Eduards fon Baranovs
Johans Eduards fon Baranovs (, , 1811—1884) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas armijas infantērijas ģenerālis (1869), Baltijas guberņu un Rīgas ģenerālgubernators (1866). Krievijas Valsts padomes loceklis.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1811. gada 18. decembrī Pēterburgā galma kambarkunga un valsts padomnieka Trofima Johana Ludviga fon Baranofa (1779-1828) un viņa sievas Jūliānas fon Adlerbergas (1789-1864) ģimenē.  
Mācījās Ķeizariskajā licejā, 1829. gadā sāka karadienestu leibgvardes Izmailovas pulkā. 1838. gadā ķeizars Nikolajs I viņu iecēla viņu par savu flīģeļadjutantu. 
1844. gadā Baranovs piedalījās Kaukāza kara kaujās un 1849. gadā Ungārijas sacelšanās apspiešanā, 1849. gadā iegūstot ģenerālmajora pakāpi. 
1852. gadā viņu iecēla par leibgvardes Preobraženskas pulka komandieri, Krimas kara laikā viņš komandēja 1. Gvardes kājnieku divīziju, nodrošinot Somu jūras līča krasta apsardzi.

1855. gadā jaunais Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs II viņu iecēla par savu ģenerāladjutantu, 1856. gadā par Atsevišķā gvardes korpusa štāba priekšnieku, 1857. gadā paaugstinot par ģenerālleitnantu. No 1866. gada aprīļa līdz oktobrim viņš bija Baltijas ģenerālgubernators, tad no 1866. gada oktobra līdz 1868. gadam viņš bija Ziemeļrietumu apgabala (Viļņas, Kauņas un Grodņas guberņu) ģenerālgubernators un Viļņas militārā apgabala virspavēlnieks. 1868. gadā ģenerāli Baranovu iecēla par Krievijas Valsts padomes locekli un 1869. gadā paaugstināja par infantērijas ģenerāli. 
1876. gadā viņu iecēla par Dzelzceļa nozares izpētes komisijas priekšsēdētāju, 1881. gadā par Valsts padomes Ekonomikas departamenta vadītāju.

Miris 1884. gada 3. augustā Šēnavā, Vācijas impērijā.

B
Vidzemes gubernatori
Johans Eduards fon Baranovs ( , , 1884 ) bija vācbaltiešu izcelsmes Krievijas Impērijas armijas infantērijas ģenerālis Baltijas guberņu un Rīgas ģenerālgubernators Krievijas Valsts padomes loceklis . Dzīvesgājums Dzimis gada decembrī Pēterburgā galma kambarkunga un valsts padomnieka Trofima Johana Ludviga fon Baranofaun viņa sievas Jūliānas fon Adlerbergasģimenē . Mācījās Ķeizariskajā licejā , gadā sāka karadienestu leibgvardes Izmailovas pulkā . gadā ķeizars Nikolajs I viņu iecēla viņu par savu flīģeļadjutantu . 1844. gadā Baranovs piedalījās Kaukāza kara kaujās un gadā Ungārijas sacelšanās apspiešanā , gadā iegūstot ģenerālmajora pakāpi . 1852. gadā viņu iecēla par leibgvardes Preobraženskas pulka komandieri , Krimas kara laikā viņš komandēja Gvardes kājnieku divīziju , nodrošinot Somu jūras līča krasta apsardzi . 1855. gadā jaunais Krievijas Impērijas ķeizars Aleksandrs II viņu iecēla par savu ģenerāladjutantu , gadā par Atsevišķā gvardes korpusa štāba priekšnieku , gadā paaugstinot par ģenerālleitnantu . No gada aprīļa līdz oktobrim viņš bija Baltijas ģenerālgubernators , tad no gada oktobra līdz gadam viņš bija Ziemeļrietumu apgabala ( Viļņas , Kauņas un Grodņas guberņu ) ģenerālgubernators un Viļņas militārā apgabala virspavēlnieks . gadā ģenerāli Baranovu iecēla par Krievijas Valsts padomes locekli un gadā paaugstināja par infantērijas ģenerāli . 1876. gadā viņu iecēla par Dzelzceļa nozares izpētes komisijas priekšsēdētāju , gadā par Valsts padomes Ekonomikas departamenta vadītāju . Miris gada augustā Šēnavā , Vācijas impērijā . B Vidzemes gubernatori