 סימן ב - בית דין היו מכין ועונשין לצורך שעה. ובו סעיף א':
כל ב''ד אפילו אינם סמוכים בא''י אם רואים שהעם פרוצים בעבירות (ושהוא צורך שעה) (טור) דנין בין מיתה בין ממון בין כל דיני עונש ואפילו אין בדבר עדות גמורה ואם הוא אלם חובטים אותו ע''י עכו''ם (ויש להם כח להפקיר ממונו ולאבדו כפי מה שרואים לגדור פרצת הדור) (טור בשם הרמב''ם בפרק כ''ד מסנהדרין) וכל מעשיהם יהיו לשם שמים ודוקא גדול הדור או טובי העיר שהמחום ב''ד עליהם: {הגה: וכן נוהגין בכל מקום שטובי העיר בעירן כב''ד הגדול מכין ועונשין והפקרן הפקר כפי המנהג אע''פ שיש חולקין וס''ל דאין כח ביד טובי העיר באלה רק להכריח הציבור במה שהיה מנהג מקדם או שקבלו עליהם מדעת כולם אבל אינן רשאין לשנות דבר במידי דאיכא רווחא להאי ופסידא להאי או להפקיע ממון שלא מדעת כולם (מרדכי פרק הגוזל בתרא) מ''מ הולכין אחר מנהג העיר וכ''ש אם קבלום עליהם לכל דבר כן נ''ל (וע' בי''ד סימן רכ''ח דיני תקנות וחרמי צבור) כתבו האחרונים בתשובותיהם דמי שנתחייב מלקות יתן ארבעים זהובים במקום מלקות (מהרי''ו סי' קמ''ז ומהר''ם מריזבורק)  ולאו דינא קאמר אלא שהם פסקו כך לפי שעה אבל ביד הב''ד להלקותו או ליטול ממון כפי ראות עיניהם לפי הענין למיגדר מלתא (וע''ל ריש סי' תכ''ה בהג''ה):} 