedia Britannica ieraksts Dokumentāla filma par Getisburgas kauju ASV vēsture Amerikas pilsoņu karš Kaujas ar ASV piedalīšanos