Lietuvas talons
Lietuvas talons (, arī Bendrieji pinigai) bija oficiāla valūta Lietuvā no 1991. līdz 1993. gadam. Viena talona vērtība bija noteikta 1 PSRS rubļa vērtībā, bet Lietuvas talonu aizvietoja liti, kuru vērtība bija noteikta 100 talonu apmērā. Lietuvas talons tika izdots tikai naudas zīmēs.

Pirmā talonu reforma 
1991. gada 5. augustā, pēc inflācijas kritikas, Lietuvas valdība izlaida talonu, kas papildināja algas rubļos. Tā bija ātra un iepriekš neparedzēta reforma, ko atbalstīja Lietuvas premjerministrs Ģedimins Vagnoris. Sākumā talonu darbības princips bija līdzīgs pārtikas taloniem: katra persona saņēma 20% no savas algas talonos, nepārsniedzot 200 talonu. Lai iegādātos preces, kas nebija pārtika, cilvēkam bija jāmaksā cena rubļos un vēlreiz talonos (piemēram, ja kurpju pāris maksāja 50 rubļus, cilvēkam bija jāmaksā 50 rubļi un 50 taloni, lai tos nopirktu).

Ieviestā sistēma nerisināja preču trūkumu, t.i., taloni neveicināja piedāvājumu; tie tikai ierobežoja pieprasījumu. Arī pieprasījums pēc dārgām precēm (piemēram, sadzīves tehnikas) strauji samazinājās, jo cilvēkiem bija nepieciešams vairāk laika, lai uzkrātu nepieciešamo talonu daudzumu preču iegādei. Tas radīja problēmas piegādes ķēdē un vēl vairāk kaitēja jau tā vārgajai ražošanai. Sistēma nevarēja novērst rubļa hiperinflāciju, jo talons nebija neatkarīga valūta; tā bija papildu valūta ar fiksētu rubļa maiņas kursu. Sistēma centās mudināt lietuviešus taupīt rubļus, 80% no algas. Cilvēki uzkrāja savus rubļus, un viņiem nebija iespēju tos tērēt. Tas noveda pie tādu preču inflācijas, kas neprasīja talonus (tāpat kā pārtika vai preces melnajā tirgū).

Taloni tika iespiesti Spindulys spiestuvē Kauņā.

Otrā talonu reforma 

1992. gada vasarā cilvēki gaidīja, ka talons drīzumā tiks aizstāts ar pastāvīgu valūtu — litu. Lietuvai trūka skaidra nauda (daļai darbinieku maksāja ar precēm, nevis skaidru naudu). Ārvalstīs pasūtītie liti jau bija piegādāti Lietuvā. Bet tika nolemts no jauna ieviest talonus kā neatkarīgu, pagaidu valūtu, kas cirkulētu līdzās rublim, cerot samazināt inflāciju.

Tos mēdza saukt par "vagnorkės" pēc premjerministra Ģedimina Vagnora vai "žvėriukai" ("zvēru taloni", jo uz taloniem attēloti dažādi Lietuvas zvēri).

1993. gada 25. jūnijā talonus nomainīja liti, kuru vērtība bija noteikta 100 talonu apmērā. Tie cirkulēja līdz 20. jūlijam, bezvērtīgie taloni tika pārstrādāti tualetes papīrā AB Grigeo rūpnīcā.

Banknotes 
1991. gadā tika izdotas banknotes 0,10, 0,20, 0,50, 1, 3, 5, 10, 25, 50 un 100 talonu nominālvērtībās. 1992. gadā izdeva banknotes 1, 10, 50, 100, 200 un 500 talonu nominālvērtībās, kam sekoja jauni 200 un 500 talonu dizaini 1993. gadā. Bija plānots izlaist banknotes 1000 talonu nominālvērtībā.

Atsauces 

Lietuvas naudasvienības
Lietuvas talons ( , arī Bendrieji pinigai ) bija oficiāla valūta Lietuvā no līdz gadam . Viena talona vērtība bija noteiktaPSRS rubļa vērtībā , bet Lietuvas talonu aizvietoja liti , kuru vērtība bija noteiktatalonu apmērā . Lietuvas talons tika izdots tikai naudas zīmēs . Pirmā talonu reforma 1991. gada augustā , pēc inflācijas kritikas , Lietuvas valdība izlaida talonu , kas papildināja algas rubļos . Tā bija ātra un iepriekš neparedzēta reforma , ko atbalstīja Lietuvas premjerministrs Ģedimins Vagnoris . Sākumā talonu darbības princips bija līdzīgs pārtikas taloniem : katra persona saņēma no savas algas talonos , nepārsniedzottalonu . Lai iegādātos preces , kas nebija pārtika , cilvēkam bija jāmaksā cena rubļos un vēlreiz talonos ( piemēram , ja kurpju pāris maksājarubļus , cilvēkam bija jāmaksārubļi untaloni , lai tos nopirktu ) . Ieviestā sistēma nerisināja preču trūkumu , t.i. , taloni neveicināja piedāvājumu ; tie tikai ierobežoja pieprasījumu . Arī pieprasījums pēc dārgām precēm ( piemēram , sadzīves tehnikas ) strauji samazinājās , jo cilvēkiem bija nepieciešams vairāk laika , lai uzkrātu nepieciešamo talonu daudzumu preču iegādei . Tas radīja problēmas piegādes ķēdē un vēl vairāk kaitēja jau tā vārgajai ražošanai . Sistēma nevarēja novērst rubļa hiperinflāciju , jo talons nebija neatkarīga valūta ; tā bija papildu valūta ar fiksētu rubļa maiņas kursu . Sistēma centās mudināt lietuviešus taupīt rubļus , no algas . Cilvēki uzkrāja savus rubļus , un viņiem nebija iespēju tos tērēt . Tas noveda pie tādu preču inflācijas , kas neprasīja talonus ( tāpat kā pārtika vai preces melnajā tirgū ) . Taloni tika iespiesti Spindulys spiestuvē Kauņā . Otrā talonu reforma 1992. gada vasarā cilvēki gaidīja , ka talons drīzumā tiks aizstāts ar pastāvīgu valūtu — litu . Lietuvai trūka skaidra nauda ( daļai darbinieku maksāja ar precēm , nevis skaidru naudu ) . Ārvalstīs pasūtītie liti jau bija piegādāti Lietuvā . Bet tika nolemts no jauna ieviest talonus kā neatkarīgu , pagaidu valūtu , kas cirkulētu līdzās rublim , cerot samazināt inflāciju . Tos mēdza saukt par " vagnorkės " pēc premjerministra Ģedimina Vagnora vai " žvėriukai " ( " zvēru taloni " , jo uz taloniem attēloti dažādi Lietuvas zvēri ) . 1993. gada jūnijā talonus nomainīja liti , kuru vērtība bija noteiktatalonu apmērā . Tie cirkulēja līdz jūlijam , bezvērtīgie taloni tika pārstrādāti tualetes papīrā AB Grigeo rūpnīcā . Banknotes 1991. gadā tika izdotas banknotes10,20 , 50 , untalonu nominālvērtībās . gadā izdeva banknotesuntalonu nominālvērtībās , kam sekoja jauniuntalonu dizaini gadā . Bija plānots izlaist banknotestalonu nominālvērtībā . Atsauces Lietuvas naudasvienības