Sibiraki
Sibiraki () politiskā nozīmē bija poļi, kuri tika izsūtīti uz Sibīriju, ietverot šajā jēdzienā arī Arktiku un ziemeļu Kazahstānu. Citā nozīmē šis termins, analoģiski krievu "sibirjak", var apzīmēt jebkuru Sibīrijas iedzīvotāju.

Carisma laikmets 

Pirmie zināmie poļi, kas tika izsūtīti uz Sibīriju, bija 60 Polijas un Lietuvas karagūstekņi 1617. gadā, kurus nosūtīja uz Toboļsku. Līdz 1645. gadam tika izsūtīti ap 1500 dažādu tautību karagūstekņu, starp kuriem vairākums bija poļi un lietuvieši.

Krievijas impērijas varas iestādes izsūtīja daudzus poļus uz Sibīriju, sākot ar 18. gadsimta pretiniekiem Krievijas impērijas pieaugošajai ietekmei Polijas—Lietuvas ūnijā (īpaši 1768.—1772. gada Baras konfederācijas locekļus).

Pēc Krievijas sodu likuma maiņas 1847. gadā trimda un soda darbs (katorga) kļuva par parastu sodu nacionālo sacelšanos dalībniekiem Krievijas impērijā. Tas noveda pie tā, ka aizvien vairāk poļu tika nosūtīti uz Sibīriju katorgā un pēc tam kļuva pazīstami kā sibiraki. Daļa no viņiem, kuriem bija aizliegts atstāt reģionu arī pēc soda izciešanas, tur izveidoja poļu minoritāti Sibīrijā. Lielākā daļa no viņiem nāca no 1830.—1831. gada sacelšanās un 1863.—1864. gada sacelšanās dalībniekiem un atbalstītājiem, no 1905.—1907. gada sacelšanās dalībniekiem un no simtiem tūkstošu cilvēku, kas tika deportēti padomju iebrukuma rezultātā Polijā 1939. gadā.

19. gadsimta beigās uz Sibīriju pārcēlās arī ierobežots skaits brīvprātīgu poļu kolonistu, kurus piesaistīja reģiona ekonomiskās iespējas. Simtiem poļu piedalījās Transsibīrijas dzelzceļa būvniecībā. Ievērojami poļu zinātnieki pētīja Sibīriju, piemēram, Aleksandrs Čekanovskis, Jans Čerskis, Benedikts Dibovskis, Viktors Godļevskis, Broņislavs Piłsudskis.

Daļai sibiraku pēc 1857. gada amnestijas tika atļauts atgriezties Krievijas kontrolētajā Polijā. Grupa, kas bija populāra jaunatnes vidū laika posmā pirms 1863.—1864. gada sacelšanās, atbalstīja "organiskā darba" ideju — infiltrēšanos varas struktūrās bez bezcerīgu dumpju rīkošanas. Tomēr sacelšanās laikā tā sabruka, nespējot vienoties par kopīgu pozīciju un sadaloties starp "sarkanajiem" un "baltajiem".

Ap 1860. gadiem Sibīrijā dzīvoja aptuveni 20 000 poļu. 1866. gadā notika neveiksmīga poļu katordznieku — ceļu būvnieku Apbaikāla sacelšanās. Tomēr pēc tās sakāves poļu stāvoklis tika uzlabots.

Padomju deportācijas 

Otrā pasaules kara sākumā padomju vara deportēja simtiem tūkstošu Polijas pilsoņu, lielākoties četros masveida viļņos. Pēc nepilnīgiem NKVD dokumentiem to skaits bija no 309 000 līdz 381 220. Apmēram 55% deportēto bija sievietes.

Padomju vara neatzina etniskās minoritātes par Polijas pilsoņiem, un daži skaitļi ir balstīti uz tiem, kuriem tika piešķirta amnestija, nevis deportēti, un ne visiem bija tiesības uz amnestiju, tāpēc reālie skaitļi ir lielāki. Daļa avotu nosauc kopējo no Polijas teritorijas deportēto skaitu no 1 līdz 2 miljoniem.

Atsauces 

Polijas vēsture
Sibīrija
Krievijas vēsture
Sibiraki ( ) politiskā nozīmē bija poļi , kuri tika izsūtīti uz Sibīriju , ietverot šajā jēdzienā arī Arktiku un ziemeļu Kazahstānu . Citā nozīmē šis termins , analoģiski krievu " sibirjak " , var apzīmēt jebkuru Sibīrijas iedzīvotāju . Carisma laikmets Pirmie zināmie poļi , kas tika izsūtīti uz Sibīriju , bijaPolijas un Lietuvas karagūstekņi gadā , kurus nosūtīja uz Toboļsku . Līdz gadam tika izsūtīti apdažādu tautību karagūstekņu , starp kuriem vairākums bija poļi un lietuvieši . Krievijas impērijas varas iestādes izsūtīja daudzus poļus uz Sibīriju , sākot ar gadsimta pretiniekiem Krievijas impērijas pieaugošajai ietekmei Polijas —Lietuvas ūnijā ( īpaši —1772. gada Baras konfederācijas locekļus ) . Pēc Krievijas sodu likuma maiņas gadā trimda un soda darbs ( katorga ) kļuva par parastu sodu nacionālo sacelšanos dalībniekiem Krievijas impērijā . Tas noveda pie tā , ka aizvien vairāk poļu tika nosūtīti uz Sibīriju katorgā un pēc tam kļuva pazīstami kā sibiraki . Daļa no viņiem , kuriem bija aizliegts atstāt reģionu arī pēc soda izciešanas , tur izveidoja poļu minoritāti Sibīrijā . Lielākā daļa no viņiem nāca no —1831. gada sacelšanās un —1864. gada sacelšanās dalībniekiem un atbalstītājiem , no —1907. gada sacelšanās dalībniekiem un no simtiem tūkstošu cilvēku , kas tika deportēti padomju iebrukuma rezultātā Polijā gadā . 19. gadsimta beigās uz Sibīriju pārcēlās arī ierobežots skaits brīvprātīgu poļu kolonistu , kurus piesaistīja reģiona ekonomiskās iespējas . Simtiem poļu piedalījās Transsibīrijas dzelzceļa būvniecībā . Ievērojami poļu zinātnieki pētīja Sibīriju , piemēram , Aleksandrs Čekanovskis , Jans Čerskis , Benedikts Dibovskis , Viktors Godļevskis , Broņislavs Piłsudskis . Daļai sibiraku pēc gada amnestijas tika atļauts atgriezties Krievijas kontrolētajā Polijā . Grupa , kas bija populāra jaunatnes vidū laika posmā pirms —1864. gada sacelšanās , atbalstīja " organiskā darba " ideju — infiltrēšanos varas struktūrās bez bezcerīgu dumpju rīkošanas . Tomēr sacelšanās laikā tā sabruka , nespējot vienoties par kopīgu pozīciju un sadaloties starp " sarkanajiem " un " baltajiem " . Ap gadiem Sibīrijā dzīvoja aptuveni 000 poļu . gadā notika neveiksmīga poļu katordznieku — ceļu būvnieku Apbaikāla sacelšanās . Tomēr pēc tās sakāves poļu stāvoklis tika uzlabots . Padomju deportācijas Otrā pasaules kara sākumā padomju vara deportēja simtiem tūkstošu Polijas pilsoņu , lielākoties četros masveida viļņos . Pēc nepilnīgiem NKVD dokumentiem to skaits bija no000 līdz220 . Apmēram deportēto bija sievietes . Padomju vara neatzina etniskās minoritātes par Polijas pilsoņiem , un daži skaitļi ir balstīti uz tiem , kuriem tika piešķirta amnestija , nevis deportēti , un ne visiem bija tiesības uz amnestiju , tāpēc reālie skaitļi ir lielāki . Daļa avotu nosauc kopējo no Polijas teritorijas deportēto skaitu nolīdzmiljoniem . Atsauces Polijas vēsture Sibīrija Krievijas vēsture