(פוף יבא).
יצחק יעקב אשכנזי.
כל חון הוא סבל. פהגם ההמון. לרעהי מקור
הפתגם הזה הוא בגמרא מכות כ"ג : ,ת"ר אין מעמידין
חזנין אלא חסרי כח ויתרי מדע, ר"י אומר יתרי כח
וחסרי מדע (כן הוא היא הגירסא בתום' שם) א"ר
בותיה דר"י מסתברא". אמנם הוראת ,חזן" בשיים היא
שליח ביר או שמש הבנסת ומקרי ררהקי, אבל בודאי
היה המנהג, בי שליח ב"ד זה היה נם עובר לפני
התבה ולבן קראו הקהלות אח"כ לבל שיץ חזן ‏
כל תלמיר שיושב לפני רבו ואין שפתותיו
נוטפות מור הכוינה שנאמר שפהותיו שושנים
נוטפות מור עובר א"ה שושנים אל ששונים
א"ת מור אל א מר. שבת ל' במהרשייל שם: ,,והא רקשה
מלה תכוינה אמינא רסמך על םיפא דקרא : יריו גלילי
זהב וכוי והמבין יבין". דברי המהרש"ל אינם מובנים.
ונראה שהכונה ע"פ המררש שמוה רבה פ"א: בחנו
את משה בבית פרעה אם בר דעה הוא ויהרגוהו
והביאו לפניו קערה אחת מלאה זהב ואחת מלאה
גחלה והוא הושיט ידו אל הזהב ובא גבריאל ודחה
את ירו אל הגחלת והכניסה לתוך פיו ונכוה והיה
לבבר-פה. אל זה כון המהרש"ל: אם שפתותיו נוטפית
מיד (אם חכם הוא) יושט ידו אל גלילי זהכ ואם


*) גם זה אינו נבון, כי אם כן איך קבע רבי כל מתם
משנה על פיו ואם יכול רבי לעמור על דעתו בסתם משנה הלא
יכול לעמוד עליהם גם במקום שחלקו עליו חבריו? באמת
הטעם, שלא נקבעה הלכה כרימ, נגד חבריו הוא מפני שלמר
תורה מפי אהר, כי על כן נקרא במשנה בכמה מקומות ,אחרים".
ודברי הגמרא שם הם רק 0 של ר"מ. העורך.
אינן נוטפוה מור יושים ידו אל גחלה ויכניסה לפין
והבוינה שפהיו ויהי רבבר-פה.
יצחק זאב כהנא.
ארנז מכתבים.
מ. ק, בפי. אל תכתוב, כי אינך יודע מה ואוך לכתוב.
