Storullbi
Storullbi (Anthidium manicatum) är ett solitärt bi i familjen buksamlarbin. Arten kallas även större ullbi.

Beskrivning 
Arten har en svart grundfärg med gula markeringar; mellankroppen har gula fläckar på sidorna, och varje tergit (bakkroppssegment) har två gula fläckar på sidorna (hos hanen kan antalet fläckar vara mer variabelt, upp till fyra). Färgteckningen ger arten ett visst getingliknande utseende, men kroppsformen är för robust för att någon egentlig förväxlingsrisk ska föreligga. Ovanligt bland de flesta buksamlarbin är att hanen kan bli större än honan: 10 till 16 mm mot honans 10 till 13 mm.

Ekologi  
Storullbiet förekommer i habitat som parker, trädgårdar, skogsbryn och gles lövskog, sluttningar, sand- och lertag, sanddyner med flera landskapstyper. Flygtiden varar från maj till mitten av september, honorna in i oktober. I varmare klimat förekommer det att arten har två generationer per år. Arten är inte specialiserad på några bestämda blommor, men besöker bland andra kransblommiga växter, ärtväxter och lejongapsväxter.

Fortplantning 
Hanen hävdar revir kring blommor som honorna flyger till. Han kör bort andra insekter, och kan även döda inkräktare. Honorna släpps emellertid igenom, och parningen sker på blommorna. Honorna inrättar larvbona i existerande håligheter som insektsgångar i murket trä, ihåliga växtstjälkar, sprickor i murfogar, hålrum i marken och andra ihåliga objekt. Larvcellerna kläs med växthår som honan hämtar från växter som lammöron, röllika, kungsljus, näveväxter, taklökar och ulltistel. Hon använder sina taggiga käkar för att karda av håren från växterna. Cellerna förslutes med en propp av samma hår. Cellerna fylls sedan med en flytande blandning av nektar och pollen, som tjänar till föda åt larverna, en i varje cell. Larven övervintrar som passiv vilolarv, för att sedan förpuppa sig.

Utbredning 
Arten finns i hela Europa upp till 64° N. Under sent 1960-tal har den oavsiktligt införts till Nordamerika, där den spridit sig och även populerat delar av Sydamerika. Arten har även införts till Nya Zeeland och Kanarieöarna. 

I Sverige finns arten i Götaland och Svealand upp till Dalarna, och vidare längs östkusten upp till Västerbotten. I Finland finns den i de södra och mellersta delarna av landet, inklusive Åland och med ungefärlig nordvästgräns i mellersta Österbotten. Den är klassificerad som livskraftig både i Sverige och Finland.

Referenser

Bin
Insekter i palearktiska regionen
Insekter i nearktiska regionen
Insekter i neotropiska regionen
Insekter i australiska regionen
Storullbi ( Anthidium manicatum ) är ett solitärt bi i familjen buksamlarbin . Arten kallas även större ullbi . Beskrivning Arten har en svart grundfärg med gula markeringar ; mellankroppen har gula fläckar på sidorna , och varje tergit ( bakkroppssegment ) har två gula fläckar på sidorna ( hos hanen kan antalet fläckar vara mer variabelt , upp till fyra ) . Färgteckningen ger arten ett visst getingliknande utseende , men kroppsformen är för robust för att någon egentlig förväxlingsrisk ska föreligga . Ovanligt bland de flesta buksamlarbin är att hanen kan bli större än honan:tillmm mot honanstillmm . Ekologi Storullbiet förekommer i habitat som parker , trädgårdar , skogsbryn och gles lövskog , sluttningar , sand- och lertag , sanddyner med flera landskapstyper . Flygtiden varar från maj till mitten av september , honorna in i oktober . I varmare klimat förekommer det att arten har två generationer per år . Arten är inte specialiserad på några bestämda blommor , men besöker bland andra kransblommiga växter , ärtväxter och lejongapsväxter . Fortplantning Hanen hävdar revir kring blommor som honorna flyger till . Han kör bort andra insekter , och kan även döda inkräktare . Honorna släpps emellertid igenom , och parningen sker på blommorna . Honorna inrättar larvbona i existerande håligheter som insektsgångar i murket trä , ihåliga växtstjälkar , sprickor i murfogar , hålrum i marken och andra ihåliga objekt . Larvcellerna kläs med växthår som honan hämtar från växter som lammöron , röllika , kungsljus , näveväxter , taklökar och ulltistel . Hon använder sina taggiga käkar för att karda av håren från växterna . Cellerna förslutes med en propp av samma hår . Cellerna fylls sedan med en flytande blandning av nektar och pollen , som tjänar till föda åt larverna , en i varje cell . Larven övervintrar som passiv vilolarv , för att sedan förpuppa sig . Utbredning Arten finns i hela Europa upp till N . Under senttal har den oavsiktligt införts till Nordamerika , där den spridit sig och även populerat delar av Sydamerika . Arten har även införts till Nya Zeeland och Kanarieöarna . I Sverige finns arten i Götaland och Svealand upp till Dalarna , och vidare längs östkusten upp till Västerbotten . I Finland finns den i de södra och mellersta delarna av landet , inklusive Åland och med ungefärlig nordvästgräns i mellersta Österbotten . Den är klassificerad som livskraftig både i Sverige och Finland . Referenser Bin Insekter i palearktiska regionen Insekter i nearktiska regionen Insekter i neotropiska regionen Insekter i australiska regionen