Mediju lietojuma un apmierinātības teorija
Mediju lietojuma un apmierinātības teorija () skaidro, kā un kāpēc cilvēki izmanto konkrētus medijus, lai apmierinātu savas vēlmes. Vispārējais secinājums liecina, ka apmierinātība ar konkrētu mediju mudina turpināt tā lietošanu. Auditorija cenšas apmierināt noteiktas sociālās un psiholoģiskās vajadzības, kā, piemēram, vēlmi pārraudzīt notiekošo, iegūt informāciju, izklaidēties, meklēt personīgo identitāti vai kopienu. Šī komunikācijas teorija skaidro komunikāciju masu medijos.

Komunikācijas teorija norāda, ka mediju lietotāji nav tikai pasīvi plašsaziņas līdzekļu patērētāji. Auditorija apzināti izvēlas konkrētus medijus atbilstoši savām vēlmēm un vajadzībām, lai sasniegtu gandarījumu. Šobrīd mediju lietojuma un apmierinātības teorija sociālo zinātņu pētniekiem dāvā idejas, caur kurām izzināt plašsaziņas līdzekļu izvēli, patēriņu un ietekmi.

Vēsture 
1940. gadu sākumā zinātnieki ievēroja sakarības starp lietotāja radio klausīšanās paradumiem un apmierinātību ar to.

Pirmais posms 
 Lietojuma un apmierinātības teorija ir izstrādāta, balstoties arī uz citām komunikācijas teorijām un vairāku zinātnieku pētījumiem. 1944. gadā pētnieki izzināja lietotāju iemeslus konkrētu mediju patēriņam. Herta Hercoga (Herta Herzog) intervēja daudzus ziepju operu fanus, noskaidrojot trīs apmierinājuma kategorijas.
 Ričards Vests un Lins Turners (Richard West & Linn Turner) skaidroja, ka lietojuma un apmierinātības teorija ir Maslova vajadzību hierarhijas papildinājums. Sākot no piramīdas pamata, Maslovs nosaka piecas vajadzības — fizioloģiskās vajadzības, drošība, sociālās vajadzības, sociālā atzinība un pašīstenošanās.  
 1954. gadā Vilburs Šramms (Wilbur Schramm) izveidoja formulu, kas palīdz noteikt, kādu mediju lietotājs izvēlētos. Tā palīdz saprast, cik lielu apmierinājumu indivīds no medija sagaida.

Otrais posms 
 1969. gadā Džejs Blumlers un Denis Makuails (Jay Blumer & Denis McQuail) Anglijā pētīja cilvēku motivāciju konkrētu politisko televīzijas pārraižu skatīšanai. Analizējot auditorijas motivāciju, viņu mērķis bija klasificēt skatītājus, balstoties uz viņu vajadzībām, lai saprastu iespējamo mediju efektu.

Sociālo mediju izmantošana 
Ar mediju lietojuma un apmierinātības teoriju skaidrojama arī sociālo mediju izmantošana. Iepazīties ar aktuālu un lietotājam interesējošu informāciju, sazināties ar citiem cilvēkiem, tostarp, dibināt jaunus kontaktus, rakstīt komentārus, balsot - ir veidi, kā lietotājs var izmantot sociālos medijus. Tāpat ir iespējams arī piedalīties satura veidošanā - lejupielādēt un publicēt video materiālus un fotoattēlus.  Balstoties uz to, ka ir vairākas sociālo mediju lietošanas iespējas, arī  lietošanas motivāciju un apmierinātību ar konkrēto mediju nosaka dažādi faktori. Galvenokārt to nosaka vēlme:

 iegūt aktuālu un sev interesējošu informāciju;
 socializēties, piemēram, uzturot un dibinot jaunus kontaktus neatkarīgi no atrašanās vietas;
 izjust piederību konkrētai kopienai;
 veidot savu reputāciju tiešsaistē;
 izklaidēties.

Atsauces 

Socioloģija
Plašsaziņas līdzekļi
Komunikācijas teorija
Mediju lietojuma un apmierinātības teorija ( ) skaidro , kā un kāpēc cilvēki izmanto konkrētus medijus , lai apmierinātu savas vēlmes . Vispārējais secinājums liecina , ka apmierinātība ar konkrētu mediju mudina turpināt tā lietošanu . Auditorija cenšas apmierināt noteiktas sociālās un psiholoģiskās vajadzības , kā , piemēram , vēlmi pārraudzīt notiekošo , iegūt informāciju , izklaidēties , meklēt personīgo identitāti vai kopienu . Šī komunikācijas teorija skaidro komunikāciju masu medijos . Komunikācijas teorija norāda , ka mediju lietotāji nav tikai pasīvi plašsaziņas līdzekļu patērētāji . Auditorija apzināti izvēlas konkrētus medijus atbilstoši savām vēlmēm un vajadzībām , lai sasniegtu gandarījumu . Šobrīd mediju lietojuma un apmierinātības teorija sociālo zinātņu pētniekiem dāvā idejas , caur kurām izzināt plašsaziņas līdzekļu izvēli , patēriņu un ietekmi . Vēsture 1940. gadu sākumā zinātnieki ievēroja sakarības starp lietotāja radio klausīšanās paradumiem un apmierinātību ar to . Pirmais posms Lietojuma un apmierinātības teorija ir izstrādāta , balstoties arī uz citām komunikācijas teorijām un vairāku zinātnieku pētījumiem . gadā pētnieki izzināja lietotāju iemeslus konkrētu mediju patēriņam . Herta Hercoga ( Herta Herzog ) intervēja daudzus ziepju operu fanus , noskaidrojot trīs apmierinājuma kategorijas . Ričards Vests un Lins Turners ( Richard West & Linn Turner ) skaidroja , ka lietojuma un apmierinātības teorija ir Maslova vajadzību hierarhijas papildinājums . Sākot no piramīdas pamata , Maslovs nosaka piecas vajadzības — fizioloģiskās vajadzības , drošība , sociālās vajadzības , sociālā atzinība un pašīstenošanās . gadā Vilburs Šramms ( Wilbur Schramm ) izveidoja formulu , kas palīdz noteikt , kādu mediju lietotājs izvēlētos . Tā palīdz saprast , cik lielu apmierinājumu indivīds no medija sagaida . Otrais posms gadā Džejs Blumlers un Denis Makuails ( Jay Blumer & Denis McQuail ) Anglijā pētīja cilvēku motivāciju konkrētu politisko televīzijas pārraižu skatīšanai . Analizējot auditorijas motivāciju , viņu mērķis bija klasificēt skatītājus , balstoties uz viņu vajadzībām , lai saprastu iespējamo mediju efektu . Sociālo mediju izmantošana Ar mediju lietojuma un apmierinātības teoriju skaidrojama arī sociālo mediju izmantošana . Iepazīties ar aktuālu un lietotājam interesējošu informāciju , sazināties ar citiem cilvēkiem , tostarp , dibināt jaunus kontaktus , rakstīt komentārus , balsot - ir veidi , kā lietotājs var izmantot sociālos medijus . Tāpat ir iespējams arī piedalīties satura veidošanā - lejupielādēt un publicēt video materiālus un fotoattēlus . Balstoties uz to , ka ir vairākas sociālo mediju lietošanas iespējas , arī lietošanas motivāciju un apmierinātību ar konkrēto mediju nosaka dažādi faktori . Galvenokārt to nosaka vēlme : iegūt aktuālu un sev interesējošu informāciju ; socializēties , piemēram , uzturot un dibinot jaunus kontaktus neatkarīgi no atrašanās vietas ; izjust piederību konkrētai kopienai ; veidot savu reputāciju tiešsaistē ; izklaidēties . Atsauces Socioloģija Plašsaziņas līdzekļi Komunikācijas teorija