Projekt 615
Projekt 615 (NATO-rapporteringsnamn Quebec-class) var en sovjetisk ubåtsklass med ett luftoberoende framdrivningssystem.

Bakgrund
Under 1930-talet utvecklade Sergej Bazilevskij ett luftoberoende framdrivningssystem för ubåtar. Systemet testades i försöksubåten M-401 som sjösattes 1941. Testerna gick bra och 1946 beslutades att en det skulle byggas en ny ubåtsklass med Bazilevskijs luftoberoende framdrivningssystem. Bazilevskij tilldelades 1948 Stalinpriset för sin forskning.

Konstruktion
Ubåtarna i Projekt 615 var precis som sina större systrar i Projekt 611 och Projekt 613 baserade på den tyska ubåtsklassen Typ XXI. Den största skillnaden förutom storleken var det luftoberoende framdrivningssystemet som bestod av en vanlig dieselmotor drevs av dieselolja och en blandning av syre och koldioxid. Syret kom från stora trycktankar med flytande syre och koldioxiden var recirkulerade avgaser. Avgaserna filtreras genom kalk för att absorbera svaveldioxiden och den kvarvarande koldioxiden löses därefter i vatten och pumpas ut.

De två 25 mm automatkanonerna i dubbellavett i tornets framkant var även de ett arv från Typ XXI och ubåtarna i Projekt 615 blev därmed de sista militärubåtarna som tillverkades med kanonbestyckning. Även i Sovjetunionen insåg man snart att kanonbeväpning på ubåtar var omodernt och kanonerna plockades snart bort.

Ett designkrav var att ubåten skulle kunna tillverkas i delar som gick att transportera på järnväg.

Historia
Den första ubåten i Projekt 615 (M-254) sjösattes 1950. Den fungerade bra, men syret till dieselmotorn räckte bara för hundra timmars drift i krypfart. I full fart (15 knop) var räckvidden bara 47 NM. Därför reviderades konstruktionen och de följande ubåtarna i klassen fick större deplacement och mindre kraftiga motorer för drift i ytläge för att ge plats åt större syretankar.

Totalt tillverkades 30 ubåtar varav 18 tilldelades Östersjöflottan och 12 Svartahavsflottan. Av dessa förlorades två i häftiga bränder orsakade av syreläckage. M-256 började brinna efter ett motorhaveri i Finska viken 26 september 1957 varvid 35 man omkom. Även M-351 fattade eld och sjönk i Svarta havet, dock utan förluster i människoliv.

Under 1960-talet stod det allt mer klart att den begränsade räckvidden i undervattensläge var ett stort handikapp i jämförelse med atomubåtar och ubåtarna i Projekt 615 började därför att avrustas. De två sista ubåtarna var i tjänst fram till slutet på 1970-talet och de har också bevarats för eftervärlden. M-296 står i Odessa och M-261 i Krasnodar.

Varianter
Projekt 615 – Ursprunglig konstruktion. Endast ett fartyg (M-254) byggt.
Projekt A615 – Reviderad konstruktion med större syretankar för längre räckvidd under vatten. 29 byggda.
Projekt 637 – En ubåt (M-361) påbörjad som Projekt A615 men ombyggd till testubåt. Levererades halvfärdig och användes för utbildning.

Fartyg i klassen

Källor

Ubåtsklasser
Sovjetiska ubåtar
Projekt ( NATO-rapporteringsnamn Quebec-class ) var en sovjetisk ubåtsklass med ett luftoberoende framdrivningssystem . Bakgrund Undertalet utvecklade Sergej Bazilevskij ett luftoberoende framdrivningssystem för ubåtar . Systemet testades i försöksubåten M-401 som sjösattes Testerna gick bra ochbeslutades att en det skulle byggas en ny ubåtsklass med Bazilevskijs luftoberoende framdrivningssystem . Bazilevskij tilldeladesStalinpriset för sin forskning . Konstruktion Ubåtarna i Projektvar precis som sina större systrar i Projektoch Projektbaserade på den tyska ubåtsklassen Typ X XI . Den största skillnaden förutom storleken var det luftoberoende framdrivningssystemet som bestod av en vanlig dieselmotor drevs av dieselolja och en blandning av syre och koldioxid . Syret kom från stora trycktankar med flytande syre och koldioxiden var recirkulerade avgaser . Avgaserna filtreras genom kalk för att absorbera svaveldioxiden och den kvarvarande koldioxiden löses därefter i vatten och pumpas ut . De tvåmm automatkanonerna i dubbellavett i tornets framkant var även de ett arv från Typ X XI och ubåtarna i Projekt 615 blev därmed de sista militärubåtarna som tillverkades med kanonbestyckning . Även i Sovjetunionen insåg man snart att kanonbeväpning på ubåtar var omodernt och kanonerna plockades snart bort . Ett designkrav var att ubåten skulle kunna tillverkas i delar som gick att transportera på järnväg . Historia Den första ubåten i Projekt( M-254 ) sjösattes Den fungerade bra , men syret till dieselmotorn räckte bara för hundra timmars drift i krypfart . I full fartknop ) var räckvidden baraNM . Därför reviderades konstruktionen och de följande ubåtarna i klassen fick större deplacement och mindre kraftiga motorer för drift i ytläge för att ge plats åt större syretankar . Totalt tillverkadesubåtar varavtilldelades Östersjöflottan ochSvartahavsflottan . Av dessa förlorades två i häftiga bränder orsakade av syreläckage . M-256 började brinna efter ett motorhaveri i Finska vikenseptembervarvidman omkom . Även M-351 fattade eld och sjönk i Svarta havet , dock utan förluster i människoliv . Undertalet stod det allt mer klart att den begränsade räckvidden i undervattensläge var ett stort handikapp i jämförelse med atomubåtar och ubåtarna i Projekt 615 började därför att avrustas . De två sista ubåtarna var i tjänst fram till slutet påtalet och de har också bevarats för eftervärlden . M-296 står i Odessa och M-261 i Krasnodar . Varianter Projekt– Ursprunglig konstruktion . Endast ett fartyg ( M-254 ) byggt . Projekt A615 – Reviderad konstruktion med större syretankar för längre räckvidd under vatten.byggda . Projekt– En ubåt ( M-361 ) påbörjad som Projekt A615 men ombyggd till testubåt . Levererades halvfärdig och användes för utbildning . Fartyg i klassen Källor Ubåtsklasser Sovjetiska ubåtar